— 104 —

кога гы чуемъ. Собраніе-то на буквы-тѣ, съ които ся из-
ричатъ всичкы-тѣ употрѣбителны въ языка звуци, ся на-
рича азбука или алфавитъ.

Буквы-тѣ трѣбва строго да различаваме отъ звуци-
тѣ,— това е наймного нужно за правописаніе-то, зачтото
звуци-тѣ, и буквы-тѣ не сж всякога согласны помежду си.
Произношеніе-то често мѣнява едны звуци на другы, но
правописаніе-то повечето удьржа коренны-тѣ звукове, кои-
то принадлежатъ на думѣ-тѣ по производство-то.

ДЪЛЕНІЕ НА БУКВЫ-Тѣ СПОРЕДЪ ОРУДІЕ-ТО НА
ПРОИЗНОШЕНІЕ-ТО НА ГЛАСНЫ И СОГЛАСНЫ.

Споредъ орудія-та на произношеніе-то буквы-тѣ, ка-
кто и звуци-тѣ, ся дѣлать на гласны и согласны. Гласны-
тѣ ся произносятъ свободно и лесно, безъ помощи-тѣ на
другы-тѣ, напр. а, е, и, о, у, ю, ы, ъ, Ь. ѣ, ю, ю, ж, щ, я.
Согласны-тѣ ся произносятъ съ помощью-тѣ на единѣ гласнѣ.
Такыва сѣ: б, в, г, д, ж, з, к, л, м, н, п, р, с, т, ф,
х, ц, ч, ш, щ.

ПОЛУГЛАСНА-ТА БУКВА. ДЕБЕЛЪ И ТЪНЪКЪ ЕРЪ.

Буква й ся наріча полугласна, зачтото изображава
полугласенъ или краткъ звукъ. Букбы ґ и ъ. кога сѣ въ
края на думѣ-тѣ, нѣматъ никакъвъ особенъ звукъ; тѣхо-
то служеніе е само да показватъ, че согласна-та буква,
подирь коькто стоять, ся произноси твьрдо, или мегко:
ґ показва твьрдо-то или дебело, а ъ — мегко-то или тън-
ко-то произношеніе. Но тыя сѣщи-тѣ буквы — дебелъ и
тънѣкъ ерѣ — кога сѣ по срѣдѣ-тѣ на думѣ-тѣ, сѣ гласны
буквы и иматъ особо, тѣмъ свойствено, произношеніе.

ДЪЛЕНІЕ НА ГЛАСНЫ-Тѣ ЗВУЦИ И БУКВЫ СПОРЕДЪ
НАЧИНѣ-Тѣ НА ПРОИЗНОШЕНІЕ-ТО.

Гласны-тѣ звуци и буквы, споредъ начина на произ-
ношеніе-то, ся дѣлать на твьрды и мегкы. Гласны звуци
въ языкъ-тѣ ни сѣ четырнадесять, а буквы пятинадесять.
7 твьрды и 8 мегкы.

- 105 -

Твърды гласны:

а. о. у, ы, ъ, ъ, ъ.

Соотвѣтствены мегкы:

я, ђ, е, ю, и, і, ю. ю.

Но при всичко това ный нѣмаме буквы за всичкы-тѣ
гласны звуци, — и нѣмаме буквѣ за звукъ — йо и за звукъ — е,
кога е въ начало-то на думѣ-тѣ, или подирь гласнѣ буквѣ.

Забѣл. Буква — і ся употрѣблява само прѣдъ гласны-
тѣ буквы и прѣдъ полугласнѣ-тѣ й. Прѣдъ согласенъ звукъ
ся пише само въ думѣ міръ (свѣтъ, вселенная) и въ про-
изводны-тѣ отъ неѣ за отличіе отъ миръ (тишина, спо-
койствіе).

Согласны звуци и буквы.

Въ нашія языкъ има согласны звуци 22, а буквы 20:
б, в, г, д, ж, з, к, л, м, н, п, р, с, т, ф, х, ц, ч, ш, щ.
Недостатъ-къ-тѣ ся допълни съ-по двѣ буквы: дз. дж.
напр. дзвѣзда, джебъ. Вмѣсто дз може да ся употрѣби
буква є, която е именно изражавала тоя звукъ встаринѣ,
напр. євѣзда, євѣрь и др.

