— 56 —

тѣ; обуе си новы-тѣ бѣлы беневреци; облѣче си шаренѣ-
тѣ лепенѣ ризѣ; тури на главѣ-тѣ новѣ-тѣ си агнешкѣ
шапчицѣ: запаше червень-хримизенъ поясъ; засуче си чер-
ны-тѣ мустачкы и иде въ черквѣ да ся прѣкрьести. " К-овъ.

Въ тоя примѣръ всичкы-тѣ прѣдложенія въ граммати-
ческый смыслѣлѣ сж равносилны помежду си; но въ логыче-
ско отношеніе между нихъ е една само главна мысѣль:
„Проданъ въ праздничны-тѣ си дрехы бѣ много хубавъ.“
Всичкы-тѣ другы прѣдложенія составляватѣ само частно-то
развитіе на таѣх мысѣль, — и въ това ся заключава логыческа-
та имѣ связь, а грамматическы нѣкои отѣ нихъ ся связватъ
чрѣзъ союзъ: и.

Съ природѣ-тѣ само той (Гете) дѣхалъ, живѣлѣ,
Что си шушнѣтъ вадичкы-тѣ разумѣлѣ,
Что сь шушнѣтъ древесны листа разбиралъ,
П чуялѣ, какъ никнѣтъ въ поле-то трѣвы-тѣ,
И какъ по небо-то ся движѣтъ звѣзды-тѣ,
И съ него хортували въ море волны-тѣ.

И въ тоя примѣрѣ, въ логыческо отношеніе, е една
само главна мысѣль: „Съ природѣ-тѣ само той дѣхалѣ,
живѣлѣ,“ а всичкы-тѣ другы пакъ служатъ само за частно
развитіе на таѣх мысѣль. Что си шушнѣтъ вадичкы-тѣ, что
си шушнѣтъ дрѣвесны листа, какъ никнѣтъ трѣвы-тѣ, ся дви-
жатъ звѣзды-тѣ, въ море волны-тѣ. — всичко това сѣ част-
пы явленія отъ природѣ-тѣ, за ковѣто въ пьрвыя стихъ ся
говори вообще. Грамматическѣ связь на пѣкои отъ тыя прѣд-
ложенія составлява тукъ союзъ — и.

Случава ся, равносилны-тѣ прѣдложенія, които раскры-
ватъ едиж главнѣх мысѣль, като сѣ согласны въ общо-то
содержаніе, въ частность да заключаватъ мѣничкѣ противо-
положность. Въ такъвъ случай грамматическѣ-тѣ свѣзь на
соединяемы-тѣ прѣдженія составляватъ союзы: не токо,
но и, още, а още.

„Не токо жители-тѣ отъ околны-тѣ градове и села въ
свои-тѣ радости. И горести посвящавать Рылскѣ-тѣ оби-
тель, но и другы отъ найдалечны-тѣ мѣста изъ Българії
дохождатъ тамъ на поклоненіе.“

Въ тоя примѣръ сѣ двѣ прѣдженія, тыя и двѣ-тѣ
раскрыватъ едиж общѣ мысѣль: „Рылскѣ-тѣ обитель по-

— 57 —

същаватъ твърдѣ много поклонници." Въ нихъ послѣдне-
то прѣдложеніе усилва собственно подлежаще-то на пър-
во-то прѣдложеніе, и, между друго, въ само-то това под-
лежаще, което е общо и за двѣ-тѣ прѣдженія, ся заклю-
чава и мънічкѣ противоположность: не токо жители-тѣ отъ
околны-тѣ градове, сир. близки-тѣ, но и другы-тѣ — да-
лечны-тѣ жители нѣ посѣщаватъ.

„ Знаю, че азъ съ мон-тѣ несмыслепы и незрѣлы сочи-
ненія сжмъ нанесълѣ огорченіе на мнозниж, а другы сжмъ
още и вооружилъ противъ себе.“

Тукъ послѣдне-то прѣдложеніе усилва сказуемо-то на
първо-то. Въ понятія-та — сжмъ огорчили и вооружилъ — ся
заключава малка противоположность; въ първо-то ся говори
само за чувство-то, а въ послѣдне-то не само за чувство-то,
но и за дѣло-то, което соответствува на това чувство.

ВИНОСЛОВНО СОЧЕТАНИЕ.

