НАЗНАЧЕНІЕ-ТО НА НАЧАЛНЯ-ТЯ
ПРАКТЧНЯ ГРАММАТИКЯ.

Ний всицца говоримъ на матерій ся языкъ отъ само-
то дѣтиство. Но докій не то усвоимъ сознателю. доклы
не го изучамъ по пѣтя на наукѣ-тѣ. до тогава ный сами
не знаемъ. какъ говоримъ: правилно. или неправилно; ако
памѣсти неправилно, то не знаемъ, зачто неправилно гово-
римъ, слѣдователно, не знаемъ. какъ и да поправимъ себе си.
Да кажемъ повече: доклы не изучимъ языка. до тогава не
можемъ да дадемъ вѣриж смѣккъ ии себѣ. ии на други, за
онова. чю правимъ, кога говоримъ. За таѣ именно цѣль, за
да можемъ ясно и сознателно да разумѣваме свои-тѣ рѣчь,
и съществува наука, които ся нарича грамматика. Грам-
матика-та, съ ковѣто ии прѣдлежи да ся занознаемъ, ся
парича начална (елементарна) и практична, зачтото
тя има на вилъ да изясни не всичкы-тѣ правила на языка
подробно, а само оныя, които сѣ найдучы за правилно
и ясно употрѣбленіе на языка на практикѣ, спр. въ раз-
говоръ и на писмо. Своп-тѣ практически правила грамма-
тика-та извожда изъ примѣры-тѣ на подобры-тѣ оригнал-
пы списаній, на пословици-тѣ. пѣсни-тѣ и поговоркы-тѣ,
които взимаме за сега за образці на отечественѣ-тѣ рѣчь.

РЕДЪ, КОГОТО ТРЪБВА ДА ДЪРЖИМЪ ПРИ ИЗУЧЕНІЕ-ТО
ПА ОТЕЧЕСТВЕННЫЙ ЯЗЫКЪ.

Дъте-то, кога ся учи да говори, наченва отъ отдѣл-
ны звуи: а. е, о, у, и т. и; малко по малко то ся на-
учава да произноси сложны звукове, или слогове: ба, ма,
дя, та и т. и А по ишь пѣколо время. то вече наченва
да изговари цѣли уны: баиа, мама, тадо кака, и т. и.
Продѣлажающи свое-то учение. Дъте-то и цѣлы мысли ис-
пьрво ся старше да изрѣча съ-че ешія душѣ. безъ на дьржи
пѣкой редъ меғду манѣ-сѣ. Та дъте-то я дѣлать то
си отъ единъ странѣ по това, че пеговы-тѣ понятія и языкъ
сѣ още твѣрдѣ слабы, а отъ другѣ — и по това, че то
ьрши дѣло-то ся механически. спрѣчь по навыкъ, безъ

1*

— 1 —

сознание. Но такъвъ начинъ учатъ и насъ на мъртвы-тѣ
языци, на които сѣ говорили древни-тѣ народы, и на които
сега вече пикой не говори (такыва сѣ древни-тѣ языци
латинский и елленский), а наремени и на новы языци, но
за насъ чужди и совършенно непозвѣстны. Тукъ това ся
прави така, зачтото тыя языци сѣ мъртъвъ матеріалъ за
наше-то изученіе. Но матерій ни языкъ е наша собствен-
ность отъ само-то ни дѣтиство; ный вече говоримъ на
него, макаръ и по единъ само напыкъ. Тукъ е найдобрѣ да
начеваме изученіе-то му отъ цѣлѣ мысѣль и послѣ да прѣ-
монуваме къмъ части-тѣ ѝ, зачтото часть ся всякога подобрѣ
види и разумѣва въ цѣло-то, нежели кога е отдѣлена отъ
него. Въ послѣдній случай, ако быхме начевали да изуча-
ваме языка ся отъ началы-тѣ му частичкы, то и той бы
сталиѣ за насъ не помалко мъртъвъ матеріалъ. както и
всѣкый чуждый, непопатный за насъ языкъ. На това осно-
ваніе часты-тѣ прѣдметы за изученіе въ таѣ грамматикѣ
сѣ изложены споредъ слѣдуваніи-тѣ вопросы:

I. Отъ какво ся составлява наша-та рѣчь, и отъ какво
ся составлява венка една наша мысѣль отдѣло? Тая часть
отъ грамматикѣ-тѣ. Что отговоря на тоя вопросъ, соса-
влява отъ себе пѣчto като общо воведеніе въ послѣдую-
щи-тѣ ѝ части.

II. Съ каквы думы, или поточно да кажемъ, съ каквы
стройовѣ думы ся изражавать часты-тѣ на нашѣ-тѣ мысѣль?
Тая часть отъ грамматикѣ-тѣ, която разглежда тыя стройовѣ
на думы-тѣ, ся нарича словопропиздѣніе (сетимологія).

ШШ. Отъ какво ся составляватъ наши-тѣ думы, съ които
прѣдаваме наши-тѣ мысли на другы-тѣ человѣцы? Тая часть
отъ грамматикѣ-тѣ, която отговоря на това пытаніе, ся на-
рича фонетика, сир. наука за звуци-тѣ (разумѣва ся за
словесны-тѣ звуци).

IV. Съ какъвъ начинъ и по каквы законы привождаме
отдѣлны-тѣ думы въ единъ мысѣль, и цѣлы-тѣ мысли въ единъ
связи, добрѣ попати рѣчь? Она часть отъ грамматикѣ-
тѣ, която ся занимава съ отговоръ-тѣ на тоя вопросъ, ся
нарича словосочиненіе (спитаксись) (*).

(*) Словосочиненіе-то отъ това рѣководство е отлечатыно въ отдѣлѣ
книжка.—

БЪЛГАРСКА
НАЧАЛНА ГРАММАТИКА.

ЧАСТЬ І.

СОСТАВЪ-ТЪ НА РЪЧЬ-ТЪ.

СОСТАВЪ-ТЪ И ВИДОВЕ-ТЪ НА ПРЪДЛОЖЕНІЕ-ТО.

Отъ какво ся составлява наша-та ръчъ?

Кога разговаряме съ иккого цълъ часть, два часа и
повече. во всичко това время правимъ един само работъ:
прѣдаваме единъ другому свои-тѣ мысли за разны прѣд-
меты (*). прѣдаваме опова, что мыслимъ за един или за
другъ вещь, за едно или за друго лице. Кога пишемъ мъ-
ничкъ запискъ, писмо, пѣкоњ статіјк, или даже цѣлъ кипѣкъ.
— во всичкы-тѣ тыя случаи ный пакъ правимъ сжщѣ-тѣ
работѣ: прѣдаваме на другъи свои-тѣ мысли за единъ или
за другъ прѣдметъ. Разноца-та между първо-то и второ-то
прѣдаваніе на мысли-тѣ состон само въ това, че тамъ
произносимъ звуци-тѣ и думы-тѣ изустно, съ гласъ, а
тукъ изображаваме сжщы-тѣ звуци и думы на хартійкъ.
Така всяка ръчъ изустна, или писменна состон отъ мысли
за разны прѣдметы. Колкото повече мысли искажемъ за
единъ прѣдметъ, толкось наша-та ръчъ быва подълга, и на-
опакы, колкото помалко мысли искажемъ за него, толкось
тя быва пократка.

(*) Дума — прѣдметъ е стапѣла отъ двѣ думы: прѣдъ и мятамъ, или хвъргамъ. Съ таѣ думѣ наричаме всичко, что ни ся мѣта въ очи-тѣ, прѣд-ставя ся на наше-то вниманіе, съ единъ думѣ, всичко, за което бы ся докаряло да говоримъ.

— 6 —

ПОНИТІЕ ЗА ПРЪДЛОЖЕНІЕ-ТО.

Рыбы-тѣ плуватъ. Небо-то е ясно. Ножъ-тѣ не е остъръ.
Земля-та е къльбо.

Въ първый отъ тыя примѣры ся говори за рыбы-тѣ;
за пихъ ся говори, че п.луватъ. Во 2-ый примѣръ ся го-
вори за небо-то; за него ся говори. че е ясно. Въ 3-й
примѣръ ся говори за поясъ-тѣ, че не е остъръ. Въ 4-ый
примѣръ ся говори за земіжъ-тѣ. че е къльбо. Отъ тыя при-
мѣры ся види, че во всякѣ пашѣ рѣчь ся придава иѣчто на
прѣдмета, или ся иѣчто отпима отъ него. Придава ся иѣ-
кое действіе (рыбы-тѣ п.луватъ); придава ся, или ся отпи-
ма иѣкое качество (небо-то с ясно. пожъ-тѣ не е остъръ), —
или ся говори за като какво иѣчто е прѣдметъ-тѣ (земя-
та е къльбо). Кога говоримъ за прѣмета, что прави, какъвъ
е, какъвъ не е, като какво иѣчто е той, тогава пый про-
износимъ едно сжажденіе за прѣдмета, сжадимъ за него.
Така во всякѣ мысѣль пый исказваме едно сжажденіе за
прѣдметъ, — такова едно сжажденіе за прѣдметъ. изре-
чено съ думы. Въ наукѣ-тѣ ся напича прѣдложеніе (*).
Итака прѣдложеніе-то е сжажденіе, изречено съ думы.

СОСТАВЪ-ТЪ НА ПРЪДЛОЖЕНІЕ-ТО. ПОНИТІЕ ЗА ГЛАВИЯ-ТЪ
МУ ЧАСТИ — ЗА ПОДЛЕЖАЩЕ-ТО И СКАЗУЕМО-ТО.

Гръди растътъ, чохы отѣснявать;

Гайтанъ пука, петелкы ся ропятъ.

Нар. пѣсень.

Тукъ сѣ четыри прѣдложенія: въ първо-то отъ пихъ ся
говори за грѣди, и говори ся. че растѣтъ. Во 2-то ся
говори за чохы. — че отвѣсняватьъ. Въ 3-то ся говори за
гайтанъ, — че пука. Въ 4-то ся говори за петелкы. — че
ся ропятъ.

Изъ само-то понятіе за прѣдложеніе-то става явно. че,
да ся состави прѣдложеніе, ся трѣбватъ двѣ иѣчта; прѣдметъ,
за когото ся говори. И сѣжденіе за него, или то, что

(*) Ный исказваме мысѣль-тѣ ся съ думы, за да їж прѣдложимъ на вни-
маніе-то на другъ-тѣ; за това сѣжденіе за прѣдметъ, изречено съ думы, ся нап-
ича прѣдложеніе.

— 7 —

сл говори за прѣдмета. Главный прѣдметъ, за когото сл говори въ прѣдложеніе то, ся нарича подлежаще. а то, что ся говори за прѣдмета. ся нарича сказуемо, защото въ таѣк часть отъ прѣдложеніе-то ный сказваме. или исказваме това, что искаме да кажемъ за прѣдмета. Въ приведены-тѣ погорѣ прѣдложенія думы-тѣ: грѣди, чохь. гайтапь, пете.ки, сѣ подлежащи, зачтото гукъ именно ся говори за тыя прѣдметы, а думы: растъятъ. отъясняватъ, пука. сл роятъ, сѣ сказуемы на слѣдѣ-тѣ прѣдложенія, зачюго въ тыя думы ся намира слѣденьіе-то за казаны-тѣ прѣдметы. Подлежаще-то и сказуемо-то сѣ главы-тѣ части на прѣдложеніе-то, зачюгото безъ нихъ не може да ся состави никое прѣдложеніе.

Подлежаще-то ся познава въ прѣдложеніе-то по вопросы: кой? что? а сказуемо-то — по вопросы: какво иѣчто е прѣдметъ-тъ? какъ въ е? А найчесто — по вопросы: Что прави прѣдметъ-тъ? Что става сл него, или въ какво положеніе ся намира?

## ЗНАЦИ ПРЪПИНАТЕЛНЫ.

Подлежаще-то отъ сказуемо-то въ писмо-то не ся отдаѣля сл искакъвъ знакъ прѣпинателенъ.

## ВТОРОСТЕПЕННЫ ЧАСТИ ВЪ ПРЕДЛОЖЕНІЕ-ТО.

„Младъ, кычестъ осенъ хубаво распустнѣлъ свои-тѣ тѣнкы слѣци“. Въ това прѣдложеніе подлежаще е осенъ, сказуемо распустилъ. Но освѣнь тыя двѣ главы части отъ прѣдложеніе-то, тукъ какъ при подлежаще-то, така и при сказуемо-то има още и другы думы, които сл ярисоединяватъ сл нихъ, за да гы опрѣдѣлять, допълнятъ и да покажатъ разны обстоятелства при нихъ. — изобщо за пълио развитіе на мысѣль-тѣ. Осенъ, какъ въ? младъ, — тая дума отличава осенъ-тѣ отъ другы стары осены. Още какъ въ осенъ? кычестъ, — тая дума отличава слѣщы осенъ отъ другы некычесты, раскривены осены. Распустилъ — что распустилъ осенъ-тѣ? — слѣци, тая дума называ второстепенные прѣдметъ въ прѣдложеніе-то и допълиява смыслъла

— 8 —

на сказуемо-то — распустилъз. Чіи и каквы сжци распу-
стилъз осепъ-тѣ? — свои-тѣ тѣнкы, — тыя думы служатъ
за опрѣдлѣніе вече на второстепенныя прѣдметъ въ прѣд-
ложеніе-то: тыя отличаватъ сжци-тѣ на осена отъ салѣи-тѣ
на другы дрѣшѣ, отъ сжци дебелы. Какъ осепъ-тѣ рас-
пусилъз свои-тѣ сжци? аму-баво.— тая дума описва начина
на дѣйствіе-то — распустилъз.

Отъ това става явно, че, освѣнь подлежаще-то и ска-
зуемо-то. въ состава на повечето прѣдложенія влизатъ думы,
нарицаемы: опрѣдѣлітели, допълнітели и об-
стоятельствены. Тыя части отъ прѣдложеніе-то ся на-
ричатъ второстепенны части, зачтото тѣх може и да гы
пма и да гы нѣма въ прѣдложеніе-то.

ПОНИТІЕ ЗА ОПРѣДѣЛІТЕЛЬНЫ-Тѣ ДУМЫ.

Добро-то чедо нѣма потрѣбѣ отъ бащино иманіе.

Поговорка.

Въ това прѣдложеніе думы-тѣ — добро и бащино, сж
опрѣдѣлітели. Дума — добро — отличава чедо, за което
ся тукъ говори, отъ всѣчкы-тѣ лоши чеда; тая дума пока-
зва отличително-то качество на опрѣдѣляемыя прѣд-
метъ. Дума — бащино — отличава иманіе-то, за което е
тукъ рѣчѣ-та, отъ всяко друго иманіе. което принадлежи
на другы чужды хора; тая дума показва, че опрѣдѣляемый
прѣдметъ принадлежи на извѣстно лице. Отъ това из-
лиза, че да опрѣдѣляемъ единъ прѣдметъ — значи да го от-
личимъ отъ другы еднородны съ него прѣдметы: а да от-
личимъ единъ прѣдметъ отъ другы нему еднородны ще каже
— да назовемъ въ него нѣкое отличително качество,
или да кажемъ кому той принадлежи. Итака

Опрѣдѣлітели-тѣ думы отличаватъ единъ прѣд-
метъ отъ другы едицквы съ него прѣдметы, означівать не-
гово-то добро, или лошо качество, или свойство, или по-
казатъ принадлежносіе — чій е той; отговарить на во-
просы: какъ въ и чій? Напримѣръ:

Азъ си имамъ (какъ въ) дълѣгъ (а не крѣпъ) кривакъ, и самъ
си сжмъ (какъ въ) добъръ (а не исабенъ) юнакъ. Козловъ.

Тукъ думы-тѣ — дѣтѣ и добрѣ, сж опрѣдѣлітели.

— 9 —

„Току ми ся често поклонуе, често, често коню до гривж-тж.“ Пъс. Въ това пръдложеніе дума: коню, е опрѣдѣлителна.

Пирвоначално-то состояніе (чіе) на земѣ-тѣ не е было като сегашне-то. Дума: па земѣ-тѣ, е опрѣдѣлителна.

ПОЯТІЕ ЗА ДОПЪЛИТЕЛЫ-ТЪ ДУМЫ.

Гольо си мечкѣ съ рога подхвърли. Козл.

Въ това прѣдложеніе дума: мечкѣ, показва прѣдметъ, на когото прѣминува дѣйствіе-то отъ подлежаще-то: Гольо; дума: съ рога, показва прѣдметъ, съ който си свьршилъ Гольо работѣ-тѣ. Такыва думы ся паричатъ допълнителны.

Допълнителны-тѣ думы изобщо допъливацѣ смысѣла на сказуемо-то. Подлежаще-то е главный прѣдметъ въ прѣдложеніе-то, а допълнителны-тѣ думы сж прѣдметы второстепенны, на които прѣминува дѣйствіе-то отъ подлежаще-то, или ся памиратъ въ нѣкое близно отношеніе съ дѣйствіе-то му.