Дѣленіе на согласны-тѣ звуци и буквы.

Согласны-тѣ звуци и буквы ся подраздѣляватъ спо-
редъ орудія-та и начинъ-тѣ на произношеніе-то:

Споредъ орудія-та на произношеніе-то.

Споредъ четыри-тѣ орудія на произношеніе-то: гор-
тань (гърло), небо, зжѣы, устны, согласны-тѣ звуци и
буквы ся дѣлать.

а) На гортанны, въ произношеніе-то на които пове-
че-то участвува гърло-то: г, к, х.

б) Небны, въ произношеніе-то на които повече-то
взима участіе небце-то: л, и, р.

в) Зжѣны, които не могътъ да ся произносятъ безъ
участіе-то на зжѣбы-тѣ: д, т, ч, ш, з, с, ц.

г) Устнены, които ся произносятъ съ устны-тѣ: б,
в, п, ф, м.

— 106 —

Споредъ начина на произношеніе-то со-
гласны-тѣ звуци и буквы ся дѣлять на глухы и яслы.
Глухы-тѣь звуци и буквы ся произносіть съ помалко, а
яслы-тѣ съ поголѣмо напряганіе на гласа.

Глухы звуци и буквы; соотвѣтствены тѣмъ ясны:

<table><tr><td>Г</td><td>чуе ся като</td><td>К</td><td>крѣгъ — крѣкъ,</td></tr><tr><td>Д</td><td>— — —</td><td>Т</td><td>бодъ — ботъ</td></tr><tr><td>З</td><td>— — —</td><td>С</td><td>мразъ — мрасъ,</td></tr><tr><td>Ж</td><td>— — —</td><td>Ш</td><td>пожъ — пошъ</td></tr><tr><td>Б</td><td>— — —</td><td>П</td><td>зѣбъ — зѣшъ</td></tr><tr><td>В</td><td>— — —</td><td>Ф</td><td>вьрвь — вьрфь.</td></tr></table>

ПРИМѣНЕНІЕ ВЪ ПРАВОПИСАНІЕ-ТО.

За правописаніе-то на согласны-тѣ буквы е особено
потрѣбно да забѣлѣжимъ глухы-тѣ звуци и буквы и соот-
вѣтствены-тѣ имъ ясны, зачтото тукъ правописаніе-то често
не ся согласува съ произношеніе-то. Кога въ начало-то, или
въ срѣдѣ-тѣ на думѣ-тѣ прѣдъ ясенъ звукъ ся намира глухъ,
тогава тойзи послѣдній ся произноси, като соотвѣтствен. нему
ясный, и наопакы. — тѣй чтото въ произношеніе-то ся вся-
кога чуе ясень звукъ съ ясень, г.ухъ съ г.ухъ: фторый, ботка,
прозба. Въ края на думѣ-тѣ глухый звукъ ся произноси, като
соотвѣтственый нему ясный: бопь. ботъ. рокъ. благъ. княсь,
пошъ, дѣбофт. Подобно прѣвращеніе въ произношеніе-то ста-
ва со звуци-тѣ Г и Ч. Г прѣдъ къ ся произноси, като къ: леккый,
меккый, а ч прѣдъ Т и К ся чуе като Ш: (што, войнишкый).
Ш прѣдъ и въ края на думѣ-тѣ ся чуе като Ш (свешникъ,
свѣшь, пешь). Окончаніе стѣ въ края на думѣ-тѣ ся чуе като
сь (радось, сладось). Но правописаніе-то во всичкы тыя слу-
чан не подражава на произношеніе-то, а изображава корен-
ны-тѣ звуци: вторый, бодка, просба, бобъ, бодъ. рогъ. благъ,
кинзь. пожъ, дѣбовъ. что, войничкый. свѣщникъ, свѣшь, пещь,
радость, сладость. За да не прави человѣкъ погрѣшкы въ
писмо-то. добрѣ е въ такыва слу chain да измѣни думѣ-тѣ така,
каквото подирь сумнителный согласенъ звукъ да дойде гла-
сенъ звукъ, който той-часъ ще покаже надлежащія звукъ,
напр. ботка — бодѣ. прозба — просѣж, бопъ — бобъ-тѣ, ботъ