Къмъ соединително-то сочетаніе на равносилны-тѣ прѣд-
ложенія, които раскрывать един главный мысѣль, ся относи
и така-нарицаемо-то винословно сочетаніе. Това со-
четаніе ся отличава отъ другы-тѣ съ това, че въ него част-
ны-тѣ прѣдженія всякога ся относять едно къмъ друго,
като причина къмъ слѣдствіе и като слѣдствіе
къмъ причинѣ, — а таково-то отношеніе и составлява
тѣхнѣ-тѣ логыческѣ связь. Навремени въ такова сочетаніе
причинны-тѣ прѣдженія бывать само подчинены прѣдло-
женія, както видѣхме това, когато правехме разборъ на при-
давочны-тѣ обстоятельствены прѣдженія; но навремени ся
являть и во формѣ на грамматическы равносилны прѣд-
ложенія.

Винословно-то сочетаніе ся дѣли а) на причинно и
б) на условно. Еднородность-та на тыя сочетанія ся заклю-
чава въ това, че въ нихъ частны-тѣ прѣдженія всякога
ся относять едно къмъ друго, като причина къмъ слѣд-
ствіе и като слѣдствіе къмъ причинѣ; а разница-та
между нихъ е тая, че въ причинно-то сочетаніе всякога
ся раскрыва такава причина, която е, или, поне, трѣбва да
е — изобщо причина положителна, а въ условно-то ся
раскрыва причина возможна, сир. такава, която може да

— .58 —

бѣде и може и да не бѣде, — и споредъ това и самы-тѣ
у слѣдствія могутъ да ся осжествятъ и да ся не осж-
ществятъ.

а) Причина-та быва: дѣствующа, сѣ силѣ-тѣ на
коьто ся иѣчто прави, — побудителна, по поводъ на
коьто ся иѣчто прави, — и конечна, за коьто ся иѣчто
прави. Всичкы тыя причины безъ различіе могутъ да влизать
въ составъ на причинно-то сочетаніе.

Грамматическіх связь на това сочетаніе составляватъ
союзы-тѣ: че, зачтото (тыя союзы ся употрѣбляватъ,
кога слѣдствіе-то стои прѣди причинѣ-тѣ), затова, оттова,
понеже — то, така, итака, сльдователно (тыя союзы
ся употрѣбливатъ, кога причина-та стои прѣди слѣдствіе-то).
При конечнѣ-тѣ причинѣ грамматическіх связь между прѣд-
ложенія-та составлява союзъ — да.

„Римска-та имперія узнала. че има Славяне, зачтото
тѣ дошли и разбили ў легіоны-тѣ.“

Чуdivали стваряй и безъ дѣлъ мыри,
Нѣ си приназвай русы-тѣ бивлы,
Че тукъ въ дубравы мечка си ходи,
Говеда граби, въ горы гы носи. Коздовъ.

Въ тыя примѣры ся раскрыва дѣствующа-та при-
чина, и всѣдѣ слѣдствіе-то стои прѣди причинѣ-тѣ.

„Разумѣваніе-то въ дѣте-то составлява главныя-тъ
прѣдметъ на воспитаніе-то; затова родители-тѣ трѣбва
всяческы да ся стараіжтѣ да поддържатъ въ него любовь
къмъ ученіе.“

„Понеже нозѣ-тѣ не щели вече да ходатъ, рѣшѣ-тѣ
да работятъ, уста-та — да яджтѣ, очи-тѣ — да гледатъ, то
всичко-то тѣло и всичкы-тѣ удове хванѣли да вѣнѣтъ и
малко по малко да умиратъ.“

Въ тыя сложны прѣдложенія ся изражава пакъ дѣй-
ствующа причина, — но тукъ слѣдствіе-то стои вече подирь
причинѣ-тѣ.

Азъ, старче, отивамъ да си отпочинѣ,
А ты, ако щешь, захвани да приказвашь:
Овчаре-тѣ вечь тя видѣхъ отъ вырхове-тѣ;
Тамъ нѣкаквы старцы на пѣтя стоять;
На это дѣца и жены!

— 59 —

Тукъ въ послѣдни-тѣ три стиха ся излага побудителна-
та причина за приказване, за което ся говори во 2-ый
сихъ. Причина-та е тукъ поставена подирь слѣдствіе-то.
Грамматическа-та связь е пропустнѣта и замѣнена е съ
двоечіе, както става това всякога въ причинно-то соче-
таніе, именно — кога ся пропущатъ союзы-тѣ.