Тука, въ приведенный примѣръ — „Гольо си мечкѣ съ рога подхвърли“ — допълнителна-та дума — съ рога — е второстепененъ прѣдметъ, който ся относи на сказуемо-то — подхвърли — на вопросъ: съ какво Гольо подхвърли мечкѣ-тѣ, и показва орудіе, съ което Гольо подхвърлилъ мечкѣ-тѣ.

„Сидеръ ще сложи тѣлѣсъ Богу корбанъ.“ Козл.

Тукъ допълнителна-та дума — Богу — ся относи на сказуемо-то — ще сложи — на вопросъ: кому Сидеръ ще сложи корбанъ? и допълинява смысѣла на сказуемо-то — ще сложи.

„Момци тѣжатъ за сѣдѣнки, — плачатъ мамы за бѣлѣнки.“ Козл.

Тукъ дума — за сѣдѣнки — ся относи на сказуемо-то тѣжатъ, на вопросъ: за какво мамци тѣжатъ? и допълня му смысѣла. Тѣх и дума — за бѣлѣнки — е допълненіе на сказуемо-то — плачатъ.

„Иродъ обычалъ да слуша Юанновы-тѣ наставленія“.

Въ това прѣдложеніе дума — да слуша — показва второстепенно дѣйствіе и допълинява смысѣла на сказуемо-

— 10 —

то — обычалъ — на вопросъ: Что обычалъ Иродъ? — да слуша Іоанновы-тѣ наставленія. Такыва думы такожде ся начитать допъленія.

Думы, които показватъ второсгепенно дѣйствіе въ прѣд- ложеніе-то и служатъ за допъленіе на сказуемо-то, бы- ватъ вескога придружены съ частицą — да. Искамъ да идą, вы можете да идете.

Допълнителны-тѣ думы отговарятъ на вопросы: кого? что? кому? на что? съ кого? съ что? за кого? за какво? и пр.

Понятіе за обстоятельственны-тѣ думы.

Обстоятельственны-тѣ думы показватъ м leastо и время, гдѣ и кога ставало или станѣло дѣйствіе-то, или состояніе-то на прѣдмета. — начинъ, сирѣчь. какъ и по какъ въ начинъ ся извѣршава дѣйствіе-то. — причинъ и цѣль, сирѣчь. зачѣто и за какво ся отдава на подлежа- ще-то това, или опова дѣйствіе, или качество.

Обстоятельственны-тѣ думы, които опрѣдѣляватъ мѣсто- то на дѣйствіе-то, отговарятъ на вопросы: гдѣ. кѣдѣ, от- кѣдѣ? Обстоятельственны-тѣ думы, които опрѣдѣляватъ вре- мя-то на дѣйствіе-то, отговарятъ на вопросы: кога. отъ кога, до кога. колко дѣлго? Обстоятельственны-тѣ думы, които показватъ начину на действіе-то, отговарятъ на во- просы: какъ и по какъ въ начинъ: Обстоятельственны-тѣ думы, които показватъ причинъ. отговарятъ на вопросы: за что, по кой край? Обстоятельственны-тѣ думы, които по- казватъ цѣль, отговарятъ ва вопросы: за какво, на что?

„Похвали ся добъръ юнакъ спощи-вечеръ на кладенци прѣдъ мыны-тѣ, прѣдъ момци-тѣ“.

Кога ся похвалилъ добъръ юнакъ? спощи-вечеръ. — това е обстоятельствено опрѣдѣленіе на время-то. Гдѣ ся похвалилъ добъръ юнакъ? на кладенчи. — това е обстоя- телствено опрѣдѣленіе на м leastо-то.

„Янкъ майка ситно, дребно плеце“. Пѣсень.

Ситно, дребно слѣ думы обстоятельственны и показватъ начинъ-тѣ на дѣйствіе-то. сирѣчь. какъ дѣйствува подле- жаще-то; какъ майка плете Янкъ.

„Навреми рѣкы-тѣ притичатъ отъ силы дѣждове“.

— 11 —

Думы-тѣ — отъ силны дбѣздове, ся относять на сказуемо-
то притичать, на вопросъ: отъ что притичать навремени
рѣкъы-тѣ? и показвать причинѣ-тѣ на притичаніе-то рѣчно.

„Книгы-тѣ ся печатать (за какво) за четеніе“. Тукъ послѣдана-та дума — за четеніе — опрѣдѣлява обстоятельство-то на цѣль-тѣ.

РАСПРОСТРАЕНЫ И НЕРАСПРОСТРАЕНЫ ПРѣДЛОЖЕНІЯ.

Прѣдложенія, които состоять само отъ подлежаще и
сказуемо, ся наричать нераспространенія: а прѣдло-
женія, въ които, освѣпь подлежаще-то и сказуемо-то, има
ode и второстепенны части, наричатся распространены.
„Гайтанъ пука, петелки ся ропять“ сѣ прѣдложенія не-
распространены. „Похвалилъ ся добръ юнакъ снощи
вечеръ на кладенци прѣдъ момы-тѣ, прѣдъ момчи-тѣ“ е
прѣдложеніе распространено.

ЗИАЦИ ПРЕПИНАТЕЛИЫ.

Опрѣдѣліе-ны-тѣ думы отъ опрѣдѣляемы-тѣ, допъл-
ніе-ны-тѣ отъ допѣлиаемы-тѣ и краткы-тѣ обстоятельствены
думы не ся отдѣлить въ прѣдложеніе-то сѣ никаквы зинцы
прѣпинателны.

ПОНЯТІЕ ЗА ЗВАТЕЛНЫ-ТЪ ДУМЫ, ИЛИ ЗА ОБРАЩЕНІЕ-ТО.

Освѣпь главы-тѣ и второстепенны части, въ нѣкои
прѣдложенія ся срѣшать още и зватѣлны думы, или
обращеніе, които не ся относять на никою думкъ въ
прѣдложеніе-то, и слѣдователно, составить иѣчто като о-
собѣ часть отъ него. Обращеніе-то называ оный прѣдметъ,
къмъ когото ся обрѣщаме съ рѣчъ-тѣ си. „Дай ми, Божіе,
хубость науновѣ. Гороѣе. горо зелена! имашь ли водѣ
студенкъ?“ Въ пьрво-то прѣдложеніе рѣчъ-та е обърна-та
къмъ Бога, во второ-то — къмъ горѣ-тѣ; затова думы-тѣ —
Боже и Горо — составить обращеніе. Изъ вторыя при-
мѣръ ся види, между друго, че думы-тѣ на обращеніе-то,
както и самы-тѣ прѣдложенія, могѣтъ да ся распростра-
няватъ, спр. могѣтъ да иматъ опрѣдѣленія и допълненія.

— 12 —

ЗНАЦИ ПРЪПИНАТЕЛИЫ.

Подпъръ обращеніе-то ся поставя знакъ восклицателенъ, кога стоп въ начало-то на прѣдложеніе-то (на времени поставить и запятая, а восклицательный знакъ прив mean to put the mark on the word). Кога обращеніе-то стоп въ конецца на прѣдложеніе-то, прѣдъ него ся поставя запятая, а подпъръ него - знакъ восклицателенъ. (!) Кога ся намира всрѣдъ прѣдложеніе-то, тогава ся отдѣла и отъ лѣ-тѣ страны со запятая. „Подъръж ми, Боже, думѣ-тѣ до Малиновы дворове.“ „Стой, почакай. Свѣтый Петре!“ Народни пѣсни.

ПРИЛОЖЕНІЕ.

„Сборъ ся събра и запгра на личенъ день. на Величень.

Навремни какъ при подлежаще-то, така и при допълнителни-ѣ и обстоятельствены думы ся прилагатъ и другы равны тѣмъ части за изясненіе. Такыва части ся напичатъ приложеніе.

Въ приведенный стопъ дума — Величень, изяснива обстоятельственѣ-тѣ дума — личенъ день, и за това е приложеніе.

Приложеніе-то ся всекога отдѣлава отъ изясняемѣ-тѣ думѣ съ запятая, или съ чертѣ.

ВИДОВЕ ПРЪДЛОЖЕНІЯ.

Прѣдложенія-та могутъ да ся разглежавъ въ различны отношенія, споредъ тыя отношенія, тѣ иматъ разны видове и наименованія. Позабѣлѣщеленны видове предѣлена сѣ слѣдуйски-тѣ: а) споредъ начиа на израженіе-то на подлежаще-то, б) споредъ взаимно-то отношеніе на предѣлена-та едно къмъ друго, а) споредъ вжирѣшне-то имъ содѣржаніе.

А) Споредъ начиа на израженіе-то на подлежаще-то, прѣдложенія-та бывать — личны и безличны.

ПОПАТІЕ ЗА ЛИЧНО-ТО И БЕЗЛИЧНО ПРЪДЛОЖЕНІЕ.

Лично предѣлена ся парича онова, въ което подлежаще-то стоп на лице и отговаря на вопросъ — кой? что?

— 13 —

и което само, да кажемъ така, ся хвърла въ очи-тѣ, пли, — ако то иѣма на лице, то поне е добрѣ извѣстно и лесно може да ся подразумѣва. „Конь му зѣе. сълице грѣе. Елень бѣга, обьрга ся“. Иѣсень. Тыя прѣдложенія сѣ лични, зачтото въ нихъ ся ясно видятъ подлежащи-тѣ — конь, сълице, елень.

Че си казва Сидеръ юнакъ

На неговый дрѣновъ кривакъ:

Угъвай ся, жилавъ бѣди.

Прѣвывай ся, не ся чупи.

Въ послѣдни-тѣ четыри прѣдложенія иѣма на лице по-длежаще-то, по то е добрѣ извѣстно и ясно опрѣдѣлено отъ прѣдидуше-то прѣдложеніе. „Угъвай ся, жилавъ бѣди, прѣ-вывай ся. не ся чупи“, разумѣва ся ты, кривакъ; слѣдователно, и тыя прѣдложенія сѣ лични.

Но има такыва прѣдложенія, въ които иѣма опрѣдѣлено подлежаще, или е скрыто и совѣмъ неизвѣстно; такыва прѣдложенія ся наричатъ безличны, напримѣръ: сълинува ся — что ся съмнува? неизвѣстно. Спи ми сл — Кой сл спи? не ся знае. Казватъ — Кои казватъ? неизвѣстно.

Не ли ти е мило за твої-тѣ майкѣ? Пѣсень.

В) Споредъ взапмны-тѣ имъ едно къмъ друго отношенія прѣдложенія-та быватъ: главны, придавочны, въво-дны и вноски.

## ПОИЯТІЕ ЗА ПРѣДЛОЖЕНІЯ-ТА — ГЛАВНО И ПРИДАВОЧНО.

Главно прѣдложеніе ся нарича всяко самостоя-телно прѣдложеніе, което не зависи отъ никоп другы, соединяемы съ него прѣдложенія. Прѣдложеніе, което со-ставлява часть отъ друго прѣдложеніе, ся нарича прида-вочно.

„Кокошкѣ той пмалъ, коя му яйца несла“ Басня.

Тукъ първо-то прѣдложеніе не зависи отникѣдѣ, а отъ него зависи слѣдующіе-то подирь него прѣдложеніе, затова е то главно. Второ-то прѣдложеніе — „коя му яйца несла“ — служи за опрѣдѣленіе на допълиниелих-тѣ думѣ — кокош-кѣ — въ главно-то прѣдложеніе, и связва ся съ него чрѣзъ помощь-тѣ на думѣ — коя, затова е то придавочно.

— 14 —

ПОНИТІЕ ЗА ВЪВОДНО-ТО ПРЪДЛОЖЕНІЕ.

Въводно ся наприча такова прѣдложеніе, което ся мал-
ко относи до содержаніе-то на рѣчь-тѣ, и ся поставя ме-
жду другы-тѣ прѣдложенія, или между части-тѣ имъ, като
никаква за бѣлѣ жка. Въводно-то прѣдложеніе твърдѣ че-
сто заключава въ себе основаніе на пѣкошь мысѣль, — по-
казва, кой именно мысли, или говори така, или онака. Въ-
водно-то прѣдложеніе ся отличава отъ придавочно-то по
външнѣ-тѣ ся формаж; то прѣзъ никаквы думы не ся сви-
зва съ главно-то прѣдложеніе и може да ся пропустне,
безъ да ся паруши смыслѣ-тѣ на рѣчь-тѣ; а придавочно-
то прѣдложеніе ся всякога связва съ главно-то и грамма-
тическы (чрѣзъ союзы), и затова то не може да ся отдѣли
отъ главно-то,

Кокошко той ималъ (какъ да ти не й завидно?), коя му яйца несла. Басни.

Тукъ прѣдложеніе-то — какъ да ти не й завидно, — ся
малко относи до дѣло-то на расказа, съ ничто не ся сви-
зва ни съ главно-то, ни съ придавочно-то, и може да ся
пропустне, безъ да ся ущърби смыслѣ-тѣ на другы-тѣ
прѣдложенія, между които е поставено, слѣдователно, то е
въводно.

ПОНИТІЕ ЗА ВНОСНЫ-ТЪ ПРЪДЛОЖЕНІЯ.

Кога въ рѣчь-тѣ ся въводятъ подлинны-тѣ (сжышы-тѣ)
мысли на чуждо лице, които никаква дума не свизва съ прѣд-
идже-то прѣдложеніе, то такыва прѣдложенія, въ които ся
заключаватъ мысли-тѣ на чуждо-то лице, ся наприча вносны.

„Сеймене баби думахъ: „не жали, бабо, не плачи.“ . . Младо
деверче пыташе: „мязамъ ли на царский делія?“ Пѣсни народ.

Въ тыя два примѣра послѣдни-тѣ прѣдложенія: не эса-
ли, бабо, не плачи, и млязмѣ ли на царский делія? ся
вносны.

Вносны-тѣ прѣдложенія ся отличаватъ отъ въводны-тѣ
съ това, че въводны-тѣ, както вече казахме, могутъ да ся
пропустятъ, безъ да ся ущърби смыслѣ-тѣ на главно-то
прѣдложеніе, но съ вносны-тѣ това не може да стане;
безъ нихъ главно-то прѣдложеніе не ще има потрѣбны-тѣ

— 15 —

пълнотъ и ясность. Тыя прѣдложенія, по смыслама, обыкновенно составляватъ необходимо-то допълненіе на сказуемого въ главно-то прѣдложеніе. „Сеймене баби думахъ (что думахъ?): не жали, бабо, не плачи!“ А отъ придавочны-тѣ си отличаватъ вносы-тѣ прѣдложенія само по външній-тѣ си форма, сир. тѣхъ не связать съ главны-тѣ никаквы особены думы, или частици.

### ЗА ВИДОВЕ-ТЪ НА ПРИДАВОЧНЫ-ТЪ ПРѣДЛОЖЕНІЯ.

Придавочно-то прѣдложеніе замѣнява нѣкоњ второстепнѣ часть отъ главно-то прѣдложеніе, сир. замѣнява опрѣдѣлителны-тѣ, допълнителны-тѣ и обстоятельственны думы. Споредъ това придавочны-тѣ прѣдженія бывать: придавочны опрѣдѣлителны, допълнительны и обстоятельствены.

### ПОНИТІЕ ЗА ПРИДАВОЧНЫ-ТЪ ОПРѣДѣЛИТЕЛНЫ, ДОПЪЛНИТЕЛНЫ И ОБСТОЯТЕЛСТВЕНЫ ПРѣДЛОЖЕНІЯ.

Вынѣмла мома, запѣла тањ ми пъсень юнашкѣ, гдѣто два гласа износи.

Второ-то прѣдложеніе — гдѣто (която) два гласа износи, — опрѣдѣлява допълнительны-тѣ думк — пъсень; каквѣ юнашкѣ пъсень запѣла мома-та? — гдѣто или която два гласа износи; слѣдователно, това прѣдложеніе е придавочно опрѣдѣлително.

И мысли (гарванъ-тѣ), че е вече добыль и умъ, и думк.

Въ тоя примѣръ послѣдне-то прѣдложеніе изяснява сказуемо-то на главно-то прѣдложеніе и допълнява смыслама му — что мысли? че е добыль, или за добытіе-то. Това прѣдложеніе е придавочно допълнително.

„Голѣмы-тѣ дрѣвые растѣтъ тамъ, гдѣто е климатъ-тѣ топълъ и влаженъ“. Тукъ второ-то прѣдложеніе опрѣдѣлява обстоятельство-то на мѣсто-то въ главно-то прѣдложеніе, на вопросъ: гдѣ растѣтъ голѣмы-тѣ дрѣвые? Слѣдователно, то е придавочно обстоятельствено прѣдложеніе.