— 107 —

— бодове, рокъ — рогове, блакъ — блага, княсь — князя,
пошь — ножове, хубафъ, хубава, — свѣшникъ — свѣщилникъ,
свѣшь — свѣщи, пешь — пещи, радось — радости, сладости.
Но гдѣто не може да ся направи това, тамъ трѣбва да трѣсимъ
другъ способъ, напр. дума — вишь, произлиза отъ думѣ видѣж,
но д може да прѣмине само въ ж. а никакъ не въ ш., слѣдов.
трѣбва да ся пише вижешь, а не вишь. Или: дума войнишкый
происходи отъ думѣ — войникъ, а к може да прѣмине само
въ ч и ц (ракъ, раче, раци), а никакъ не въ ш: слѣдователно,
трѣбва да ся пише войничкый.

## ПРЪМИНУВАНИЕ-ТО НА СОГЛАСНЫ-ТЪ ЗВУЦИ
ЕДНЫ ВЪ ДРУГЫ.

За правописаніе-то на согласны-тѣ звуци трѣбва да знаемъ, поне, поважны-тѣ случаи, въ които едны звуци прѣминуватъ въ другы, не само въ произношеніе-то, но и въ писмо-то. Найчесто ся измѣняватъ въ нашія языкъ слѣ- дующы-тѣ звуци, които, при смѣгченіе-то, прѣминуватъ единъ въ другъ, напр.