Богъ да убіе, Невенко,
Твои-тѣ стары кумове,
Че тя Невенко кръстихъ,
Да вѣнжтѣ лиде за тебе.

Тукъ, въ послѣдне-то прѣдложеніе, ся излага ко-
ничнѣ-тѣ причинѣ за дѣйствіе-то, изразено во второ-то
прѣдложеніе.

Въ условно-то сочетаніе грамматическа-та связь ся
изражава съ союзы: Ако — то, кога — то, ли.

„Ако е тихо езеро-то, то высокы-тѣ тополи, что стоять
по брѣгове-тѣ му, ся отражаватъ во водѣ-тѣ, като въ
огледало.“

Прострѣ ли то другому рѣжкѣ,
Скрый ся звѣздо у мѣглѣ.      Геровѣ
Деветь годины да лежишь.
Кога на хортѣ не сѣдишь.      Пѣсень.

Ето и другъ примѣръ:

На сѣднѣ ли ся оплакахъ,
Сѣдія не мя сожали;
Къмъ началникъ ли прибѣгнѣхъ,
Началникъ мя не утѣщи.      Козловъ.

Во всичкы тыя примѣры сочетаніе-то е условно; въ
два-та пьрвы примѣра причина-та стои прѣдъ слѣдствіе-то,
а въ послѣднія-тѣ слѣдствіе-то стои прѣди причинѣ-тѣ. —
„Ако е тихо езеро-то... прострѣ ли то другому рѣцѣ..
кога на хортѣ не сѣдишь, " — всичкы тыя примѣры сѣ та-
кыва, чтото въ дѣйствителность може и да гы нѣма, когато
ся говори за нихъ; но всичкы они могѣтъ да бѣднѣтъ, и
быватъ, — и тогава ся осжеществляватъ и самы-тѣ слѣдствія,
споредъ до колкото е вѣрна тѣхна-та условна причина.

Возъ това въ условно-то сочетаніе ся забѣлѣжва още
и оная особенность, че въ него ся всякога раскрыва, и
по вѣтрѣшно-то значеніе, другъ родъ причина, именно —
причина посрѣдствующа, или, както ѣ още наречатъ,

— 60 —

орудна, съ помощью на коьто и нечто производи дѣствующа-
та причина. Така въ 1-ый примѣръ за условнѣ причинѣ е
поставена тишина-та на езеро-то, но та не е дѣствующа
причина, тѣсь причинѣ составляватъ тамъ тополи-тѣ, — а е
причина посрѣдствующа: тополи-тѣ и пакъ не могутъ да ся
отражаватъ во водѣ-тѣ, като въ огледало. освѣнь при ти-
шинѣ тѣ на езеро-то. Во 2-ый примѣръ дѣствующѣ причинѣ
составлява не рѣка-та, а лице-то. което чрѣзъ рѣкѣ-тѣ на-
рушава вѣристь-тѣ. Въ 3-й примѣръ условна причина е
поставена недѣржаніе-то на хорѣ-тѣ, но и това пакъ не
е дѣствующа-та причина, а само посрѣдствующа причина,
поради коьто лице-то (дѣствующа-та причина) е дѣлжно
да лежи девеь годины.

2)

## СОЧЕТАНІЕ НРОТНВИТЕЛНО.

Въ противително-то сочетаніе влизатъ прѣдложенія,
които изобщо сж въ нечто несогласны помежду си, или
даже право противорѣчатъ едно другому. За грамматическіе
связь на такыва прѣдложенія повечето служатъ союзы: но,
а, въ мо-время-когато, напротивъ.

Противително-то сочетаніе ся дѣли: а) на противо-
положно, б) на противително-отрицателно и в) на
противително-ограничително.

а) Противоположность между прѣдложенія-та быва двоя-
ка: пълна, кога въ нихъ ся строго противополагатъ едно
на друго и подлежащи-тѣ, и сказуемы-тѣ, и непълно, кога
въ нихъ ся противополагатъ само едни-тѣ сказуемы. Со-
четаніе-то на противоположны-тѣ прѣдженія отъ първыя-тѣ
родъ има логыческѣ цѣль: да докаже справедлива ли е или
несправедлива извѣстна мысѣль чрѣзъ заключеніе отъ про-
тивоположно-то, а сочетаніе-то на противоположны-тѣ прѣд-
ложенія отъ вторыя-тѣ родъ има за логыческѣ цѣль: по-
добрѣ да изясни, или поживо да изобрази единъ прѣдметъ
чрѣзъ сопоставленіе-то му съ другъ прѣдметъ, който со-
вьршенно разиствува отъ него въ некое качество, дѣйствіе
или состояніе.