Итака придавочно-то опрѣдѣлително прѣдложеніе служи за опрѣдѣленіе на нѣкоњ часть отъ главно-то прѣдложеніе; придавочно-то допълнително изяснява

— 16 —

сказуемо-то (сир. служи за допълненіе на главно-то прѣд-
ложеніе); придавочно-то обстоятельствено опрѣдѣ-
лява обстоятельство-то на нѣкоьк часть въ главно-то прѣд-
ложеніе.

А старый (родъ) иж омразно проноси,
Че ся съ болѣре тя подноси.

Послѣдне-то прѣдложеніе — „че ся съ болѣре тя под-
носи“, — е придавочно обстоятельствено, зачтото
опрѣдѣлява обстоятельство-то на причинѣ-тѣ въ сказуемо-
то на главно-то прѣдложеніе, — зачто старый иж проноси?

Изрядно, казва, право да рекѣ (что да рекѣ ?),
Да слуша може тѣбъ човѣкъ безъ мѣчнотій.

Въ тоя примѣръ послѣдне-то прѣдложеніе е прида-
вочно допълнително, зачтото служи за допълненіе на
сказуемо-то — да рекѣ, — въ пьрво-то прѣдложеніе, и по-
яснива — что право да рекѣ?

ПРИДАВОЧНЫ ПРЪДЛОЖЕНІЯ, КАТО ПОДЛЕЖАЩИ
И СКАЗУЕМЫ.

Быватъ случаи, въ които придавочны-тѣ прѣдложенія
захващатъ мѣсто-то на главны-тѣ части отъ главно-то прѣд-
ложеніе, сир. на подлежаще-то и на сказуемо-то. Тыя
прѣдложенія ся така и наречатъ — придавочны подле-
жащи и придавочны сказуемы.

Види ми ся въ книгѣ-тѣ (что ся види?), има телци въ нивѣ-
тѣ. — Приказка народна.

Тукъ послѣдне-то прѣдложеніе — „има телци въ нивѣ-
тѣ“ — е придавочно подлежаще, зачтото служи за
подлежаще на главно-то прѣдложеніе — „види ми ся въ
книгѣ-тѣ“.

Овой вѣкъ, като снѣгъ.

Въ тоя примѣръ прѣдложеніе-то — като снѣгъ — е при-
давочно сказуемо, зачтото служи за сказуемо на не-
пълно-то главно прѣдложеніе — овой вѣкъ. Въ пълень со-
ставъ това прѣдложеніе трѣбва да ся изрече така: овой
вѣкъ е сжщо, како (е) снѣгъ.

— 17 —

СОКРАТЕНЫ ПРИДАВОЧНЫ ПРЪДЛОЖЕНИЯ.

Главны-тѣ прѣдложенія бывать пълы, кога и двѣ-тѣ имѣ главны части стоять на лице, — пепѣлы, кога пѣко отъ нихъ е пропустилъа и само ся подразумѣва. Има, напримѣръ, таківа прѣдложенія, въ коіто сж пропустилъы или подлежащѣ-то, или сказуемо-то, или пѣма ни едно-то, ни друго-то, а ся памира само пѣко отъ второстепенны-тѣ части, напримѣръ:

Гарванъ гарвану око не вади. Пословица.

Това прѣдложеніе е пълно, зачтото въ него има и
подлежаще и сказуемо на лице.

Бѣлы пары за черны дни. Пословица.

Това прѣдложеніе е пепѣло, зачтото въ него е
пропустило сказуемо-то — сж потрібны, или сл пазятъ.

— А кѣдѣ отводите?

— Въ Цариградъ, Господине.

Тукъ во второ-то прѣдложеніе има само единъ обстоя-
телственѣ думѣ — въ Цариградѣ, а сказуемо-то и подле-
жаще-то сж пропустилъы, подразумѣва ся: нѣй отводиме.

Той сжщо и придавочны-тѣ прѣдложенія могътъ да ся
изричатъ и попадѣго и попакратко, въ послѣдній случай ся
наричатъ сократены. Въ сократены-тѣ придавочны прѣдло-
женія ся пропуща оная дума, която гы связва съ главно-то
прѣдложеніе (мѣстоименія и союзы), а сказуемо-то имѣ отъ
сжѣдংе за прѣдмета ся прѣврѣща въ просто понятіе за
невѣовый признакъ. Загына юнакъ, който быше достоенъ за
подобрѣ участь; тукъ придавочно-то прѣдложеніе — койго
бѣше достоенъ за подобрѣ участь — може да ся сократи по
слѣдующій начинѣ: загына юнакъ, достойный за подобрѣ
участь. Кога говоримъ за юнакъ, че бѣше достоенъ за по-
добрѣ участь, тогава въ думѣ — достоенъ — сжѣдং за прѣд-
мета, произнесимъ като прислѣдкъ надъ него. А кога говоримъ:
юнакъ, достойный за подобрѣ участь. тогава въ думѣ —
достойный. Пѣма вече сжѣдংе за прѣдмета, а има само
просто понятіе за качество-то му. „Додѣи ми ся, Магдо
невѣсто. по горы да ходіж, билкы да берѣ. тебе да лѣку-
вамъ.“ Въ тоя примѣръ придавочны-тѣ прѣдженія сж со-
кратены въ пѣсень-тѣ таковымъ образомъ:

2.

— 18 —

„Сдодеа ми се, Магдо невѣсто, горы ходещи, билкы берещи, тебе лѣквещи.“ Народна пѣсень.

„Ты сама знаешь, че наши-тѣ братія и сестры гынѣть.“

Послѣдне-то придавочно допълишенно прѣдложеніе: че наши-тѣ братія и сестры гынѣть. може да ся сократи така: ты сама знаешь гынѣе-то на наши-тѣ бротія и сестры. Тукъ придавочно-то допълишенно прѣдложеніе ся е прѣвrijало вече просто въ допълишены думы.

Тѣкмо така ся сократяватъ и въводны-тѣ прѣдженія, а навремни ся прѣаръщатъ въ едиń. или въ двѣ въводны думы. Напримѣръ. вмѣсто — расказва лѣтонисецъ-тѣ — може да ся каже: по думы-тѣ на липописена; вмѣсто — както азѣ мыслѣ — може да ся каже: споредъ лене, пли, по мое-то липніе.

## ЗНАЦИ ПРЪПИНАТЕЛИЫ.

Придавочны-тѣ прѣдженія. както пѣлны-тѣ, така и сократены-тѣ, ся отдѣлить отъ главны-тѣ съ заняты, ако само и подирь сокращеніе-то имѣ не при ставатъ да бѣднѣ прѣдложенія. Въводны-тѣ цѣлы прѣдженія, и даже въводны-тѣ думы. ся отдѣлать отъ друғы-тѣ части на главно-то прѣдженіе такожде со заняты. а навремни, ако ся твьрдѣ малко относять до дѣло-то и мѣшасть на теченіе-то на главнѣ-тѣ рѣчѣ, ся отдѣлать со скоби. Прѣдъ вносны-тѣ прѣдженія ся гужда всакога двоеточіе, а они самы въ начало-то и въ країн ся забѣрѣлѣть съ кавичкы (,“”). Кога вносны-тѣ прѣдженія ся связвать съ прѣді-дуще-то прѣдложеніе грамматоческы (чрѣз союзы), тогава тѣ вече ставатъ придавочны допълишены прѣдженія: вѣ такъвѣ случай ся отдѣлать отъ главно-го прѣдженіе просто со запятаяж.

В) Споредъ вѣтрѣшне-то ся содѣржаніе прѣдженія-та бывать просты и сложны.

## ПОМОЯТІЕ ЗА ПРОСТО-ТО И СЛОЖНО ПРЪДЛОЖЕНІЕ.

Васъ (деспоты) и грижа не е за ваше-то стадо; вы го пропадавае ономува, който вы даде за него повече.

Прѣдложеніе, вѣ което имѣ само едно подлежаще, само едно сказуемо, едно опрѣдѣленіе и допъленіе, и изъ което

— 19 —

никакъ не може да пропзлѣзе повече отъ едно прѣдложе-
ніе, ся нарича просто прѣдложеніе.

Прѣдложеніе, въ което ся памиратъ явно, или скрыго
двѣ, или ивѣколко прѣдложенія, ся нарича сложно.

Въ приведеный погорѣ примѣръ първо-то прѣдложеніе:
„Васъ и грижа не е за ваше-то стадо,“ е просто, а
второ-то: „вы го продавате ономува, койго ви даде за
него повече“, е сложно. Сложно-то прѣдложеніе ся под-
раздѣлява на слитно и составно.

Понятіе за слитно-то прѣдложеніе.

Слитно прѣдложеніе ся нарича онова, което е стало
отъ сліяніе-то на ивѣколко прѣдложенія, които иматъ едиж
или повече общі части, сорѣть. въ слитно-то прѣдложеніе
всякога бьва или едно подлежаще при много сказуемы, или
едно сказуемо при много подлежащи. или ивѣколко едиаквы
опрѣдѣленія и допъленія при едно подлежаще, или при
едно сказуемо. Слитно-то прѣдложеніе само по себе при-
лича на просто; по кога ся разложи смыслѣ тѣ му, въ
него всякога ще ся памѣри не едно, а ивѣколко просты,
самостоятели прѣдложенія.

Забѣл. Двѣ, или повече опрѣдѣленія, или допъленія ся на-
ричатъ едиаквы, кога отговарятъ на единъ вопросъ, или кога
могѣтъ да бѣднѣ соединены едно съ друго чрѣзъ думк — и. Напр.
куче-то е добро и вѣрно животно. Тукъ двѣ-тѣ опрѣдѣленія —
добро и вѣрно — сѣ едиаквы, защото отговарятъ на единъ вопросъ
— какъ о? Учитель-тѣ ми подари пожче, книгѣ и писалкы. Тукъ
три-тѣ допъленія — ножче, книгѣ и писалкы— сѣ едиаквы, злѣчо-
то отговарятъ на единъ вопросъ: что? Дума: ми, е такожде до-
пъленіе на сѣщо-то сказуемо: подари, по тя отговаря на вопросъ:
кому? а не на: что? слѣдователно, — не на едиаквѣ вопросъ.

„И къщи, и училища, и гостиницы ся прѣвърижхѣ въ пепель“,

Въ това прѣдложеніе сѣ три подлежащи при едно
сказуемо. То може да ся разложи на три самостоятели
прѣдложенія: и къщи ся прѣвърижхѣ въ пепель, и учили-
ща ся прѣвърижхѣ въ пепель, и гостиницы ся прѣвърижхѣ
въ пепель.

Мене тѣ проклишать, псувать и облѣватъ.

Тука сѣ три сказуемы при едно подлежаще; и това
прѣдложеніе, както погорне-то, може да ся разложи на
три просты прѣдложенія.

2*

— 20 —

Строши (Сидеръ) сабяк дамаскынъ, дългъ пушкъ багдаткынъ, аравийскый остъръ маждракъ. Козл.

Тука при едно сказуемо има три еднаквы допълненія; и това прѣдложеніе може да ся разложи на три просты прѣдложенія: строши сабѣк дамаскынъ, строши пушкъ багдаткынъ, строши аравийскый остъръ маждракъ.

### ПОЯТІЕ ЗА СОСТАВНО-ТО ПРѣДЛОЖЕНІЕ.

Составно-то прѣдложеніе состав отъ едно главно прѣдложеніе и отъ едно, или нѣколко придавочны, които ся отнoseятъ кѣмъ части-тѣ на главно-то, като опрѣдѣленія, допълненія, или като думы обстоятельствены. „Нѣма никакво сумнѣніе, че Симеонъ скажа узы-тѣ, които свѣрзвахъ Българ-скъ-тѣ цьрквѣ съ Константинопольскый патіархъ“ Дриновъ. Това прѣдложеніе е составно; въ него има едно главно прѣдложеніе: „нѣма никакво сумнѣніе“, и двѣ придавочны.

### ЗНАЦИ ПРѣШИНАТЕЛИЫ.

Въ слитно прѣдложеніе двѣ, или повече подлежащи, сказуемы, еднаквы опрѣдѣленія, еднаквы допъленія, не связаны чрѣзъ союзъ — и, отдѣляватъ ся едно отъ друго со запяты.

Между двѣ подлежащи, двѣ сказуемы, двѣ еднаквы допъленія и опрѣдѣленія не ся гужда запятая, кога има между нихъ союзъ — и. Такожде и при много еднаквы членове, отдѣлены со запяты, прѣдъ послѣдній не ся гужда запятая, ако е соединенъ съ прѣдѣдущій чрѣзъ союзъ — и.

„Нублика-та чете, разбира и сажи“. „Не миръ, не любовь и съгласіе проповѣдамы ный, а правда и истинъ“. — „Споредъ доносы-тѣ на нашія събратъ, ный не смы освѣнь человѣкъ сварливъ, зло-нравенъ и накостникъ“. Вѣсти. Мекедонія.

Кога стои союзъ прѣдъ всякой единъ отъ два, или повече членове въ прѣдложеніе-то, тогава всичкы-тѣ ся отдѣляватъ единъ отъ другъ со запяты. „И пролѣть, и лѣтѣ, и есень, и зниѣ дѣца-та намиратъ за себе игры“ Подобно ся отдѣлять со запяты и кога ся соединявать еднаквы-тѣ части на прѣдложеніе-то чрѣзъ думы: и.ш — и.ш, ни ни. „Нечтіи-тѣ въ свое-то нажуваніе по пустынѣ-тѣ често, по нѣколко дни наредъ, не срѣщать ни водъ, ни гастенія, ни животны, ни человѣчи.“

— 21 —

Нъколко сказуемы при едно подлежаще, кога ся до-
ста распространены, отдълатъ ся со запятањ. макаръ и да ся
связватъ чрѣз союзъ — и.

Сидеръ ся втуриж, Голы пригъриж, и го цѣлуй по два-та рога.

Составны-тѣ прѣдложенія ся отдѣлатъ едно отъ друга,
а такожде и отъ просты-тѣ, сѣ точкѣ со запятањ. „Въ Европѣ
пѣма шумакъ, когото да не може человѣкъ отъ край до край
да исходи; въ американскы-тѣ селвасы иза такыва гжѣсты
шумации, прѣзъ които и дивъ звѣръ не може да ся промькне“.

Оскѣнь това прѣдложенія-та ся различавъ още: Г) по отношеніе
къмъ сказуемо-то, и Д) по отношеніе къмъ говоряще-то лице.

Г). По отношеніе къмъ сказуемо-то прѣдло-
женія-та быватъ: утвърдителны и отрицателны.

ПОПАТІЕ ЗА УТВЪРДИТЕЛНО-ТО И ОТРИЦАТЕЛНО
ПРЪДЛОЖЕНІЯ.

Прѣдложеніе, въ което чрѣз сказуемо-то ся утвърдява ищчю
за подлежаще-то, ся наріча утвърдително, а прѣдложеніе, въ
което ся отрича ищчо за подлежаще-то, ся наріча отрицателно.
„Не сжмъ азъ піанъ, моя майко, ами сжмъ боленъ.“ Първото отъ
тыя прѣдложеніи е отрицателно, а второ-то — утвърдително.

Д). По отношеніе къмъ говоряще-то лице, прѣд-
лаженія-
та быватъ: повѣствователины, повелителны, прѣд-
положителны и вопросителны.

ПОПАТІЕ ЗА ПОВѣСТВОВАТЕЛНО-ТО ПРЕДЛОЖЕНІЕ.

Прѣдженіе, въ което ся приказва (повѣствува) прошествіе-
то просто, спокойно, ся наріча повѣствователно. „Мечка истежко
къмъ голя щапа, кръвнишки погледъ къмъ него мята“. Козд. Тукъ и
двѣ-тѣ прѣдложенія сж повѣствователны. Това сжщо-то прѣдложеніе
може да ся парече восклицателно, кога изражава нѣкое силио
усѣщаніе на говоряще-то лице. „Подобрѣ и на свѣтѣ-тѣ да не бѣхъ
ся родилъ!“ Слоб.

ПОПАТІЕ ЗА ПОВЕЛИТЕЛНО-ТО ПРЕДЛОЖЕНІЕ.

Прѣдженіе, въ което говорящій исказва исканіе, или желаніе
да ся извѣрши едно лѣбѣгвіе, ся наріча повелително. „Пійте и
ѣжте, дружино, ала ся не опивайте!“ Нар. Пѣсень.

ПОПАТІЕ ЗА ПРЕДЛОЖИТЕЛНО-ТО ПРЕДЛОЖЕНІЕ.

Прѣдженіе, въ което говорящій не утверждава, а само прѣд-
полага за дѣйствіе-то на подлежаще-то, ся наріча прѣдположи-

— 22 —

телно. „На бы было тебе мило за мене, не бы чекалъ ясень мѣ-
сяцъ да грѣе.“ Нар. пѣсень.

ПОНИЯТЕ ЗА ВОПРОСИТЕЛНО-ТО ПРЪДЛОЖЕНІЕ.