Г

Д прѣминуватъ въ З

И ВЪ Ж

вра-гъ

—

—

—

вра-з-и

— вра-ж-да

бѣлѣ-гъ

—

—

— бѣлѣ-з-и

— бѣлѣ-ж-ка

кня-г-ыня

—

—

— кня-з-ѣ

— кня-ж-ество

ле-г-нѣ

—

—

—

— ле-ж-ж

но-г-а

—

—

— но-з-ѣ

— подно-ж-ю

же-г-а

—

—

—

— же-ж-ень

ро-д-ѣ —

—

— ро-ж-ба

кра-д-ж —

—

— кра-ж-ба

К

прѣминува

И ВЪ Ч

ра-к-ѣ

—

—

— ра-ц-и

— ра-ч-е

ско-к-ѣ

—

—

—

— ска-ч-амъ

рѣ-к-а

—

—

— рѣ-ц-ѣ

— рѣ-ч-никъ

вла-к-ѣ

—

—

— вла-ц-и

— вла-ч-арка

кле-к-нѣ

—

—

—

— кле-ч-ж

пае-к-ѣ

—

—

— пае-ц-и

— пае-ч-ина

ли-к-ѣ

—

—

— ли-ц-е

— ли-ч-ень

юна-к-ѣ

—

—

— юна-ц-и

— юна-ч-ество

— 108 —

Х прѣминува въ В

кожу-х-ъ

смѣ-х-ъ

стра-х-ъ

орѣ-х-ъ

ел-х-а

— —

— подсми-въ

— —

— —

— —

С и въ

Ш

кожу-с-и

— — смѣ-ш-епъ

— — сгра-ш-енъ

орѣ-с-и — орѣ-ш-акъ

— — ел-ш-акъ

И

Д прѣминуватъ въ Ч

оте-ц-ъ

ро-д-ъж

те-л-ци

гове-д-о

оте-ч-ество

— ра-жд-амъ

тел-ч-арь

— гове-жд-о

ЖД

СК

Т

СТ

прѣминуватъ въ ІІ

пи-ск-унъ

и-ск-амъ

лѣ-ск-а

дра-ск-амъ

— —

— —

— съвѣ-ст-ь

— про-ст-ж

свѣ-т-ъ

— —

— — пи-ш-ялка

— — и-ш-ж

— — свѣ-ш-авамъ

— — про-ш-авамъ

— — лѣ-ш-акъ

— — свѣ-ш-ь

— — дра-ш-ж

Вообщо звуци-тѣ прѣминуватъ едны въ другы по трѣ-
бовапіе-то на благозвучіе-то; по сѣщѣ-тѣ причипѣ на-
времени въ думы-тѣ едны звуци ся пропущатъ. другы ся
притурятъ, или пръмѣстватъ. Всичко това трѣбва да ся
знае, както за поголѣмѣ отчетливость и безпогрѣшность въ
правописаніе-то, така и за полесно и подобро изясненіе
на производство-то на думѣ-тѣ.

## Пропущаніе и прѣмѣстваніе на звуци-тѣ.

Звуци д и т ся често пропущатъ прѣдъ л и м: ведѣ,
вели, (вм. ве-д-лъ), плетѣ. плелъ. (вм. пле-т-лъ), дамъ (вм.
да-д-мъ), ямъ (вм. я-д-мъ). Звукъ в ся губи подирь б: обла-
чамъ, вм. об-в-лачамъ, облакъ. вмѣсто об-в-лакъ, область, вм.
об-в-ласть, обычай. вм. об-в-ычай, обуща, вм. об-в-уща,
обязанъ, вм. об-в-язанъ. Подобно пропада и к, кога ся падне
между двѣ согласны, отъ които последня-та е — н: стискамъ,
стиснѣхъ вм. стис-к-нѣхъ, принкамъ, приннѣхъ, вм. прип-к-

— 109 —

ихъ. Прѣмѣстваніе-то на звуци-тѣ ся срѣща често въ языка
ни, особено на гласны-тѣ: варта, вм. врата, старна, вм. страна,
блѣгаринъ, вм. българинъ, влѣпа, вм. вѣлна и др. мн. Такыва
сѣ и коприва вм. кропива, лакомъ, вм. алкомъ (отъ алкати).

## ВСТАВКА (ВТУРКА) НА СОГЛАСНЫ ЗВУЦИ.

Звукъ и ся вставя навремени между двѣ гласны, а на
времени и между гласны и согласны звуци: понеже, выѣсто
по-еже, в-н-иманіе вм. въ-иманіе, в-н-ушавамъ, вм. въ-у-
шавамъ, в-н-ѣтрѣ, вм. в-жтрѣ. Звукъ и е вставенъ въ мѣсто-
именія-та: въ него, въ нѣѣ. вм. въ его, въ ель, нему, ней, вм.
ему, ей, нихъ, вм. ихъ. Звукъ в ся често вставя между
гласны-тѣ и между гласны и сѣгласны: дамъ, да-в-амъ, вм.
да-а-мъ, яд-в-амъ вм. ядамъ, стрігѣ, остриг-в-амъ, вм.
остригамъ, крыѣ, кры-в-алище. Звукъ л ся вставя подирь
б, в, п, употрѣбленіе, вм. употрѣбеніе, явленіе, вм. явеніе,
застѣпленіе, вм. застѣпеніе.

## ПРАВОПИСАНІЕ.

Показаны-тѣ вставкы и пропущанія на согласны-тѣ
звуци ся считатъ правилны и нужны по трѣбованіе-то на
благозвучіе-то и леснотѣ-тѣ на произношеніе-то; слѣдо-
вателно, тѣхъ трѣбва да употрѣблаваме, както въ произно-
шеніе-то, така и въ правописаніе-то. Но въ народнѣ-тѣ
глѣчь намѣсти пропущатъ въ думы-тѣ звукъ в: доръ, олъ,
ода, вмѣсто дворъ, волъ. вода, на другы мѣста — звукъ т:
сесра, срахъ, вмѣсто сестра, страхъ; другы пакъ притур-
ватъ т: страмъ, стрѣда, вмѣсто срамъ, срѣда. Такыва про-
пущанія и вставкы сѣ неправилны и непужны.

## ПРѣХОДЪ И ВСТАВКА НА ГЛАСНЫ-Тѣ ЗВУЦИ.

Въ гласны-тѣ звуци трѣбва да вникнемъ на прѣми-
нуваніе-то единъ въ другъ на слѣдушкѣ-тѣ звуци.