Да примашь съ умъ е полезно,
А да примашь безъ умъ е вредно.

— 61 —

Това е примѣръ отъ пълно противоположеніе. Тукъ противоположны-подлежащи сж: **пріиманіе** съ умъ и **пріиманіе** безъ умъ, и противоположны сказуемы сж: **полезно** и **вредно**. Кога, откакъ прочетемъ горно-то, бы ны попытали: **полезно** ли е да **пріимашь**? ный бы отговорили: съ умъ да **пріимашь** е **полезно**, а безъ умъ да **пріимашь** е **вредно**. А зачто по-слѣдне-то **пріиманіе** е **вредно**, сир. на какво основаваме ный такова заключеніе? На тая сжущ мысѣль, че **пріимаше** съ умъ е **полезно**. Основаніе-то на всичкы-тѣ заключенія отъ **противоположно-то** ся намира въ слѣдующаг-тѣ не-сумнѣшіж истиж: **каква-то** е причина-та, такъwouldъ трѣбва да бѣдѣтъ и пейны-тѣ слѣдствія. Сега ако знаемъ, че **пріиманіе** съ умъ е **совьршенно** противоположно на **пріиманіе** безъ умъ, то и слѣдствія-та, или дѣйствія-та на едно-то и на друго-то **пріиманіе** трѣбва такожде да бѣдѣтъ **противоположны** едно на друго. А по тоя начинѣ излиза, че ако **пріиманіе-то** съ умъ е **полезно**, то **пріиманіе-то** безъ умъ е вече непрѣмѣнно **вредно**. Изъ тоя логыческій разборъ на пълно-то **противоположно** сочетаніе ся открыва, че тукъ найважно-то обстоятельство е, да бѣдѣтъ строго и совьршенно **противоположны** едно на друго подлежащи-тѣ въ соѣдинены-тѣ **прѣдложенія** — а **противоположность-та** между сказуемы-тѣ тогава ще ся яви вече отъ само себе.

Въ когото има совѣсть и законъ,
Той не краде и не измамва,
Въ какъвто нужд и да бѣде онъ;
А крадло дай и милліонъ,
Той да краде пакъ не прѣстанва.

Това е пакъ примѣръ отъ пълно противоположеніе. Тукъ **противоположны** подлежащи сж: **честный** человѣкъ и крадецъ, — а **противоположны** сказуемы сж: не краде, не измамва и да краде непрестанва. Отношеніе-то на двѣ-тѣ сложны **прѣдложенія** е тукъ сжшо-то, както и въ пьрвыя примѣръ. Писатель-тѣ е ималъ на видъ да докаже, че крадецъ-тѣ краде не отъ нужд, а отъ страсть къмъ кражбѣ-тѣ, — и за таянѣ цѣль той му противопоставя честныя человѣкъ. Честный человѣкъ въ никоѣх нужд не краде; слѣдователно, крадецъ-тѣ краде не отъ нужд, а отъ нѣкое друго, притова противоположно побужденіе, именно отъ страсть къмъ

— 62 —

кражбѣ-тѣ. А ето примѣры отъ непѣлно противоположеніе:

Азъ сжмъ сытъ, а у другого
Въ торбѣ-тѣ нѣма залѣгъ хлѣбѣ.
По пѣтя гледамъ азъ дѣца
Подраны, босы, полуголы;
А азъ одеждѣ и защитѣ
Намирамъ всякой у свои.
Па другъ, несчастнѣ и не зпае,
Гдѣ да си подслони главѣ-тѣ;
А мене мя дома очаква
Дюшекъ, на който сладко спіх.
Па друго сирото безъ пригледъ,
И по незнаніе грѣши;
А мене учатъ имя Божье
Въ молитвѣ выну да повтарямъ.