Прѣдложеніе, въ което говорящій ся прѣдставлява, че не знае
нѣчто, или че ся сумнѣва въ нѣчто, или изобщо кога мыта за нѣчто,
ся нарича вопросително. „Кой ще за насъ да ся погрижи? Кой,
ако не щемъ ный?“ Сл.

ЗНАЦИ ПРЪШИНАТЕЛЬНЫ.

Подирь восклицателно и повелилно прѣдложеніе ся поставя
знакъ восклицателенъ (!); подирь вопросително — знакъ вопросите-
ленъ (?), Повѣствователно-то и прѣдположително прѣдженія могутъ
да иматъ и точкѣ, и точкѣ со зайтацѣ, и зайтацѣ, споредъ смыслѣа
и отношеніе-то имъ къмъ другі-тѣ близны прѣдженія.

ИЗВОДЪ НА ЧАСТИ-ТЪ НА РЪЧТѣ П НА ТЪХНО-ТО
ИЗМѣПЕНІЕ ИЗЪ РАЗБОРА НА ПРЪДЛОЖЕНІЯ-ТА.

„Катъ го зачулъ хайдутъ Сидеръ, буенъ юнакъ, огнянъ аждеръ,
че си впрегнѣ русы бывлы въ якы кола съ честы гривни; натруфи
ся съ самуръ калпакъ. обрѣжи ся съ дрѣновъ кривакъ, прѣкрьести
ся, на пѣть търгнѣ.“ Козл.

Въ состава на прѣдложеніе-то влиза под.лежаше. или
прѣдметъ, за когото говоримъ. Да заговоримъ за какво да
е нѣчто, трѣбва пайнапрѣдъ да кажемъ ими-то на прѣдме-
та, за когото искаме да говоримъ. Въ действителный и ум-
ственый міръ пма безкрайно множество прѣдметы, или съже-
ства. за копто можемъ да говоримъ. Имена-та на тыя прѣд-
меты или сжества ся наричатъ имена сжествителны.
Хайдутъ, Сидеръ, юнакъ, аждеръ, быволы, кола, гривни
калпакъ, кривакъ, пѣть сж имена на прѣдметы, слѣдова-
телно. съ имена сжествителны.

Въ состава на прѣдложеніе-то влиза опрѣдѣленіе.
Ни единъ прѣдметъ на свѣта не сжествува самъ единакъ;
ако има нѣкакъ въ прѣдметъ, то непрѣмѣино пла нѣколко
еднородны прѣдметы, или единаки съ него по общи-тѣ
признали. Затова, кога говоримъ за единъ прѣдметъ, ный
ся нуждаемъ въ такыва думы, кошто да го отличаватъ отъ
други-тѣ единаки съ него прѣдметы. Таківа думы, кошто
изричатъ отмічите.шы-шы качества на прѣдметы-тѣ, тѣхны-
тѣ свойства, или тѣхнѣ-тѣ принадлежность на други

— 23 —

прѣдметы, ся паричатъ въ грамматикѣ-тѣ имена прилагатели. Тыя имена ся всѣкога присоединяватъ, или ся прилагатъ до сжествительны-тѣ имена, и затова ся паричатъ имена прилагатели. Буенъ (юпакъ), русы (бывоны), якы (кола), честы (гривни), дривновъ (кривакъ), сѣ отличителны признаци на прѣдметы-тѣ, слѣдователно, сѣ имена прилагатели.

Навреми ся докарва да говоримъ много и дѣлго за единъ и сжущій прѣдметъ, или за качество-то му; да ся повтаря сжю-то имя на прѣдмета было бы и за говорящій тежко. и за слушающій першітно. Поради това, за избѣжаніе отъ такова повтореніе, въ языкъ-тѣ ии има особенъ разредъ думы. които ся унотрѣбляватъ намѣсто имена сжествительны и прилагатели, и които по тѣзь причинѣ ся паричатъ мѣстоименія.

Кога говоримъ, ный отличаваме оныя прѣдметы. които ся поотнапрѣдъ извѣстны намъ и на слушающій, съ пѣкакво указаніе на нихъ. Затова има въ языка ии особы думы. или частици. които придружаватъ имена-та на извѣстны-тѣ намъ прѣдметы за да изразить потрѣбно-то указаніе. Тыя думы составить пѣчто като часть пераздѣлиш отъ имена-та, и затова ся паричатъ членове.

Въ состава на прѣдложеніе-то влиза сказуемо-то. Ный инакъ и не можемъ да мыслимъ за единъ прѣдметъ, ако не си го прѣдставаме. или че пѣчто прави, или че ся намира въ пѣкакво положеніе. Затова и има въ языкъ-тѣ ии единъ важенъ разредъ думы, които изричаю дѣйствіе-то, или состояніе-то на прѣдмета; по тѣзь причинѣ тойзи разредъ по сammж-тѣ си важность ся и парича глаголъ, сирѣчь, рѣчѣ, както е и наречень въ пайстары-тѣ бѣлгарскы грамматики (*). Безъ таѣ часть на рѣчѣ-тѣ пе може да бѣде никаква рѣчѣ; глаголъ-тѣ самъ единъ може да состави цѣло прѣдоженіе (мрѣкиува ся, стоѣ, сѣдѣ), а безъ него пѣма и пе може да бѣде никакво прѣдоженіе. Глаголъ-тѣ говори за дѣйствіе-то и состояніе-то на прѣдмета, затова той въ прѣдложеніе-то повечето быва сказуемо, което составлява главѣ-

(*) Въ грамматикѣ-тѣ на Юанна, Екзарха Българскаго, четемъ: Суть же убо слова частей осмь, елика глаголемъ и пишемъ, вѣсихъ ничтоже есть. Съть же сія: имя, рѣчѣ, причастіе, различіе, мѣстоименіе, прѣдлогъ, нарѣчіе, союзъ.

- 24 -

тѣ задачѣ во всяко прѣдлеженіе. Сидеръ зачу. и. впрегнилъ, патруфи ся, обрѣлси ся, прикрѣсти ся, тѣрги. Навремени въ сказуемо-го намѣшего глаголъ ся полагать и имена, по пакъ по разума упрѣбены, като глаголь. Сжществително сказуемо непрѣмѣнно изписка глаголи сврѣзкѣ (земя-та е кальбо, ты ще бѣдешь юнакъ), а прилагателно-то ими, освѣпь гдѣто иска сврѣзкѣ, по още като че ся обрѣща то само въ глаголь (небо-то е лѣтно) сир. небо-то слѣжти.

Въ состава на прѣдлеженіе-то влизать обстоятельства. Колкото е нужно опрѣдѣліе-то за прѣдмета, за когото ся говори, толкось навремени става нужно опрѣдѣліе и за не-гово-то дѣйствіе, сир. какъ извѣршива той дѣло-то си, кога, гдѣ и зачтло гана дѣйствува. кога, гдѣ и зачтло ся намира въ извѣстно положеніе. И така става нужда за особенъ разредъ думы, копто да опрѣдѣливатъ дѣйствіе-то на прѣдмета. Думы-тѣ, отъ копто состоп тойни разредъ, ся именуватъ въ грамматикѣ-тѣ на рѣчія. Това названіе сѣ приеди тыя думы отъ думѣ рѣшь, сѣ ковѣто въ старинѣ наричили глагола. Ще каже, че на рѣчіе значи над глаголіе. Така ся наричацѣ тыя думы, зачтото ся повечето поставацъ при глаголы-тѣ и служатъ имъ за обстоятельство опрѣдѣліе. Скоро ходи, зумно говори, здраво сжи и проч.

Въ состава на прѣдлеженіе-го влизать допъ.шенія. До-пъленія-та сѣ имена на второстепенны-тѣ прѣдметы въ прѣдлеженіе-то, и загова, като имена на прѣдметы, ся изри-чатъ повечето сѣ имена същественны: по какъ сега въ прѣд-ложеніе-то да отмѣчимъ подлежаще-то отъ допъленіе-то, кога и едно-то и друго-то ся изричацъ сѣ има съществително? Тука ся ражда вече цьрва потрѣба за измѣпенія на нѣконѣ думы, измѣпенія, копто да показватъ отношеніе-то на подлежа-ще-то къмъ сказуемо-то, на допъленны-тѣ думѣ къмъ до-пълянем-тѣ, на опрѣдѣлѣны-тѣ къмъ опрѣдѣлем-тѣ; тыя отношенія ся изражавацъ чрѣзъ измѣпеніе-то на окончанія-та въ нѣконѣ думы. Ако напримѣръ въ това прѣдлеженіе: „Мо-ма ся е Богу помолила“, вземемъ всяко еднѣ думѣ въ пър-вообразны-тѣ ў формѣ: Мола, ся, сѣмъ, Богъ, мо. ишъ, тога-ва отъ тыя думы нѣма да излѣзе никакъ въ смыслѣ, когато въ приведенный погорѣ примѣръ излизаше прѣкрасно, строй-но прѣдлеженіе, а тука го нѣма. Тука не може да ся на-

— 25 —

мѣри ни подлежаще-то, ни сказуемо-то, ни допълненіе-то,
а зачто така, — кога тамъ лесно памираме всичкы тыя части?
Зачтото тамъ сж ся измѣнили окончанія-та въ думы-тѣ, и
тыя измѣнены окончанія, по порѣбѣ-тѣ на смисѣла, изра-
жаватъ значеніе-то на всѣкѣ единъ думѣ въ прѣдложеніе-то,
както и взаимно-то отношеніе между попягія-та; оттова и
произлиза опова стройно, правильно сочиненіе, коего изобщо
находимъ въ нашъ-тѣ рѣчь.

Отъ конь слѣзе (гыздава Марія) и вовъ кажи влѣзе. Пѣсень.

Но всичкы-тѣ отношенія между прѣдметы-тѣ, за които
ся докарва да говоримъ въ едно прѣдложеніе, не могътъ да
ся изрекътъ само съ прѣмѣнѣ-тѣ на окончанія-та въ ду-
мы-тѣ. Затова въ языка ни има още единъ особенъ разредъ
думы, извѣстны въ грамматикѣ-тѣ подъ имя прѣдлози (въ,
на, до, отъ, подъ и проч.). Прѣдлогъ-тѣ самъ, отдѣло отъ
другы-тѣ думы, е дума непонятна; той става попятенъ са-
мо при имя-то сжществително, затова ся гужда или полага
всекога прида него, по тѣзь причинѣ ся и наріча прѣдлогъ.
Въ приведенный примѣръ начало-то на движеніе-то на гыздавѣ
Маріѣ отъ коня надолѣ. и послѣ отвѣзъ насловѣ-въ кнажи,
пикакъ не бы могло да ся изрази безъ прѣдлози-тѣ съ ни-
каквы измѣпенія на окончанія-та.

Въ рѣчь-тѣ постоянно ни става нужда да сврѣзваме
едно съ друго, както цѣлы прѣдложенія, така и тѣхны-тѣ
части: оттова ся являва новъ разредъ думы, който отъ са-
мо-то му назначеніе ся парича союзъ (сврѣзка).

Наконецъ, при всяко сильно сърдечно потрясеніе, като
при печалии радость, скърбь, страхѣ, болѣзень, ный безсо-
знателно издаваме иѣкаквы звуци, които показватъ радостно-
то, или печално-то состолпіе на душѣ-тѣ, като: охъ! ахъ!
оле! Тыя звуци составятъ особенъ разредъ думы въ языка,
извѣстны подъ имя междометія. „Ахъ! казалъ той“. Козл.

Итака всичкы-тѣ части отъ рѣчь-тѣ, които сж пужны
за образованіе на прѣдложенія, сж девять: 1) имя сж же-
ствително, 2) имя прилагателно, 3) мѣстоименіе,
4) членъ, 5) глаголъ, 6) парѣчіе, 7) прѣдлогъ,
8) союзъ, 9) междометіе. Има още и другы особы
части, като, имена числителны, причастія и дѣепри-
частія, по тѣ, по значеніе-то си, ся заключаватъ въ упо-

— 26 —

мянӑхты-тӗ разреды на думы-тӗ. Отъ числителны-тӗ имена едни могӑхтъ да ся огнеҫхтъ на сӑщесвителны-тӗ. Другы на прилагателны-тӗ имена. Причастіе-то е имя прилагателно, което ся образува отъ глагола; днепричастіе-то е нарѣчіе, което ся такожде образува отъ глагола.

Всичкы-тӗ части на рѣчѣ-тӑ. по външній си грамматическій видъ, ся дѣлать на измѣняемы и неизмѣняемые, а по общо-то ся значеніе — да изображавать особены понятія, или само отношенія между понятія-та — ся дѣлать на зпаменателны и служебны.

Измѣняемы части сӑ пять: имя сӑществително, имя прилагателно, мѣстоименіе, членъ и глаголъ; неизмѣняемы сӑ осталны-тӗ четырь: нарѣчіе, прѣдлугъ, союзъ и междометіе.

Зпаменателни части отъ рѣчѣ-тӑ сӑ всичкы оныя думы, които изражаватъ ипкое особено опрѣтѣлено понятіе, какви-то сӑ всичкы-тӗ имена сӑществителны, прилагателны и глаголы-тӗ (поврѣхъ нашины сеймепе); а служебны сӑ всичкы оныя думы, които ипматъ такова опрѣтѣлено знаменіе, и които изражаватъ отношеніе. Каквыто сӑ: числителны-тӗ имена, мѣстоименія-та, членовѣ-тӗ, прѣдлози-тӗ и союзы-тӗ. Парѣчіе-то навременні изражава опрѣдѣлено понятіе (дома, добрѣ, умно), а навременні само отношеніе на понятія (тукъ, тапъ, тѣхъ — изобщо всичкы-тӗ мѣстоименны нарѣчія). Тая часть отъ рѣчѣ-тӑ составя ипчто като прѣходѣ отъ зпаменателны-тӗ части на рѣчѣ-тӑ кӑмь служебны-тӗ, и може да ся парече зпаменателно-служебна.

ЧАСТЬ II.
СЛОВОПРОИЗВЕДЕНІЕ.

ЧАСТИ НА РѣЧЬ-Тѣ,

I.

Имя СЖЩЕСТВИТЕЛНО.

Понятіе за него.

Нека прочетемъ слѣдущіе-тѣ стихове.

„Попъ си има двѣ дщери и третя Гюла спашицѣ. Двѣ мо-
мы дворы метехѣ, а Гюла млько бієше на малы врата въ градинѣ
вовѣ аленѣ-тѣ латинѣ, подъ червенѣ-тѣ калинѣ, подъ кычестѣ
люлечинѣ, прѣдѣ таіх земіж темпіцѣ, гдѣто е Стоянъ затворенъ.

Народна пѣсень.

Вь таіх пѣсень думы-тѣ: попъ, Гю.га. дщери, спашица,
млько, врата, градина, латина, темпіца, Стоянъ и другы
тѣмъ подобны, составятъ въ рѣчь-тѣ различны части отъ
прѣдложенія-та; — по значеніе-то си, тыя думы сж имена
на различны прѣдметы, за коіто ся говори тукъ попменно:
така единъ прѣдметъ е нареченъ попъ, другъ — млько, третій
— градина и проч. Такыва имена или названія на прѣдме-
ты составятъ въ языка цѣлъ разредѣ думы, коіто ся нари-
чатъ имена сжществителны; — слѣдователно,

Имя сжществително е названіе-то на всѣкый
прѣдметъ. Итака градина, млько, Стоянъ и проч. сж имена
сжществителны,

ДЪЛЕНІЕ НА ПРЪДМЕТЫ-ТЪ НА ЧУВСТВЕНЫ
И УМСТВЕНЫ.

Понятіе за едны-тѣ и другы-тѣ.

Изобщо пый дѣлимъ всичкы-тѣ прѣдметы на чувстве-
ны и умствены.

— 28 —

Чувствены сж всичкы-тѣ веществены прѣдметы, коп-
то сжествуватъ во видимый міръ, и съ коіто ся запозна-
ваме чрѣзъ пать-тѣ наши вълиши чувства: зрѣніе. слухъ.
обоняпіе. вкусъ и осязаніе.

Трудолюбна-та пчела по тихъ ся зефиръ несе.

Отъ росны-тѣ цѣткове изобилио медъ бере. Козл.

Въ тоя примѣръ всичкы-тѣ названы прѣдметы сж чув-
ствены: пчела, папр. ный можемъ да познаемъ чрѣзъ зрѣ-
ніе-то и слухъ-тѣ — зефиръ (вѣтъръ) чрѣзъ слухъ-тѣ и о-
сязаніе-то, — медъ чрѣзъ вкусъ-тѣ и зрѣніе-то.

Умствены сж ойля прѣдметы. коіто само съ умъ-тѣ
си можемъ да постигнемъ. или да разумѣемъ.