Звукъ, е прѣминува въ о. и я и наопакы: текѣ, тичамъ,
токъ, истокъ, лежѣ, лягамъ, ложе: гребѣ, изгрибамъ, гробъ.

Звукъ ы и у прѣминуватъ въ о и ќ: рынѣ (рыж), ровѣ.
духъ и дѣхъ, дыхамъ, дѣхамъ и духамъ, духало; крыѣ, по-

— 110 —

кровъ и покрывъ, сокровище и скрывалище: сумпѣніе, вм. сомнѣніе, сугребе, вм. согребе, стругъ, стрѣгало.

Кога ся струпатъ пѣколко согласны мажно произносимы звуци, то, за пълногласіе, нашій языкъ обыча да вставя между нихъ гласны звуци; такыва вставляемы гласны зву- ци бывать е, ъ: конецъ (вм. концъ), конци. гроз-е-иѣ (вм. грозиѣ), грозпы. глад-ъ-кѣ (вм. гладкѣ), гладка, слад-ъ-кѣ (вм. сладкѣ), сладка, пѣть-шествіе, пѣт-е-шествіе и пр.

## ПРАВОПИСАНІЕ.

За правописаніе то е потрѣбно да ся знасть тыя встав- ны гласны звуци. Вставно-то е никога не ся пише съ ъ, а вставно-то з никога не ся замѣнива съ ж и често ся чуе ка- то а; слѣдователно. знаніе-то на тыя звуци и въ единый и въ другый случай може да ни помогне въ правописаніе-то. За- това трѣбва да знаемъ случае-тѣ, въ които языкъ-тѣ ни осо- бено обыча да употрѣблява тыя звуци. 1) Вставны гласны звуци често прииматъ сжествителны-тѣ имена въ единствено число, при това тыя вставны звуци въ множествено число пропадатъ: вѣт-ъ-рѣ, вѣтрове. вих-ъ-рѣ, вихры, юн-е-цѣ, юнци. 2) Вставенъ гласенъ звукъ често приимать усѣчены-тѣ прилагателы имена въ мѣж. родъ: пъл-е-иѣ, слад-ъ-кѣ, крѣп-ъ-кѣ, крот-ъ-кѣ. 3) Спрагателны-тѣ причастія въ мѣж. родъ въ един. число: дош-ъ-лѣ, влѣз-ъ-лѣ, стриг-ъ-лѣ. Вставныя гласенъ звукъ лесно може да ся узнае. кога обър- немъ тыя прилагателы въ женскій родъ, гдѣ това звукъ ся изгубва: пълна. сладка. крѣпка, дошла. влѣзла, стригла. Но въ нѣкои си остава вставный звукъ и въ женскій родъ: кыселъ, кысела (кыслѣкъ).

## ГОЛѣМЫ И МАЛКЫ БУКВЫ. УПОТРѣБЛЕНІЕ-ТО НА ГОЛѣМЫ-Тѣ БУКВЫ.

Буквы-тѣ, съ които изображаваме свои-тѣ словесны звуци на хартінѣ, по начертаніе-то, бывать голѣмы или па- чалы, и малкы или редовы. Голѣмы-тѣ или началны-тѣ буквы ся пишать: 1) Въ начало-то на рѣчѣ-тѣ, подирь всѣкѣ точкѣ, подирь вопросителенъ и восклицателенъ знаци. кога тѣ замѣняватъ точкѣ-тѣ. „Какъвъ сжмъ азъ българинъ, какъвъ