Тема-та на всичкы тыя противоположенія е слѣдующа-та: „азъ сжмъ счастливо дѣте.“ За да раскрые и очи- вѣстно да си прѣдстави таѣ мысѣль, дѣте-то изброява частны-тѣ обстоятелства на своя животъ, и во всичкы-тѣ слу- чаи противополага состояніе-то си срѣща состояніе-то на дру- гу-тѣ дѣца, които въ той случай ся намиратъ совсемѣмъ въ дру- гахъ, противоположныхъ обстановкахъ. Очевидно, че тукъ во всич- кы-тѣ прѣдженія ся противополагатъ само сказуемы-тѣ; а въ подлежащи-тѣ, сир. въ лице-то на говоряще-то дѣте и въ лице-то на дѣца-та, които това дѣте сравнива съ себе си, не ся исказва никаква противоположность. Ясно е, че во всичкы таківа противоположенія прѣдженія-та ся относять едно къмъ друго вече не като доказувающи къмъ доказуваемы, а като изясняющи къмъ изясляемы.

Черны-тѣ стѣны на влажнѣ темницѣ
Плѣсень облѣкла, покрыла мокрица;
Падатъ и капкы ядовны отъ свода...
А задѣ стѣнѣ-тѣ ликува природа.
Врѣзка отъ сламѣ лежи исподъ мене,
Червеци пѣплатъ по неяж. Съ гнусеніе
И съ растреперянѣ рѣжкѣ отвѣрлихъ
Жабѣ омразѣ и гнуснѣ отъ неяж;
А изъ кулѣ-тѣ ся видятъ и вады
Быстры, и гжѣсты горы, и зливады.
Охнахъ отъ сърдце студено и болно,
Гласѣ ми отиде на халосъ, безплюдно;
Глухо оковы-тѣ ми зазвѣнтяхъ,
А задѣ стѣнѣ-тѣ косове запѣхъ.

(Затворникъ).

— 64 —

гыческа-та особенность на това сочетане состои въ това,
че тукъ ся сопоставляватъ нѣколко отдѣлны мысли, които
съществуватъ още въ прѣдположеніе, — но такыва мысли,
чтото, кога ся утвърди или осъществи една отъ нихъ, то
всичкы-тѣ другы непрѣмѣнно ся уничтожаветъ. Напр. Или
полковникъ, или покойникъ. Посл. Ако утвърдимъ едно-то
положеніе въ таѣх пословицѣ, то друго-то вече отъ само
себе ся уничтожава: ако бѣде полковникъ, то не ще бѣ-
де покойникъ, — и наопакы: ако бѣде покойникъ, то вече
не ще бѣде полковникъ.

Или, ето още примѣръ отъ раздѣлително сочетаніе, гдѣ
единъ поетъ гадае за смѣртъ-тѣ ся:

Иль чума ще мя устрѣли,
Или холера порази,
Иль мразъ ще измрази,
Или пожаръ ще мя задуши,
Или въ горѣ-тѣ ножъ злодѣя
Нечаяно ще мя промуши,
Или отъ скукѣ заболѣй.

Нѣма сумнѣиє, че той можеше да умрѣ отъ всякѣ единъ
отъ тыя смѣрти отдѣлно, — но да умре отъ всичкы-тѣ, разумѣва ся, не можеше. — защото за человѣка не быватъ и двѣ
смѣрти. Слѣдоват. ако ся случеше макаръ едно кое да было
отъ тыя прѣдположенія, то всичкы-тѣ другы отъ само себе
трѣбва да ся уничтожатъ, да останатъ несбѣдны.

Кога ти връстници видѣ,
Или нейдѣ твої-тѣ приликѣ,
Или ти име отъ нѣкой чумѣ,
Щѣ вянѣ, сжхнѣ, кат' мъртвица. Козловъ.

Тукъ сѣ три прѣдложенія, отъ които всяко едно трѣб-
ва да уничтожи другы-тѣ, ако ся утвърди едно-то.

В) Въ противителио-ограничително-то со-
четаніе влизатъ прѣдложенія, които на толкось противорѣ-
чатъ едно другому, чтото едно-то отъ нихъ само огра-
ничава друго-то, или го огранича не напълно, а само от-
части, — тѣй чтото подпъръ това ограничение, или частно
отрицаніе, отрицаемо-то прѣдложеніе ся остава пакъ въ о-
быкновеннѣ-тѣ силѣ. Логыческа-та цѣль на сочетаніе-то
отъ такыва прѣдженія е — подобрѣ да изясни главныя-тѣ

— 65 —

прѣдметъ отъ-къмъ частны-тѣ му страны. Особеній грамматическій формѣ на това сочетаніе составляватъ союзы: то-ко-что, токо, освѣнь, и союзы, нарицаемы уступіелны: макаръ, нека, истина, обаче, совсічко това, впрочемъ.