Что той (вълкъ-тѣ) единъ е само знаялъ, можалъ ............. ис-
кусно, съ такъ .. да ввокда сплѣ и вѣрѣ въ Бога, наукы, добле-
сти, высокъ правственность, посุшность.

Въ тыя стихове нѣма ни единъ такъвъ прѣдметъ, коіто
да може да ся познае чрѣзъ нѣкое наше вълишне чувство,
а всѣклый отъ нихъ може да ся постигне само съ умъ-тѣ.
Слѣдователно, тыя сж умствены прѣдметы.

Умствены-тѣ прѣдметы сж два вида. едны отъ нихъ ако
и да ся постигать само съ умъ-тѣ. по папъ все сжеству-
ватъ, като отдѣлны лица (Богъ, Ангелъ, душа). — а другы-
тѣ пе сж друго. освѣнь на другы прѣдметы свойства и
дѣйствія, вземены отвлеченно или отдѣленно отъ нихъ;
тѣхъ ный само ся прѣдставляваме въ умъ-тѣ като отдѣланы
прѣдметы, каквы-то сж въ привелены-тѣ стихове: вѣра, наукы,
доблести. правственность. посุшность. Такыва особы
прѣдметы въ действителность пѣма ни видимы, ни ненадимы.
Такыва умствены прѣдметы ся напричатъ още отвлечены (*).

## ПОДРАЗДЪЕЛЕНІЕ НА ЧУВСТВЕНЫ-ТЪ ПРѣДМЕТЫ НА
ОДУШЕВЛЕНЫ НА ПЕОДУШЕВЛЕНЫ.

О душевлены прѣдметы ся напричатъ ойля, коіто мо-
гътъ произволно да ся движатъ и да промѣнавать мѣсто-то

(*) Кога кажемъ: Иванъ чете, тогава ный сматряме дѣйствіе-то—чете—
като соединено съ Ивана; а кога кажемъ: четмо-то (четепіе-то) на Ивана, то-
гава сматряме дѣйствіе-то—четмо—като прѣдметъ отдѣленъ отъ Ивана. Сжшо
тѣй и кога кажемъ: добрый Иванъ, тогава сматряме качество-то—добрый—
като нераздѣлно отъ Ивана; а кога кажемъ: добрыя-тѣ на Ивана е голѣма,
тогава сматряме качество-то—добрыя, като прѣдметъ отдѣленъ отъ Ивана.

— 29 —

си: человѣкъ, звѣрь, птица, муха, рыба; а неодушевлены — опыя, които не могутъ да промѣпняватъ мѣсто-то си по своїмъ волѣж: дрьво, камлыкъ, эхелѣзо.

„Не смѣй рогатъ волѣ, ни обързохотѣ копь, ни руина обца, ни скокла коза тамъ да приближи, водѣ да ніе, сърдце прохлади, трѣвѣж да пасе. Козл.

Тукъ вепчкы-тѣ дѣйствуякъщи прѣдметы сж одушевлены; а допълиниą-та: водѣ, сърдце, трѣвѣж сж неодушевлены.

### ДѣЛЕНІЕ НА СЖЕСТВИТЕЛНО-ТО ИМЯ.

Марица извира изъ Доспатъ, протича прѣзѣ всичкѣ Тракіѣх и излива ся при Елесѣ въ Архипелагъ.

Въ това слитно прѣдложеніе думы-тѣ: Марица, Доспатъ, Тракіѣх, Елесѣ, Архипелагъ сж такыва имена на прѣдметы, които само тѣмъ и принадлежатъ, другы прѣдметы съ такыва имена пѣма повече. Но тыя прѣдметы иматъ и другы названія, напр. Марица ся нарича още и рѣка, Доспатъ — гора, планина, Тракія — область, страна, Енесѣ — градъ, Архипелагъ — море: рѣка, планина, область, градъ, море сж имена общи, които принадлежатъ и на другы рѣкы, планины, области, градове и моря; такыва имена ся паричатъ нарицателіны, а пьрвы-тѣ — Марица, Доспатъ и пр. — собствены

Его още примѣры за едны-тѣ и за другы-тѣ:

Янѣ майка плела, плела и учила: „Кога идешь, чедо, на момковы дворы, ты ся често кланяй коню до гривѣ-тѣ“

Или:

Царь царува въ Цариграда, бѣла Рада — въ Будинѣ града.

Въ тыя пѣсни имена-та (които принадлежатъ само на едны прѣдметы): Янѣ, Царигрдъ, Рада, Будинъ сж имена собствены, а майка, чедо, дворы, кою. грива, царь, града сж названія, свойствены и на другы прѣдметы, слѣдов. сж имена парицателны. Итака, сжествителны-тѣ имена могутъ да ся раздѣлатъ на общи, инакъ парицателны, и частны, инакъ собствены.

### ПОНИТІЕ ЗА ПАРИЦАТЕЛНО-ТО СЖЩ. ИМЯ.

Общо или парицателно имя е опова, което може да принадлежи на всѣкый единъ прѣдметъ отъ цѣлъ родъ,

— 30 —

или видъ (*): рѣка, планина, область. градъ, майка, царь, копь, дворъ, море.

ПОПАТІЕ ЗА СОБСТВЕННО-ТО СЛЖЕСТВИТЕЛНО ИМЯ.

Частно или собствено имя е опова, което принадлежи само на единъ прѣдметъ отъ цѣлъ родъ, или видъ: Марица, Доспать. Тракія, Енесъ, Будинъ, Пловдивъ, Столнъ, Рада и пр. На собствены-тѣ человѣческы имена припадлежатъ и отечествены-тѣ, и фамилиы-тѣ: Столновъ, Драгановъ, Войловъ, Чолаковъ, Солаковъ (**). Въ собствено имя ся обрыва навремени и нарицателно-то, кога. соединено сѣ имя прилагателно, става названіе на единъ прѣдметъ отъ цѣлъ родъ: Черно море, Стара планина, Дупавскый вилаетъ, Черна гора, Дарданелскый проливъ.

ПОДРАЗДЪЛЕНІЕ НА НАРИЦАТЕЛНО-ТО ИМЯ.

Между нарицателны-тѣ имена па видимы-тѣ прѣдметы
ся различаватъ имена собирателны и веществены.

ПОПАТІЕ ЗА СОБИРАТЕЛНО-ТО ИМЯ.

Собирателно-то имя е названіе не па единъ прѣд-
метъ, а па собраліе отъ много еднородны прѣдметы, прѣд-
ставляемы като цѣло нѣчто.

(*) Родово понятіе, слѣдов. и пля е пообщо и пообширно отъ видово. Напр. дрьво е родово имя, зачтото подъ това имя ся разумѣвать всичкы-тѣ, каквыто имя на свѣта, дрьве. Дѣбъ ще бѣде видово имя, зачтото подъ това имя ся разумѣвать всичкы-тѣ, каквыто имя на свѣта, дѣбе, — а между това, освѣнь дѣбе-то, оставатъ още безройно множество дрьвеса отъ другы видове. При това трѣбва да зпаемъ, че едно-то и сѣщо имя може да бѣдъ и родово и видово, спорѣдъ съ каквото имя ся докара да бѣде редомъ постановено. Така дрьво по отшененіе къмъ дѣбъ е имя родово, но сѣщо-то имя дрьво, става видово, кога го поставимъ редомъ съ имя растеніе; и дрьво е растеніе, но, освѣнь дрьвеса-та, имя на свѣта много другы растенія, които всичкы-тѣ носять общо названіе растеніе.

(***) Често на мнозинкѣ человѣци собствено-то имя быка еднакво, наприм. вслакога могать да ся намѣрать много Ивановци, Николовци, но това не мѣшаете на тыя имена да бѣдѣть собственны. както по значеніе-то, така и по употрѣблѣніе-то имъ. Кога говоримъ за Ивана, или за Никола, ный въ сѣщо-то време разумѣніаме не вскаго, който поси това имя, а именно едного Ивана, или Никола. Не собственны-тѣ имена ся совпадатъ у мнозинкѣ, по тѣзь причинѣ ся и притудя до нихъ отечествено-то, изи фамилино-то имя на человѣка. Но случава ся още, чтобто инозинна человѣци, които живѣнѣть на едно мѣсто, да иматъ не само еднаквы имена, но и фамилии еднаквы; въ такъвъ случай, за различіе единъ отъ другъ, придавать имъ оные и числителны имена: 1-й, 2-й и проч.

— 31 —

Сборъ ся събра и заигра на личенъ день, на Велидень. Иѣс.

Въ тоя стихъ дума — сборъ — е имя собирателно,
зачтото изражава собраніе отъ еднаквы прѣдметы. Такова
значеніе иматъ имена-та: пѣлѣз, стадо, роялѣ, дружина,
градѣ, село, сиротыля и проч.

## ПОИЯТІЕ ЗА ВЕЩЕСТВЕННО-ТО ИМЯ.

Веществено-то имя е названіе на такъвъ прѣдметъ, който состон отъ много еднородны частици, и отъ когото всяка една частица, вземена отдѣлио, удържа имя-то на свое-то цѣло, а това не може да ся каже за отдѣл-ны-тѣ прѣдметы на собирателно-то имя. Веществены сѣ: брашно, мѣко, вода, медъ, соль, тюнопъ, захарь, пѣсѣкъ и пр.

Воденчаръ выка, за бѣлы брашна крѣчмѣ си пска. . . Те-кихли сѣ до три рѣкъ: пьрва рѣка — жьло жито, втора рѣка — ройно вино, третя рѣка — медъ и масло. Пѣсень.

## ИМЕПА СЖЩЕСТВИТЕЛНЫ УВЕЛИЧИТЕЛНЫ И УМАЛИТЕЛНЫ.

Я послушай ты, дружище, голѣмъ си былъ, казуватъ, въ пѣше
мастеринце“. Басня. „Ясна ми, ясна мѣсечинко! Чійо е хоро най-
хубаво? Пѣсень пар.

Въ тыя стихове имена-та — дружище, мастерище —
прѣдставляватъ прѣдмета поголѣмъ отъ обыкновенные, а ду-
ма — льсечинко — прѣдставлява прѣдмета въ помалѣкъ видъ.

Въ дѣйствительный міръ еднородны-тѣ прѣдметы иматъ
обыкновенно разны величины, отгова и въ языка ся являватъ
имена увеличителины и умалітеііны. Увеличительны-
тѣ имена прѣдставляватъ прѣдмета поголѣмъ отъ обыкно-
венных-тѣ му голѣмиш, папр. лѣжище, рѣжище, воілга,
бреценіще, а умалітеііны-тѣ — помалѣкъ отъ обыкновенных-
тѣ му голѣмиш, папр. лѣжесц. рѣжица, воіецъ, врецене.

## УМАЛИТЕЛНО-ЛАСКАТЕЛНЫ ИМЕНА.

Умалітелны-тѣ ласкателны имена изражаватъ ласкѣ или
милкване. Тѣхъ употрѣбляваме, кога говоримъ съ обычъ за
лица. или за прѣдметы, папр. дѣчица, лайчица, сестрица,
братецъ, Тоте, Нене, Цонка.

Запѣла иско птичка, прилетѣла ластовичка.

Съ увеличительны имена напичаме прѣдметы-тѣ, или ко-
га тѣхна-та голѣмина е соединена съ иѣкаквѣ грозотѣ, или

- 32 -

кога ся отзываме за нихъ съ прѣзрѣніе: дружище, масте-
рище (казва магаре-то на славел).

РОДОВЕ НА СЖЩЕСТВИТЕЛНЫ-ТЪ ИМЕНА.

Отъ соединеніе-то на сказуемо-то съ подлежаще-то
забѣлѣвањаме различны межлу нихъ отношенія, по които ся
соединяватъ, напримѣръ:

Дошла пролѣть, спѣгъ стопилъ ся и шръкелъ-тѣ появилъ ся;
намъ запѣла ясно итичка, прилетѣла ластовичка. Загорець.

ИЛИ:

Търгишло момче Черпанче на дълга пѣтя да иде. Нар. пѣсень.

Тукъ отъ сказуемы-тѣ ся види, че един отъ нихъ ся
окончаватъ на а: дошл-а, запѣл-а, прилетѣл-а; другы — на
ъ: стопил-ѣ, появил-ѣ, а послѣдне-то на о: търгишл-о,
Отъ что това? Това завис отъ родовы-тѣ свойсіва на
имена-та, на които ся относять сказуемы-тѣ и на които
пріпматъ окончанія-та; слѣдов. измѣпеніе-то на сказуемо-
то въ окончаніе-то показва, че въ языка има такова отли-
чіе, по което ся распознаватъ прѣдметы-тѣ единъ отъ другъ
по родъ. Родове сѣ три: лужыкъй, эсенскъй и срілдній.

ОТЛИЧИТЕЛНЫ ОКОНЧАНІЯ ВЪ СЖЩЕСТВИТЕЛНЫ-ТЪ
ИМЕНА.

Родове-тѣ въ имена-та ся распознаватъ по значеніе-то и
по окончаніе-то. По значеніе-то ся распознаватъ родове-
тѣ само въ имена-та на одушевлены-тѣ прѣдметы (мажъ и
жена, царь и царица, баща и майка, братъ и сестра, овенъ
и овца, пѣтелъ и кокошка), а по окончаніе-то родове-тѣ ся
распознаватъ не само въ неодушевлены-тѣ и уствены прѣд-
меты, но още и въ одушевлены-тѣ. Мажъкий родъ сѣ оныя
сжщест. имена, които окончаватъ на тѣ, ь и й: братѣ, домѣ,
конь, пѣть, змѣй, повой. Женскъй родъ сѣ — които окон-
чаватъ на а, я и ь: эсена, вода, свинъ. земл, кость, ра-
дость. Срѣдній родъ сѣ — които окончаватъ на о и е: го-
ведо, дрѣво, сърдце, полѣ, зелѣ. Понеже по сажи-тѣ окон-
чанія можемъ да отличаваме не само родове-тѣ, по още
и само-то сажществително имя отъ другы-тѣ части на рѣчѣ-
тѣ, то по тѣзь причинѣ ся и начitatъ тыя окончанія
отличители.

— 33 —

Общій родъ.

Нѣкои имена на одушевлены прѣдметы могутъ безъ различіе да ся относять и на мѣжко и на женско лице, и за това образуватъ, като исключеніе, четвъртый — общій родъ: тыя окончаватъ на а, напр. піяница, вѣлхва, убійца, и проч.

Забѣд. За распознаваніе на имена-та. что окончаватъ на ь, кои отъ нихъ сѣ мѣжкый и кои женскый родъ, трѣбва да забѣлѣжимъ, че въ мѣжкый родъ ь може да ся измѣнява на я, напр. огънѣ, огънія, конь, коня, а въ женскый родъ това не може да стане.

ИЗМѣНЕНІЕ НА СЖЩЕСТВИТЕЛНЫ-ТЪ ИМЕПА.

Момкова-та майка споредъ кума иде; тя ся куму моли: „Ку-
ме, светъ Иване! нагледвай мн сына.“ ... Янъ майка плела, плела
и учила: „Кога идешь, чедо, на момковы дворы, ты ся често кланяй
коню до гривѣ-тѣ, че ще излѣ, Яно, момкова-та майка.“ Пѣсни.

Въ тыя стихове сжществ. имена: Кума, куму, куме,
Юване, сыпа, Янъ, Яно, коню, гривѣ, дворы, — като части
второстепны въ прѣдюженіе-то, ся пампратъ во взаимны
отношенія къмъ главы-тѣ (подлежаще-то и сказуемо-то)
и помежду си; тыя отношенія ся изражаватъ чрѣзъ измѣненіе-
то на окончанія-та. Така сжществителны-тѣ — кумъ. Юванъ,
Япа — сѣ пріели окончанія — е. о, за да покажатъ; кѣмъ кого ся
обрѣща съ рѣчъ говорящій; сжществ. — кумъ — е пріело окон-
чаніе — а, зачтото ся относи на сказуемо-то — иде, на во-
просъ: споредъ кого иде? на друго мѣсто сжщо-то сжществ.
— кумъ е пріело окончаніе — у, зачтото ся относи на
сказуемо-то — сл моли, на вопросъ: кому ся моли? Сынъ
е пріело окончаніе — а, зачтото ся относи на сказуемо-то
— нагледвай, на вопросъ: кого нагледвай? Така и сжщ. Яна
е пріело окончаніе — ж, зачтото ся относи на сказуемы-тѣ
— плела и учила, на вопросъ: кого майка плела и учила?
Дума — конь — е пріела окончаніе — ю, зачтото е опрѣдѣ-
леніе на думѣ — гривѣ. на вопросъ: кому до гривѣ-тѣ? Возъ
това тыя окончанія показватъ още, че тукъ ся говори за единъ
кумѣ, за единъ сынъ, за единъ конь и пр. Сжществ. имя

3.

— 34 —

— дворъ, е пріело окончаніе — и, за да покаже, че ся го-
вори не за единъ, а за много дворове.