— 111 —

христіанинъ? Самъ отъ себе ся срамувамъ. Подобрѣ да мя
пѣмаше". Сл. 2) Въ наименованія-та на Бога пѣтиннаго, на
Ангелы-тѣ и на Святі-тѣ: Господь. Богородица, Ангелъ,
Златоустъ и пр. Общо-то названіе на языческы-тѣ богове
си наченва съ малкѣ буквѣ, но собствены-тѣ имъ имена ся
наченватъ съ голѣмѣ: Зевсъ, Аполонъ. Діана. 3) Въ наимено-
ванія-та и въ титулы-тѣ на державны-тѣ лица, и вообще въ
титулы-тѣ, чиновѣ-тѣ и величанія-та, кога слѣ при собствены-
тѣ имена: Сулганъ Махмудъ. Фуадъ Наша, Натріархъ Григорій
и пр. Но тыя слѣщи-тѣ имена ся наченватъ съ малкѣ буквѣ,
кога слѣ употреблены въ общо значеніе. Въ Россія нѣма
натріархъ. Фуадъ беше наша благоразуменѣ. 4) Въ собствены-
тѣ имена на лица-та и мѣста-та, на моря-та и рѣкы-тѣ и пр.
Нетъръ, Търново, Македонія, Стара Планина, Черно море,
Дунавъ и пр. 5) Въ наименованія-та на правительства-та, на
присутствены-тѣ мѣста и на учебны-тѣ заведенія: Высока-та
Порта, Архіерейский Соборъ, Центрально-то въ Болградъ
Училище и пр. Но тыя имена, кога слѣ употреблены въ общо
значеніе, ся наченватъ съ малкѣ буквѣ: той желае да постъпи
въ университетъ, соборы-тѣ слѣ учреждены отъ самы-тѣ Апо-
столы. 6) Въ наименованія-та на праздници-тѣ: Свята Троица,
Великдень, Богоявленіе, Спасовъ день и пр. 7) Въ заглавія-та
на книгы-тѣ: Физика Гано, Изгубена Станка и пр. 8) Въ
стиховѣ-тѣ всѣкый стихъ ся наченва съ голѣмѣ буквѣ. 9) Въ
басни-тѣ имена-та на дѣйствующія-тѣ лица такожде ся на-
ченватъ съ началижѣ буквѣ: Магаре и Славей. Скѣпъ и Кокошка.

## ГРАММАТИЧЕСКЫЙ СОСТАВЪ ПА ДУМЫ-ТЪ.

Кога ся съзрѣмъ въ слоговѣ-тѣ на думы-тѣ, то на-
мираме, че едны отъ нихъ составятъ постояннѣ принадлеж-
ность на думѣ-тѣ, а другы ся промышлаватъ, или слѣ, да
кажемъ така, като пришелци въ неіж. Споредъ това ный
различаваме въ звуковый составъ на думы-тѣ още и грам-
матический составъ, на когото принадлежатъ корень,
приставка и окончаніе.

## ПОНОЯТІЕ ЗА КОРЕНЬ.

Корень на думѣ-тѣ ся нарича оная основна часть,
коло то во всичкы-тѣ производны отъ неѣ думы ся остава не-

— 112 —

измѣнна и имъ запазва едно общо значеніе. Нека вземемъ за
примѣръ слѣдующы-тѣ думы, които всичкы произлизатъ отъ
единъ корень.

<table><tr><td>гор-ѣх</td><td>из-гор-іх</td></tr><tr><td>прѣ-гар-ямъ</td><td>с-гар-аемый</td></tr><tr><td>гор-ещъ</td><td>у-гар-ь</td></tr><tr><td>о-гар-ка</td><td>при-гор-ѣ</td></tr><tr><td>с-гур-ѣ</td><td>гор-ко</td></tr><tr><td>гор-чивъ</td><td>и проч.</td></tr></table>

Колкото разнообразны и да бѣднѣ всичкы тыя думы
по частно-то имъ значеніе, но во всичкы нихъ ще намѣ-
римъ 1) едно общо понятіе за онова, что гори и разрушава,
— и 2) откѣмъ външнѣ-тѣ имъ формѣ ще забѣлѣжимъ, че,
макарѣ тыя думы, както въ начало-то, така и въ края, сѣ
твьрдѣ много различаватъ една отъ другѣ по звуци-тѣ, но
при всичко това въ нихъ оставатъ и постоянны, неизмѣняемы
звуци, които составятъ общѣ-тѣ основѣ на всичкы-тѣ,
— то сѣ звуци-тѣ: гр, които прiиматъ вставный звукъ
— о, който прѣминува то въ — а (угарь. изгарамъ, огарка),
то въ — у (сгурь). Тыя постоянны и нензмѣняемы звуци сѣ
коренны звуци, или корень на всичкы тыя думы.