Не види ся на небо ни луна,
Ни бляскавы звѣзды, и ничто
Не нарушава ношнѣ тишинѣ;
Токо вълкъ нейдѣ ся провыкне,
И вѣрный песъ, пазитель на овцп-тѣ,
На гласъ му дерзко ся откликне,
И съ туй на мигъ мълчанье ся прѣсекне.

Тукъ послѣдни-тѣ три прѣдложенія правятъ като частно исключеніе отъ общѣ-тѣ мысѣль на прѣдидущи-тѣ стихове: „ничто не нарушава ношнѣ тишинѣ“ — но подирь това тя си остава въ быкновеннѣ-тѣ силѣ.

Іоще да ти кости остави
Далечь отъ родиннѣ си странѣ,
Катъ че на вѣкъ да тя забравнѣ,
За да н' тя никога споменѣ;
Ахъ, не тя забравямъ на вѣки,
Живъ си и правъ стоишь прѣдъ мене. Козловъ.

Тукъ пьрвы-тѣ прѣдложенія прѣдставляватъ въ себе прѣ-патствіе за утвърженіе на послѣдни-тѣ, но и при всичко това тыя ся утвърдяватъ во всичкѣ-тѣ си силѣ.

Наконецъ, до ограничително-то сочетаніе ся от-носять всичкы сочетанія, извѣстны подъ имя уступіелны, въ които противителны-тѣ прѣдженія заключаватъ въ себе мысѣль, ако и справедливѣ, а навременѣ още и посилнѣ, противу мысѣль-тѣ на логическы главно-то прѣдженіе, — но и при всичко това тя не ся уничтожава. Тая противоположность на мысли-тѣ ся открыва тукъ въ това, че въ главно-то прѣдженіе ся являватъ всякога слѣдствія, противоположны на мысли-тѣ въ соединяемо-то сѣ него уступително прѣд-ложеніе.

Макаръ да слушатъ всѣкъ глупость
На ҫогове-тѣ не е сродно;
Тось пять, обаче, гы (жабы) послушалъ Зевсъ.

Крыловъ.

Тукъ уступително-то прѣдженіе содържава мысѣль посилнѣ, сравнително съ другѣ-тѣ мысѣль, что е въ главно-

5.

— 66 —

то прѣдложеніе, — и обаче първо-то прѣдложеніе никакъ не уничтожава послѣдне-то. „Да слушатъ всѣкъ глупость на богове-тѣ не е сродно;“ оттука право бы слѣдовало, че богове-тѣ нѣма да послушатъ глупавѣ-тѣ молѣж на жабы-тѣ; обаче на дѣло излѣзло противно слѣдствіе: „тось пѣть, обаче, гы послушалъ Зевсъ.“

А крадлю дай и милліонъ,
Той да краде не прѣстанва.

Цѣль-та на кражѣж-тѣ е придобываніе пары. Сега ако дадешь крадлю пары цѣлъ милліонъ, — рекли бы, че не ще има вече закакво да краде, и затова той, като по невольѣ, трѣбва да ся остави отъ кражѣж-тѣ. Обаче, на дѣло пакъ излиза противно слѣдствіе: „той да краде пакъ не прѣстанва.“

Усмихнѣлъ ся Олегъ, чело-то му, обаче,
И погледъ-тѣ ся омрачили съ мысѣль.

Огношеніе-то на уступително-то прѣдложеніе въ тоя при-
мѣрѣ е сжюцо такова, каквото е и въ оныя, които разгледахме.

За общѣ темѣ на всичкы-тѣ уступителны сочетанія
служатъ слѣдующи-тѣ истины: наши-тѣ умственны заклю-
ченія, ако да сѣ и вѣрны, не ся срѣщатъ всякога съ дѣй-
ствителный животъ; всѣко правило може да има свое исклю-
ченіе; при всѣкѣ правѣ, общѣ причинѣ на извѣстно дѣло
може да има другѣ, косвенѣ или случайнѣ, която произ-
води дѣйствія, совсѣмъ противоположны на първѣ-тѣ причинѣ.