Отъ това става явно, че всяка дума, соединяема съ
другъ въ прѣдложеніе-то, трѣбва да пріима соотвѣтстве-
но окончаніе, за да изрази взаимны-тѣ отношенія на
думы-тѣ и да покаже за колко прѣдметы ся говори въ рѣчѣ-тѣ
—за единъ, или за много подобны. Взаимны-тѣ отно-
шенія ся изражаватъ съ окончанія, които ся наричатъ па-
держны, или падежи; а количество-то на прѣдметы-тѣ съ
окончанія, присвоены на едно-то или на друго-то число.
Итака съществителны-тѣ имена измѣняватъ свои-тѣ окон-
чанія по числа и падежи.

ЧИСЛО ЕДИНСТВЕНО И МНОЖЕСТВЕНО

Числа съ двѣ (*) — единоствено и множествено,
Единствено-то число ся употреблява, когато е рѣчъ-та за
единъ прѣдметъ, а множествено-то — когато ся говори за
нѣколко прѣдметы. Числа-та ся распознаватъ по окончанія-
та, напр. царь — царьове, волг — волове, с. шва — с. лывы, ста-
рецъ — старци, б. людо — б. лода.

Не всичкы-тѣ имена сжествителны ся употребляватъ
и въ двѣ-тѣ числа. Едны ся употребляватъ само въ едип-
ствено число. другы — само въ множествено.

Само въ единоствено число ся употребляватъ веще-
ствены-тѣ: злато, сребро, мѣдь, эмельзо, м. лько, брашно,
масло, с. ль — и умствены-тѣ: любовь, зависть и пр. Въ
единствено число ся употребляватъ още и собствены-тѣ
имена: Цариградъ, Струма, Витопа. Петръ. Варвара и пр.

Само въ множествено число ся употребляватъ: врата,
кола, позиции, пощвы (казватъ и пощва), дисагы, щипчи, к. ге-
щи, трици, очила и другы.

Кога искатъ да опредѣлять количество-то на прѣдме-
ты, на които имена-та ся употребляватъ само въ множе-

(*) Въ старинный българский языкъ е имало и действено число, което ся е употреблявало въ рѣчѣ-тѣ, за да означава два прѣдмета, напр. „два человѣка внидоста въ церковь помолитися“, въ современный нашъ языкъ съ ся запазили твѣрдѣ малко останъчи отъ него, и то само въ мѣжкый родъ, напр. два человѣка, два коня, два вола; въ срѣдній родъ само едно—двѣстѣ. Другы останъчи отъ това число съ: рѣчи, нозѣ, крака, очи, уши, колѣны и другы, които служатъ и за множествено число.

— 35 —

ствено число, тогава казуватъ: едны нощвы, двѣ щипци, три очила и пр.

Нѣкои веществены имена ся употребляватъ навремени
и въ множествено число, по тогава вече пріиматъ друго зна-
ченіе, напр. вина, масла, брашна, значи различны видове отъ
вино, масло, брашно (ишенично, ръжено, просено).

ПАДЕЖИ И ТЪХНО-ТО УПОТРЪБЛЕНІЕ.

Падежи ся наричатъ различны-тѣ измѣненія въ окон-
чанія-та на имена--та и мѣстоименія-та: кум-ѣ, кум-
у, кум-а, кум-е. Съ тыя различны измѣненія на окончаніе-
то ный изричаме взаимны-тѣ отношенія между думы-тѣ,
които влизатъ въ составъ на прѣдложеніе-то. „Момкова-та
майка споредъ кума иде, тя ся куму моли: Куме, светъ
Иване! пагледвай ми сына.“

Падежи въ слѣдарский языкъ сж. четыри: Именителный,
Дателный, Винителный и Звателный (*).

ИМЕНИТЕЛНЫЙ ПАДЕЖЪ.

Златъ му ся ханджаръ отметнѣ, Стойнѣ въ сърдце-то удари,
черны щ кръви заляхн. . . Стойна бѣ хытра, разумна, набрала шу-
мѣ зеленѣ. . . Пѣсень.

Въ тоя примѣръ съществителны-тѣ: ханджаръ, кръви,
Стойна — стоять въ именителенъ падежѣ, който на всѣхѣ
отговаря на вопросы: кой и что? Что ся отметнѣ и что
удари Стойнѣ въ сърдце-то? — Ханджаръ. Что щ заляхнъ?
—Черны кръви. Когдѣ е хытра, разумна? — Стойна, Въ прѣд-
лѣденіе-то съ тоя падежъ почти всякоға ся означава гла в-
ныя прѣдметъ, за когото ся говори, сирѣчь, подле-
жаще-то (твърдѣ на рѣдко ся употреблява той за сказуемо).
Въ тоя падежъ имя-то на прѣдмета си остава въ пьрвона-
чалный видъ, за това ся и нарича именителъ.

(*) Освѣтъ тия падежи, въ языкѣ-тѣ ни ся срѣшать, макаръ и рѣдко,
още и родителный, творительный и прѣдложный, напр. въ родит.
душѣ, главѣ, годинѣ. Въ творит. съ Богомъ, грѣбомъ, пѣтемъ; въ прѣдложный:
на времени, на пѣти, на съишѣ, на явѣ, на сърдци, въ синѣ небѣ. И колко още
други такыва ся намиратъ въ рѣчѣ-тѣ на народа, отъ когото ный, пишущіи, сме
удалены и по мѣсто, и по занятіе!

3*

— 36 —

## ДАТЕЛНЫЙ ПАДЕЖЪ.

Краль, кралица руйно вино піжтъ, кралю слуга гърче хазнаг-
тарче, а кралиць — Ружица дѣвойка. Янина майка Милошу зету
сборува. Пѣсни.

Въ тыя примѣры сжествителны-тѣ: кралю, кралицѣ,
Милошу, зету — стоять въ дателенъ падежъ. койго от-
говаря на вопросъ: Кому былъ слуга гърче хазнагарче? —
Кралю; а Ружица кому? — Кралицѣ. Кому сборува Янина
майка? — Милошу зету. Дателный падежъ всикога отго-
варя на вопросъ: кому? и служи въ прѣдложеніе-то за до-
пълненіе, а навремени и за опрѣдѣленіе.

## ВИНИТЕЛНЫЙ ПАДЕЖЪ.

Видѣхъ сура елена, гдѣ пасе трѣвѣ зеленѣ и піе водѣ сту-
денѣ. Пѣсень. Мечка истежко къмъ голя щапа, крѣвнишкый по-
гледѣ къмъ него мята. Козл.

Въ тыя примѣры думы-тѣ: сура елена, трѣвѣ зеленѣ,
водѣ студенѣ, крѣвнишкый погледѣ. — Стоять во винителенъ
падежъ и всичкы составляватъ право допълненіе на сказуемы-
тѣ: видѣхъ, пасе, піе, мята. Видѣхъ кого? — сура елена; па-
се что? — трѣвѣ зеленѣ; піе что? водѣ студенѣ; мята
что? — крѣвнишкый погледѣ. Слѣдователно, изражаватъ
прѣдметы второстепенны въ прѣдложеніе-то, на които право
пада дѣйствіе-то отъ главный прѣдметъ — отъ положаще-то, и
които поради това всякога ся прѣдставляватъ като въ страда-
телно положеніе. И така во винителенъ падежъ ся полага до-
пълненіе-то, сирѣчь, имена-та на оныя прѣдметы, на които
право прѣминува дѣйствіе-то отъ подлежащес-то. Тоя
падежъ отговаря на вопросы: кого и что?

## ЗВАТЕЛНЫЙ ПАДЕЖЪ.

Игличинка ся въ поле кланяла, Богу молила: „Я дай мн, Боже,
юнака дяка.“ . . Невенка каже Ивану; „Байне Иване, Пване! . .
Здравко, вянко, цвѣте меризливо! момы берътъ ли та, кыткы
віьхтъ ли та?“ Пѣсни.

Въ тыя примѣры Игличинка съ думѣ, Боже, прави воззва-
ніе къмъ Бога, къмъ когото обрыва рѣчѣ-тѣ си. Во вторый
примѣръ съ думы-тѣ: байне Иване, Пване! Невенка выка И-

— 37 —

вана, съ когото иска да си поприкаже. Въ послѣдній примѣръ думы-тѣ, здравко. вялко, цвѣте мерзливо, — означавать прѣдметъ, къмъ когото е обърнѣла рѣчь-та на пѣвеца. Всички were thought to be in the right place. Всички мы думы составлять въ прѣдложеніе-то звателны думы, илі обращеніе. Тыя звателны думы и составлять звателы падежъ.

## ПРАВЫ И КОСВЕНЫ ПАДЕЖИ. ОТНОСИТЕЛНЫ ОКОНЧАНИЯ НА СЖЕСТВИТЕЛНЫ-ТЪ ИМЕНА.

Падежи-тѣ ся дѣлать на правы и косвены. Правы ся наричатъ именительный и звателный, а другы-тѣ — косвены. Както окончанія-та на правы-тѣ падежи ся наричатъ отнічителны, зачтото по нихъ можемъ да отличимъ сжествително-то имя отъ другы-тѣ части на рѣчь-тѣ; така и окончанія-та на косвены-тѣ падежи ся наричатъ относителны, зачтото тѣ именно показвать взаимны-тѣ отношенія между понятія-та. (*)

## ПОНИТІЕ ЗА СКЛОНЕНІЕ-ТО.

Измѣненіе-то на сжествителны-тѣ имена по числа и падежи ся нарича склоненіе.

Склоненія въ българский языкъ сж три. Но първо-то склоненіе ся склонявать имена-та отъ мѣжкий родъ: по второ-то склоненіе — имена-та отъ женский родъ, а по трето-то — имена-та отъ срѣдній родъ.

(*) Въ современный письменный языкъ дателный падежъ ся рѣдко употреблява, и относителны-тѣ окончанія ся замѣняватъ съ прѣдлогъ — на. Напр. намѣсто — человеку. пишать на человекъ. Винительный падежъ въ мѣжкий родъ быва или равенъ съ именит. или пріима относительно окончаніе. Колкото за имена-та на женский родъ, что окончавать на а и я. ще кажемъ, че тѣ во винительный падежъ окончавать на а и щ, но понеже тыя послѣдни-тѣ буквы въ Края на думѣ-тѣ, кога сж безъ удареніе, мѣчно ся отличавать въ произношеніе-то отъ а и я, то на нѣко ся иска да гы изоставятъ. И тѣй за склоненіе не остана друго, освѣпѣ да ся покаже измѣненіе-то на имена-та въ винителенъ и звателенъ и въ миожествено число. Колкото за падежи-тѣ, что сж уцѣлѣли въ пѣсни-тѣ и въ живѣ разговоренъ языкъ, ся прѣдставать тукъ цѣлы склоненія; не ся прѣдлагатъ обаче въ непрѣлѣннѣ обязаность ни на ученика да гы изучава, ни на учителя да гы прѣподава, но като елиж забѣлѣжкѣ върхъ склоненіе-то, гдѣ да може ученикъ-тѣ да ся справя, кога му се срѣщне нѣкой падежъ извѣнредень, комуто не ся намира примѣръ въ обыкновено-то склоненіе.

— 39 —

ЗАБЪЛЖКЫ НАДЪ ИЗМЪПЕНІЕ-ТО
НА ИМЕНА-ТА.

1). Общій законъ за всичкы-тѣ измѣненія е слѣдующій:
твърды-тѣ отличителны окончанія (г, а и о) трѣбва да ся из-
мѣнявать пакъ на твърды: г — на а. у, ы; а — на ж и ы; о —
на а, напр. зжбъ, зѣба, зѣбы; жена, женѣ, жены; дрѣво, дрѣ-
ва и пр; а мегкы-тѣ (ь. й. я, е) на мегкы, напр. ъ и й —
на я, ю, е или и; я — на и и їж; е — на ж: учитель, учителя,
учителю, учителе и учители; новой, новой, новою, повое; зе-
мя, земѣж, земи. Исключавать ся отъ това правило опыя имена;
които иматъ прѣдъ окончаніе-то еднѣ отъ тыя буквы: г, к, х,
тыя буквы ся смигчаватъ въ звателный падежъ, г — въ ж; к
— въ ч; х — въ ш: Богъ, Боже; человѣкъ, человѣче; кожухъ,
кожуше. поради мегко-то окончаніе: е, слѣдователно, тѣхо-
то смигченіе въ множествено число въ з. ц. с (бози, человѣ-
ци, кожуси) не бы имало мѣсто, ако бы стояла въ това число
подирь тыя буквы твърдо ы. Отъ това само-то излиза, че и
подирь ж, ч, ш, трѣбва да ся пише и: вмѣсто ы. Буква ц обы-
ча повечето е подирь себе, напр. царице, денице, а не ца-
рицо, деницо; оттова слѣдува, че и подирь нееж трѣбва да
ся пише — и: старецъ, старци.

2). Нѣкои имена въ звателный падежъ окончаватъ на
у, напр. мѣжсу, влаху. Другы иматъ по двѣ окончанія въ
тоя падежъ: е и у, напр. врагъ,—враже и врагу. крѣвникъ
— крѣвниче и крѣвнику, вълкъ — вълче и вълку, клетникъ —
клетниче и клетнику, сынъ — сыне и сыну (стани, сыну, да
вечераяш).

3). Единосложны-тѣ имена пріиматъ въ множествено чи-
сло окончаніе — ове, намѣсто ы или и: волъ, — волосе, крѣгъ
крѣгове, спѣгъ — спѣгове, дѣждъ — дѣждове, частъ часовѣ,
змѣй — змѣйовѣе, рогъ — роговѣе, огѣпъ — огѣйовѣе, кочѣ — кочовѣе,
кошѣ — кошовѣе, пожѣ — ножсовѣе, Исключавать ся отъ това
правило: зѣбѣ — зѣды, копь — копе, ракѣ — ращи, сжѣкъ — сж-
ци, влахѣ — власи, пѣть — пѣтища, и другы.

4). Слѣществителны-тѣ имена, които окончаватъ на инъ,
въ множествено число измѣняватъ инъ на е; христіанинъ
— христіанс, славянинъ — славяне, Българинъ — Българе,

- 41 -

ЗАБЪЛЪЖКЫ ЗА СКЛОНЕНІЕ-ТО НА ИМЕНА-ТА ВЪ
ЖЕНСКЫЙ РОДЪ.

Нѣкои отъ собствены-тѣ имена пріиматъ въ звателий
падежъ е намѣсто о. за да ся отличаватъ отъ тезоименны-
тѣ си имена въ мѣжкый родъ, които окончаватъ на о. напр.
Петка — Петке, Стойка — Стойке, Стойна — Стойне, за отли-
чіе отъ мѣжкы-тѣ: Петко, Стойко, Стойно, Дъщеря има зва-
теленъ падежъ: дѣщи и щерко, а мома — моме.

По примѣры-тѣ на второ-то склоненіе ся склоняватъ и
имена-та на мѣжкый и общій родъ, които окончаватъ на а и я,
напр. паша, войвода, велмозла, юпоша, сѣднія, в.ладыка и др.
Послѣдне-то прави въ множествено число владыци, а не
владыкъ.

Нѣкои имена отъ женскій родъ пріиматъ въ множеств.
число окончанія: я и ю. вмѣсто и. или ы. Напр. рѣжь —
рѣжі, нива — нива и нивѣ, свиня — свинѣе, угарь — угари
и угарѣе и др.

Орете. черны быволе, да оремъ черно угарѣе. Пѣсень.

ТРЕТЕ СКЛОНЕНІЕ ЗА ИМЕНА-ТА НА СРѣДНІЙ РОДЪ.

Число единствено.

Им. В. и Зв. блюдо, лице, море, пѣніе.

Число множествено.

Им. В. и Зв. блюда. лица, моря, пѣнія.

ЗАБЪЛЪЖКЫ ЗА ИМЕНА-ТА НА СРЪДНІЙ РОДЪ.

Существительно-то имя — чудо. Въ множествено число
пріима наращеніе — ес: чудо — чудеса.

Имена, които окончаватъ на мя, пріиматъ въ множе-
ствено число наращеніе — ен; (*) напр. племя, — племена, сѣ-

(*) Въ старинѣ буква я ся е произносила ен, както и сега ся още
чуе понѣкѣдѣ въ думы: пендесе, девендесе, вмѣсто — пятдесе, девятдесе.
Руско-то — стремя (зенгія) въ обългарскы-тѣ пѣсни ся казва: стремень. „Една
ще ти ковѣ прихвана, друга ще ти стремень дьржа, третя ще ти киткѣ пода".
Сравнѣте: иламя и племень, камя и камень и другы.

— 43 —

на които прѣдокопчателна-та согласна буква ся смягчава въ
множествено число, напр. другъ — друзи, человѣкъ — чело-
вѣци, кожухъ — кожуси, още и у които стои прѣдъ: и, ц,
ж, ч, ш, души, мрѣжи, плочи. старци, врабци, прасци.