Корень на думѣ-тѣ може да бѣде и гласенъ звукъ:
въ-я-хъ, прi-я-хъ, прi-я-тель, пон-я-тiе и пр. во всичкы
тыя думы е единъ коренный звукъ — я. Но по прѣимуче-
ство коренны звуци бывать согласны-тѣ звуци, навремени
съ единъ коренный гласенъ звукъ: грѣхъ-ѣ, грѣхъ-овенъ,
грѣшъ-енъ, грѣшъ-никъ, прѣ-грѣшъ-енiе, грѣхъ-ота, грѣшъ-ж,
со-грѣшъ-авамъ и пр. Корень на всичкы тыя думы е цѣлый
слогъ — грѣхъ, който состон отъ три согласны и отъ единъ
гласенъ звукъ.

Забѣл. Казахме, че коренны-тѣ звуци составатъ по-
стояннѣ-тѣ и неизмѣннѣ часть на всичкы-тѣ думѣ, които
произлизатъ отъ единъ корень; но това не ще каже, че тыя
звуци никакъ не прiиматъ никакво измѣненiе, — още и по
трѣбованiе-то на благозвучiе-то, сир, че не прiиматъ ни
вставкы, ни прощущанiе, ни прiѣмѣстванiе на звуци-тѣ. Та-

— 113 —

кова несжествено измѣненіе не само не гы уничтожава,
но и не имѣ мѣшае, и вѣ самыя измѣненѣ видѣ, да си
оставатѣ за нихъ постоянна принадлежность. Така вѣ по-
слѣдній примѣръ (грѣх) звукъ х прѣминува намѣсти въ
родственый му звукъ ш (грѣшникъ и пр.), но вѣ такъвѣ
случай тойзи родственъ звукъ ш е само намѣстникъ на
коренный звукъ х и слѣдов. корень-тѣ отъ това измѣненіе
никакъ не прѣстанува да бѣде основа и постоянна при-
падлежность на всичкы-тѣ думы. които произлизацѣ отъ
него. Приставка-та може да ся отмахнува отъ думѣ-тѣ, и
дума-та все ще ся остане дума; окончаніе-то може да
промѣнява свои-тѣ звуци на другы, совершенно разно-
родны съ пьрвы-тѣ. и дума-та все ще ся остави дума. Но
кога ся измѣнятъ коренны-тѣ звуци на другы, неродствены
звуци, корень-тѣ ся уничтожава, а наедно съ него трѣбва
непрѣмѣнно да ся уничтожатъ и всичкы-тѣ думы, които бы
могли да произлѣзжтѣ отъ него.

ПОНЯТІЕ ЗА ПРИСТАВКА-ТЯ И ОКОНЧАНИЕ-ТО.

Приставка ся наричатъ оныя слогове, които ся при-
ставятъ при кореня вѣ начало-то на думѣ-тѣ: рас-ходъ,
до-ходъ, за-ходъ, при-ходъ, прѣ-оравамъ, до-оравамъ, по-
орвамъ и пр.

Окончанія ся наричатъ всичкы оныя слогове, или
буквы, които ся приставятъ при кореня вѣ края на думѣ-тѣ:
стол-ѣ, рѣц-ѣ, брат-ство.

ВИДОВЕ ОКОНЧАНИЯ.

Въ думы-тѣ ся различаватъ три вида окончанія: от-
личително, относително и производствено. За пьрвы-
тѣ двѣ окончанія ный вече имаме понятіе. (стран. 32 и 37).
Производствено окончаніе наричаме оныя слогове, или
звуци, които ся намиратъ между корена и отличително-
то или относително окончаніе: уч-ител-ь, уч-ител-ю и
т. п. Въ тыя думы уч е корень, ь е отличително, ю — отно-
сително окончаніе; а слогъ — ител, е производствено окон-
чаніе въ таѣ думѣ.

8.