Навсѣдѣ, гдѣ въ окончаніе-то на сжествителны-тѣ ся
чуе звукъ — е, ся пише — е, или ю, а не — ѣ. ю ся пише
тамъ, гдѣ ся слива і съ е, напр. ходеніе — ходеніе, писа-
ніе — писаніе и проч.

ѣ ся пише въ окончаніе-то само на оныя имена, които
сж останъци отъ двойствено число, напр. рѣцѣ. нозѣ, ра-
менѣ, колѣни и другы. Още въ дат. пад. въ женск. родъ:
майцѣ, кралицѣ и проч. и въ прѣдложный падежъ въ межж-
скый родъ, нà гърбѣ, пà съни, въ тылѣ.

НА ЧТО СЛУЖИ СЖЩЕСТВИТЕЛНО-ТО ИМЯ ВЪ ПРЪД-
ЛОЖЕНІЕ-ТО.

Съществително-то имя въ прѣдложеніе-то, както ка-
захме и погорѣ, прѣимуществено служи: 1) за подлежа-
ще, 2) за допълненіе. „Грѣди растътъ, чохы отѣсня-
ватъ, гайтанъ пука, петелкы ся ронатъ.“ Въ тыя прѣдо-
женія всичкы-тѣ подлежащи съ имена съществителны. На
времени ся употрѣблаватъ за подлежаще и другы части отъ
рѣчъ-тѣ (глаголъ, имена прилагателны и числителны, на пѣ-
ти даже и нарѣчія), но каквато друга часть рѣчи и да стои
за подлежаще, тя все ще бѣде употрѣбена въ смыслъ, ка-
то имя съществително. Въ слѣдующи-тѣ прѣдженія има
примѣры отъ разны съществителны допълненія.

Вино, вино голо! ты ми си продало воло, на бѣшѣ ми кола-
та, на брата ми и два-та (вола). Янкѣ майка ситно, дребно плете.
Иди, речи, Димитроле, майцѣ си. Пъсни.

Като дума, която замѣпява другы-тѣ части отъ рѣчъ-
тѣ, съществително-то имя въ прѣдложеніе-то става с ка-
зуемо,— и тогава вече ся употрѣблява, по смысла, като
глаголъ.

Азъ сжмѣ мома (момувамъ), Той е оччаръ (овчерува).

Става дума опрѣдѣлителна, — и тогава ся употрѣ-
блява, по смысла, като имя прилагателно (повечето притя-
жателно).

— 44 —

Драгани (вм. Драганина) майка зла, не пуща їх на хоро, ни въ градинъ за цвѣте. Иѣсень,

Става накопецъ и дума обстоятелствена, — но
тогава ся вече приюма като нарѣчіе.

Въ девять друма той върлува; зимъ, лѣть (обстоят. врем.) тамъ лудува. . . . Човали стваряй и безз дѣлъ (обстоят. образ. дѣйствія) мѣри, но си припазвай русы-тѣ бывлы, че тукъ въ дѣбравы (обстоят. мѣстно) мечка си ходи. Козл.

II.

Имя ПРИЛАГАТЕЛНО.

ПОПАТІЕ ЗА НЕГО.

Толкова свадба голѣма, се младенова родинна, иѣма ли
нейдѣ живѣ чиякъ, магдана да ми откачи отъ тѣнкъ, витѣ
младицѣ. . . . Брѣнкѣ ú вѣ деснѣ пазухѣ, извади шумѣ кръва-
вѣ, черны їх кръви заляхѣ, Пѣсень народна.

Въ тыя припѣры забѣлѣжены-тѣ думы: голѣма, младенова, эцивъ, тынкъ, витѣ, деснѣ, кръвавѣ. черны, сѣ имена на различны признани на приѣдметы-тѣ. за копто ся тукъ спо-менува. Всичкы тыя думы ся прилагатъ при сжестви-телны-тѣ за тѣхно опрѣдѣленіе и нарчатъ ся имена при-лагателны. Итака прилагателно-то имя е пазва-ніе на различны-тѣ признани на приѣдмета, ка-кто: на качество-то му. или на неговѣ-тѣ при-надлежность другому приѣдмету; чрѣзъ тыя признани ный различаваме единъ приѣдметъ отъ другъ нему подобенъ, и ся научаваме какъвъ е той, чій е той? Свадба голѣма, мла-дениова родинна, эцивъ челякъ. тѣнкъ, витѣ младицѣ, деснѣ пазухѣ, шумѣ кръвавѣ, черны кръви.

ДЪЛЕНІЕ НА ПРИЛАГАТЕЛНЫ-ТЪ ИМЕНА.

Прилагателны-тѣ имена ся дѣлять на качествены,
отнесители и притяжателны. Тыя ся распознаватъ
по значеніе-то и по окончаніе-то.

ПОНЯТІЕ ЗА КАЧЕСТВЕННО-ТО ПРИЛАГАТЕЛНО.

И тая планина высока, който виждамъ приѣдъ очи-тѣ, и тамъ
една рѣка широка, която пада отъ горѣ-тѣ, не сж ли тѣ творенія
Твон? И тыя страшны планины не си ли гы направилъ съ слово Ты?

— 45 —

за да познаемъ Твои-тѣ доброты? И тая хубава природа, въ колж-то царствува свобода, не си ли ѝ направлять Ты? О Боже, Боже, какъ си Ты великъ! Е. М-ва.

### Качественное прилагательно-имя именува такова качество въ прѣдмета, което му принадлежи безъ никакво отношеніе къмѣ другы прѣдметы, и което може въ него да ся усилва и да ся умалява. Тыя прилагателины окончаватъ на г и ъ: добръ, уменъ, подобръ, поуменъ человѣкъ. Въ приведены-тѣ стихове качествены прилагателины съ слѣдующими-тѣ: высока (планна), широка (рѣка), страшны (планины), хубава (природа), великъ (Богъ).

## ПОНИТІЕ ЗА ОТНОСИТЕЛНО-ТО ПРИЛАГАТЕЛНО.

Относително-то прилагателно имя показва такова свойство въ прѣдмета, или такъвъ признакъ, койго му принадлежи по отношеніе къмъ другы прѣдметы, напр. по отношеніе къмъ вещество-то, отъ което е направленъ прѣдметъ-тѣ: каменъ (отъ камыкъ) мостъ, сребрна (отъ сребро) лѣжица, — по отношеніе къмъ мѣсто: тукашень житель, — къмъ время: про. ильень дѣждѣ, по отношеніе къмъ число: двойна работа. Относители-тѣ прилагат. окончаватъ на енъ, скый ешкый, шень авъ, осъ. йй: златенъ, конскый, телешкый, дожашенъ, крѣвавъ. дѣбовъ, овчій. Качества-та, които ся изражаватъ отъ тыя имена, не могутъ ни да ся усилватъ, ни да ся умалаватъ въ прѣдметы-тѣ; напр. не може да ся каже: твърдѣ дръвень, твърдѣ тукашень.

## ПОНИТІЕ ЗА ПРИТИЖАТЕЛНЫ-ТЪ ПРИЛАГАТЕЛНЫ.

Притяжателины-тѣ прилагателины показватъ кому принадлежи прѣдметъ-тъ, когото опрѣдѣляватъ. Тыя отговарятъ на вопросъ: чій? и окончаватъ на осъ и инъ; Петровъ день, башинъ домъ.

Въ приведены-тѣ въ само-то начало примѣры за понятіе на прилагателно-то относително прилагателно е: деслѣж. назухѣ, а притяжателно е: Младенова родница.

— 46 —

ПРИЛАГАТЕЛНЫ УМАЛИТЕЛНЫ.

Нѣкои прилагателны качествены иматъ и умалителнѣ фор-
мѣ, която прѣдставлява качество-то на прѣдмета въ помал-
кѣ мѣрѣ; тыя окончаватъ на ичѣкъ. Съ това окончаніе при-
лагателны имепа заключаватъ въ себе още и нѣколко ласка-
телность: мѣничѣкъ, хубавичѣкъ, младичѣкъ, едри-
чѣкъ, глупавичѣкъ, лудичѣкъ, лѣнивичѣкъ.

Степени сравненія.

Сжщо-то качество въ единъ прѣдметъ може да бѣде въ
поголѣмѣ мѣрѣ, въ другъ — въ помалкѣ. За израженіе на таѣх
мѣрѣ на качество-то прилагателны-тѣ качествены иматъ
степени, които ся наричатъ степени сравненія.

Степени сравненія сж три: положителна, сравнип-
телна и прѣвосходна.

СТЕПЕНЬ ПОЛОЖИТЕЛНА.

Кога прилагателно-то имя показва качество на прѣдметъ
безъ сравненіе съ качество на другы прѣдметы, тогава то
стои въ степень положителнѣ. „Стойна бѣ хытра, ра-
зумна“.

СТЕПЕНЬ СРАВНИТЕЛНА.

Кога е потрѣбно да ся каже, че качество-то на единъ
прѣдметъ е погорно. или подолно, подобро, или полешо отъ
качество-то на другъ прѣдметъ, тогава прилагателно-то имя
ся полага въ сравнителнѣ степень. Тая степень въ нашій
языкъ става съ притуркѣ: по ,при положителнѣ-тѣ степень;
добъръ — подобъръ, умень — поумень.

СТЕПЕНЬ ИРЪВОСХОДНА.

Кога eskаме да изразимъ, че единъ прѣдметъ въ нѣкое
качество прѣвосходн (надминува) всичкы-тѣ другы
еднородны нему прѣдметы, или стои подолѣ отъ
всичкы-тѣ, тогава прилагателно-то, коего показва това ка-
чество, ся полага въ прѣвосходнѣ степень. Тая степень
ся образува у насъ чрѣзъ притуркы — най, прѣ, при положи-

— 47 —

телиж-тѣ степень (тыя притуркы ся пшатъ слитно съ прилагателно-то): найуменъ, прѣдобъръ.

Забѣл. Въ старинѣ сравнителна-та и прѣвосходна степени сжимали особены окончанія, чрѣзъ които сж ся изражавали тыя степени. Сравнителна-та степень е пмала окончаніе шій, а прѣвосходна-та—пъшій и айшій. Прѣвосходна-та степень съ окончаніе пъшій и айшій ся употреблява понѣкогашь и сега: словеснѣйшій, сладчайшій, святѣйшій; а навремени, за поголѣмо усиленіе на качество-то, и съ притуркы: прѣ и все: прѣосвященѣйшій, всесвятѣйшій.

Окончанія на прилагателно-то имя — пълны
и усѣчены.

Прилагателны-тѣ имена иматъ въ мѣжкый родъ двойпо окончаніе—пълно и усѣчено (*). Пълно — ый, ій, и усѣчено — ъ, ь; а въ другы-тѣ родове иматъ само по едно — усѣчено, въ женскый — а, я, въ срѣдній — о. е (ьо). Напр. добрый — добръ, добра, добро; синій — синь, синя, сине (произноси ся синьо) (**).

Измѣненіе на прилагателно-то имя.

Прилагателны-тѣ ся склоняватъ, както и сжествителны-тѣ, сир. измѣнаватъ ся по число и падежи. Назначеніе-то на прилагателно-то имя е да придружава всяко сжествително имя и да ся согласува съ него въ родъ, число и падежъ; а затова и пріима три особены окончанія, споредъ съ каквѣто родъ сжествително—мѣжкый, женскій, или срѣдній — му ся докара да ся соедини. Така пый казваме: добръ человѣкъ, добра жена, добро дѣте; синь сукманъ, сия дреха, синьо цвѣте.

(*) Относителны-тѣ, които показватъ отношеніе към животны и окончаватъ
на ій, нѣматъ усѣчено окончаніе; тѣмъ сжю и които окончаватъ на скый, ешкый:
конскый, телешкый, овчій козій, кравій, кокошій, пьсій, вълчій, лесичій, а каче-
ствено-то — радъ, нѣма пълно окончаніе.

(**) Въ старинѣ и три-тѣ рода сж имали пълно окончаніе: добръ-й, добра-я, доброе-е; сині-й, сия-я, сине-е. Прилагателны-тѣ съ пълно окончаніе сж станѣли отъ усѣчены-тѣ, като ся е притурило при послѣдні-тѣ лично-то мѣсто-именіе — и, я, е, остатъци отъ което съ ся сохранили въ церковный ни язикъ, а отчасти и въ сегашній во винителенъ падежѣ. „Како и (го) прѣдаша архиереи. Азъ полагаю ж душъ мої да пакы пріимъ іж. И пріимъ тѣло Іосифъ, обить е плащанице ж чистої“. Остром. Еванг. Пълны-тѣ окончанія сж замѣнявали сегашній членъ — тѣ, та, то. По тѣзъ причинѣ Добровскій е и нарекъл пълны-тѣ окончанія опрѣдѣлителны, а усѣчены-тѣ — неопрѣдѣлителны.

— 50 —

Забѣл. Нѣколко прилагателны, които показватъ тѣлесенъ, или нравственъ недостатъкъ, кога сж употрѣбены вмѣсто сжествително, иматъ звателенъ падежъ въ меж. родъ съ особо окончаніе, напр. кривъ, зв. кривчо, кривъ — кривчо, сллпъ — слѣпчо, глухъ — глухчо, крадливъ — крадльо, мьрзеливъ — мьрзльо.

## ЗА КАКВО СЛУЖИ ПРИЛАГАТЕЛНО-ТО ИМЯ ВЪ ПРЪДЛОЖЕНІЕ-ТО?

Прилагателно-то имя, както ни е вече извѣстно (виж. стр. 22), въ прѣдложеніе-то повечето служи за опрѣдѣленіе.

Мома ся е Богу помолила: „дай ми, Боже, хубость пауновъ“.

Тукъ прилагателно-то — пауновъ, опрѣдѣлява: каквъ хубость проси мома-та. Кога замѣнява другъ пѣкою часть отъ рѣчѣ-тѣ, то прилагателно-то става на времени: а) подлежаще, и тогава ся употрѣблява, по смыслѣла, като имя сжествително: „лудъ (ви. лудетипа) яде и два зелника“ „гузень негопенъ бѣга“. Посл. б) Сказуемо, и тогава ся употрѣблява, като глаголъ, по значеніе-то: Стойна бѣ хытра, разумна. Пѣсень. в) Става допъленіе. и тогава ся пакъ пріима, по значеніе-то, като сжествително: сытъ г.ладному вѣрѣ не хваща. Посл. г) Става дума обстоятелствена, но тогава ся вече обрѣща въ нарѣчіе, напримѣрѣ, говори по Францускы.

# ИМЯ ЧИСЛИТЕЛНО.

## ПОНОЯТІЕ ЗА НЕГО.

Числително-то имя показва количество-то или броя-тѣ на прѣдметы-тѣ.

## ДЪЛЕНІЕ НА ЧИСЛИТЕЛНЫ-ТЪ ИМЕНА НА КОЛИЧЕСТВЕНЫ И РЕДОВНЫ.

Прѣдметы-тѣ ся броѣтъ, или да ся узнае и покаже количество-то имѣ — колко сж на брой. или да ся узнае и покаже редѣ-тѣ, по койго падѣтъ они единъ слѣдѣ другъ. Оттова чиселителны-тѣ имена ся дѣлатъ на два вида: на количествены, които опрѣдѣляватъ количество-то на прѣдметы-тѣ: единъ, два, три, четыри и проч — и на редовны,

— 52 —

Всичкы-тѣ другы числителы количествены сж не-
склоняемы.

Редовны-тѣ числителны: първый. вторый, третий, че-
твъртый, пятый, шестый и пр. ся склоняватъ по примѣры-
тѣ на прилагателны-тѣ имена.

ЗАБЪЛЪЖКЫ ЗА ЧИСЛИТЕЛНЫ-ТЪ
ИМЕНА.

1). Кога едно редовно числително состои отъ нѣколко
числа, тогава само послѣдне-то отъ нихъ ся приводи въ
редовно, а всичкы-тѣ прѣдѣдъщи ся оставатъ количествены
и не ся склоняватъ: въ тысяща осемстотинъ и шестдесятъ
и деветъ годинъ.

2). Количествено-то — единъ ся често употреблява на
мѣсто пѣкой. Имало пѣкога единъ Царь.

Въ тоя примѣръ дума — единъ — е употребѣбена вмѣсто
пѣкой.

3). Редовно-то числително — първый — на времени ся
употрѣблява въ значеніе на прилагателно качествено—добѣръ,
отличенъ, и въ тоя смыслѣ пріима и степень сравненія:
първый, попьрвый, найпървый.

НА ЧТО СЛУЖАТЬ ЧИСЛИТЕЛНЫ-ТЪ ИМЕНА
ВЪ ПРѣДЛОЖЕНІЕ-ТО.

Числителны-тѣ имена, като думы, които опредѣлявања
число-то и редъ-тъ на предметы-тѣ, по смыслѣ, могутъ
да бѣднѣ само думы опредѣлянны въ предложеніе-то,
но навремени, употребѣбены безъ сжеств. тѣ ставатъ и
подлежаще и допълненіе: „петина едного не чакатъ“. Посл.
Тукъ петина (сир. человѣци) е подлежаще, а едного (сир.
человѣка) е допълненіе.

Колцина сте, чинивото? — петина сме, чичо. Приказка.

— 53 —

III.

МѣСТОИМЕНІЕ.

Понятіе за него.

Мѣстоименіе-то е една часть отъ рѣчъ-тѣ, която ся
полага на мѣсто имя сжествителю. или прилагателю, и
съ която говоряще-то лице отличава себе си отъ прѣдмета,
за когото говори, и отъ лице-то, къмъ което говори.

Видове мѣстоименія.

Мѣстоименія-та по общо-то си назначеніе ся дѣлать
на сжествителны и прилагателны; а по частно-то
си назначеніе ся дѣлать на 1) мѣстоименія личны, 2)
возвратно. 3) притягателны, 4) указателны. 5) отно-
сителны. 6) вопросителны, 7) опрѣдѣлителны, 8) не-
опрѣдѣлены.

Сжествителны-тѣ мѣстоименія замѣпяватѣ сжще-
ствителны-тѣ имена, такыва сж.: азъ, ты, онъ, той, нѣкой,
пѣчто, никой, ничто, себе и пр. а прилагателны-тѣ
замѣпяватъ прилагателны-тѣ имена: такъвъ, твой, свой,
пашъ и пр.

1). Личны мѣстоименія сж., които замѣпяватъ или
показатъ три-тѣ лица: 1-то лице, което говори другому,
нарича себе си — азъ, пай (мы); 2-то означава онова
лице, на което говорятъ, и което паричатъ — ты, вы; 3-то
е онова лице, за което говорятъ и което паричатъ — той,
тя, то, или, онъ, она, оно, тѣ, они.

Азъ сжмь мома отъ велика рода, мене юнакъ не може прѣлѣга.
Пьс. Послушай ты, дружице, голѣмъ си бытъ, казуватъ, въ пѣние
мастерище. Отъ какъ ся Стоянъ погоди, той си ся боленъ поболи.

Пѣсень,

Тукъ въ првый примѣръ е рѣчъ-та за само-то говоряще
лице, и то е наречено съ мѣстоименіе — азъ, мене. Во
2-ый примѣръ мѣстоименіе-то — ты — показва лице, къмъ
което е обърната рѣчъ-та. Въ 3-й примѣръ прѣдметъ-тъ
пе е ни лице говоряще, ни лице, къмъ което говорятъ, —
а е онова лице, за което говорятъ, и то е наречено съ
думкъ — той.

— 54 —

2) Возвратно-то мѣстоименіе замѣнява лично-то мѣстоименіе, когато е дѣйствіе-то обрѣкło на дѣйствующій прѣдметъ; то ся изражава съ думѣ — себе.

Ако ме любишь, ако ме сакашь, собуй се себе, обуй ме мене. Пѣсень.

Тукъ дѣйствіе-то — собуй — ся возврѣща на само-то дѣйствующе лице, на подлежаще-то — ты (което ся подразумѣва), и мѣстоименіе-то — себе — стои намѣсто — тебе.

3). Притяжателны-тѣ мѣстоименія замѣнявать при-тяжателны-тѣ прилагателны имена и показватъ на кое лице принадлежи прѣдметъ-тѣ, за когото е рѣчь-та: мой, твой, свой, нашъ, вашъ, му. и, имъ, неговъ, нихънѣ, тѣхънѣ.

Не ли ти е мило за твоїм-тѣ (дѣвойкынѣ) майкѣ, мари дѣвойко! Пѣсень.

Та чужди-тѣ имѣ перѣе кой гы гледа, ами на него рѣдко и свои (гарвановы) остало. Басня.

Забѣд. Притяжателны-тѣ мѣстоименія ся употребѣляватъ и сократено, напр. мой, моя, мое, мои ся замѣняватъ съсъ—ми, а нашъ, наша, наше, наши — съсъ — ни; твой, твоя, твое, твои ся замѣнявать съсъ—ти, а вашъ, ваша, ваше, ваши — съсъ — ви; вмѣсто свой, своя, свое, свои, ся употреблява си. Напр. вмѣсто мой баща, моя майка, мое теле, мои родители, казваме: баща ми, майка ми, теле-то ми, родители-тѣ ми. Така вмѣсто нашъ баща, наша майка, наше теле, наши родители, казваме: баща ни, майка ни, теле-то ни, родители-тѣ ни. Тѣй сжюц и вмѣсто твой баща, твоя майка, твое теле, твои родители, ся употреблява: баща ти, майка ти, теле-то ти, родители-тѣ ти, а вмѣсто вашъ баща, ваша майка, ваше теле, ваши родители, казваме: баща ви, майка ви, теле-то ви, родители-тѣ ви. Това сжюц става и съ мѣстоименіе свой, своя, свое, (*).

4). Указатели мѣстоименія сж оныя, чрѣзъ които правимъ различны указанія (насочванія) на прѣдметы-тѣ и

(*) Понеже сократены-тѣ притяжателны мѣстоименія: ми, ни, ти, ви, совпадатъ, по външниш-тѣ си формъ, съ личны-тѣ мѣстоименія: ми, ни, ти, ви, които стоять вмѣсто менѣ, намъ, тебѣ, вамъ, то нѣ кон искатъ да кажацтѣ, че тыя притяжателны мѣстоименія сж личны въ дателенъ падежъ. Но тыя ся отлучаватъ отъ личных-първо по това, че личны-тѣ сж мѣстоименія сжествителны, а притяжателны-тѣ — прилагателны, второ, че личны-тѣ мѣстоименія, като сжествителны, въ прѣдложеніе-то всякоға быватъ допъленіе на сказуемо-то, а притяжателны-тѣ, като прилагателны, служатъ за опрѣдѣленіе на сжествително-то. Та и по само-то си вътрѣшне значеніе тѣ не могацтъ да замѣнявать едно друго. Друго сж, дателины-тѣ падежи му и имъ отъ третіе то лице; тыя стоять намѣсто его, егъ, ихъ, които сами по себе показатъ притяжаніе и отъ които сж ся образовали притяжателны-тѣ мѣтоименія: неговъ, нихѣ (отъ его, ихъ).

- 55 -

на тѣхны-тѣ качества: той, та, то, тойзи, тая, това,
оный, онзи, оная, опова, такъвъ, такава, таково.

Кой ке ми нишанъ погодитъ, той билюкбаша да бидитъ.

Въ послѣдне-то прѣдложеніе мѣстоименіе-то — той—
указва на прѣдметъ, за когото ся говори.

5). Огносителны мѣстоименія сж оныя, чрѣзъ които
ся изражава отношеніе-то на придавочно-то прѣдложеніе
къмъ главно-то и съ това наедно ся указва на оный прѣд-
метъ, когото опрѣдѣлова придавочно-то прѣдложеніе: който,
какъвто, чiй-то, что-то.

Който сѣди подъ крушѣ-тѣ, той яде круши-тѣ. Посл.

Тукъ въ първо-то прѣдложеніе е изразено отношеніе-
то на придавочно-то прѣдложеніе къмъ главно-то чрѣзъ
мѣстоименіе — който: той яде круши-тѣ, който сѣди подъ
крушѣ-тѣ.

6). Сжущи-тѣ относителны мѣстоименія. само безъ ча-
стицѣ — то — ставатъ вопросителны, кога въ прѣдложе-
ніе-то ся заключава пытаніе.

Что етъ оно, что бѣлѣитъ, что черѣнитъ не далеко отъ Со-
лунско? Жинзиф.

Ясна ми, ясна Мѣсечинко! чiе е хоро най хубаво?

Кой ще ти носи тѣнкѣ-тѣ пушкѣ?

Кой ще ти яхъ врана-та коня? Пѣсни.

7). Опрѣдѣлителны-тѣ мѣстоименія: самъ, всичкый,
весь, всѣкый, самый, служатъ за поточно опрѣдѣленіе на
прѣдметы-тѣ и на тѣхны-тѣ качества.

Гдѣто бы могло да ся подразумѣва. че при дѣйствіе-
то, или состояніе-то на прѣдмета сж участвували и другы,
тамъ ся поставя мѣстоименіе — самъ, за да ся покаже, че
тукъ никой чуждѣ не е взималъ участіе въ дѣло-то.

Сама ся пушка отнела, та ударила Стояна. Пѣс.

Самъ пѣнитъ, самъ свиритъ. Посл.

Гдѣто бы могло да ся разумѣе само часть отъ прѣд-
мета, намѣсто цѣлый прѣдметъ, тамъ ся поставя при сж-
щественіи-то мѣстоименіе всичкый или весь, за да ся
покаже, че рѣчь-та е за цѣлый прѣдметъ, или за цѣлъ
купъ отъ прѣдметы.

Весь день роботѣ нивѣ-тѣ, безъ да си кренѣ главѣ-тѣ...
Вси-тѣ сосъ рубо шарено . . а я отъ вси-тѣ терано.

— 59 —

По примѣра — тол, тая, това, ся склонява — оня,
опый, оная, онова.

По примѣра — кой, ся склоняватъ — нѣкой, никой,
кой-годь.

По примѣра — всѣкъ, ся склонява — другъ.

Другъ-тѣ притяжателны мѣстоименія: твой, твоя, твое;
свой, своя, свое; нашъ, наша, наше: вашъ, ваша, ваше; ся
сконяватъ по примѣръ мой, моя, мое. Неговъ, негова, негово
ся склоняватъ по примѣры-тѣ на прилагателны-тѣ имена.

ПРАВОПИСАНІЕ.

1). Буква ў ся употрѣблява въ слѣдуйщы-тѣ случаи:
а) личны-тѣ мѣстоименія: азъ, ты и возвратно-то себе въ
дателный падежъ единств. число ся пишатъ съ ў: менѣ,
тебѣ, себѣ; б) трете-то лице — той, въ множествено число
во всичкы-тѣ падежи ся пише съ ў: тѣ, тѣмѣ, тѣхъ, както
и производно-то отъ нихъ: тѣхънѣ; в) приставка-та — иль
въ неопрѣдѣлены-тѣ мѣстоименія ся пише съ ў: нѣкой,
нѣчто.

2). Въ неопрѣдѣлены-тѣ мѣстоименія частица-та — годь
ся соединява съ малко тире, а частица-та — то, ся пише
слитно въ относителны-тѣ мѣстоименія: който, чійто, ко-
луто, когото. кой-годь, какъвъ-годь, что-годь и пр. зачто-
то сж тѣсно соединены по удареніе-то.

3). Въ мѣстоименія-та: никой, ничто, никакъвъ. кога
сж употрѣбены съ прѣдлогъ, отрицателна-та частица ся
отдѣля на времени и ся гужда задъ прѣдлога: никой, пи
за кого; ничто, пи за что; никакво, пи за какво.

НА ЧТО СЛУЖИ МѣСТОИМЕНІЕ-ТО ВЪ ПРѣД-
ЛОЖЕНІЕ-ТО.

Понеже мѣстоименія-та замѣняватъ сжествителны-тѣ
и прилагателны имена, то тѣхно-то право назначеніе е — да
ставатъ подлежащи, допъленія и опрѣдѣленія.

Никой не познава, что е Зойка болна, пи цѣлѣжь при-
стойнѣ нѣкой и подава. ИІІс. Сьрдце мое что треперишь,
не етъ лѣжа, ты что гледашь. Жизнь.

— 60 —

IV.

ЧЛЕНЪ.

ПОПЯТІЕ ЗА НЕГО.

Членъ-тъ е една часть отъ рѣчъ-тѣ, която ся гужда
подирь парицателы-тѣ сжествителны имена, за да покаже,
че прѣдметъ-тѣ, при имя-то на когото ся памира, е из-
вѣстенъ (*)

Членъ-тъ, както и прилагателы-тѣ имена, има три
рода: тъ, та, то.

СКЛОНЕНІЕ НА ЧЛЕНЪ-ТЪ.

Число единствено.

Число множествено.

<table><tr><td></td><td>Маж. р.</td><td>Жен. р.</td><td>Ср. р.</td></tr><tr><td>И.</td><td>тѣ</td><td>та</td><td>то</td></tr><tr><td>В.</td><td>тѣ</td><td>тѣх</td><td>то</td></tr></table>

<table><tr><td>Маж. и Жен. р.</td><td>Ср. р.</td></tr><tr><td>тѣ</td><td>та</td></tr><tr><td>тѣ (**)</td><td>та</td></tr></table>

Напримѣръ: человекъ-тѣ, жена-та, дѣте-то, человѣци-
тѣ, жены-тѣ, дѣца-та.

(*) Въ прилагателны-тѣ съ усѣчено окончаніе въ старинѣ ся притурило
лично мѣстоименіе третяго лица: и, я, е, когато прилагателно-то ся относило
на прѣдметъ извѣстенъ, опрѣдѣлѣнъ, и тѣй ся составили прилагателны-тѣ съ
пъяно окончаніе, които сѣ имали мѣсто тамъ, гдѣ въ грышный языкъ сѣщы-тѣ
прилагателны ся поставлены съ членъ. Кога слѣдъ время въ нашій языкъ прѣста-
пѣли да ся чуїнѣтъ въ прилагателны-тѣ тыя членны (пълны) окончая, то тѣхо-
то мѣсто замѣнило друго, относительно, мѣстоименіе: тѣ, та, то, и тѣй ся ро-
дилъ сегашный нашъ членъ. Това е причина-та, мыслимъ, гдѣто наши-тѣ членове
стоїнѣтъ подирь имена-та. А понеже прилагателны-тѣ сѣ сохранили и подирь това
въ мажжый родъ въ единствено число и старая членъ — и, то, по тѣзь причинѣ,
ся сбутали два члена — и, тѣ; въ сѣщо-то имя, а оттова и происходи путани-
ца въ писмо-то.

Въ сжествителны-тѣ имена, видися, самы-тѣ окончанія на падежи-тѣ сѣ
служили и за членъ, зачгото и тыя до нѣкадѣ сѣ еднаквы съ лично-то мѣсто-
именіе—и, я, е. Много сжеств. имена въ именителный падежѣ окончавать на
—й: рой, ратай, повой. Винительный падежѣ отъ лично-то мѣстоименіе — и, вм,
его, ся прѣврѣща и въ —ь: нань, вмѣсто на ии—на него, а съ окончаніе—
ь имаме много сжеств. имена: конь, день и проч. Женскы-тѣ сѣщ. на — я, и
средни-тѣ на — е, явно указвать на това. Возъ това имена-та отъ женский
родъ въ дат. вин. и творительный падежи иматъ окончанія еднаквы съ мѣстоиме-
ніе—и, напр, земл-ѣ Земл-ѣнъ, земл-сѣнъ (Кральотъ ми ѣ кралице велеше). Г-въ
Давидовъ въ своїх-тѣ сварвителнѣ Грамматикѣ говори: „авныя родовыя оконча-
нія русскихъ именъ — тѣ, а, е, суть мѣстоименія З-го лица, соотвѣстуюшія
греческому члену — о, ѣ. тѣ.“ По тѣзь причинѣ, може быти, въ нашій языкъ
буквы-тѣ — а, и, въ мажж. родъ въ единст. число ся приимать и за окончанія ви-
нит. падежа и за членъ: вола, копл, и проч.

(**) Въ множествено число членъ — тѣ нѣкои изговарить и писать — ти;

— 61 —

ЗАБЪЛЖКЫ ЗА ЧЛЕНА.

1). Членъ-тъ ся склонява наедно съ имя-то и по нѣкони
мѣста има и дателенъ и винителенъ падежъ въ мажжкый
родъ, напр. конь-тѣ, даг. коню-тому, вин. коня-того.

Ми ся скрыла Будинъ-Яна змью-тому подъ крила-та. Пѣс.

2). Членъ-тъ ся употрѣблява и подирь прилагателны-
тѣ, но и тогава той опрѣдѣлява съществително-то, коего
слѣдува подирь прилагателно-то.

3). Въ множествено число прилагателны-тѣ и въ срѣд-
ній родъ пріиматъ членъ — тѣ, намѣсто — та, напримѣръ
добры-тѣ дьца, вмѣсто добры-та дьца.

но въ поголѣмѣ-тѣ часть въ нашія народъ ся чуе—тѣ, а не—ти. Гдѣто ся
изговарл — ти намѣсто — тѣ, както во восточнѣ-тѣ странѣ отъ Българії и
Тракыї, тамъ е друга причина ва това произношеніе. Въ неї странѣ буквы-
тѣ — е и ѣ, ся произносять, като — и, Кога не пада на нихъ удареніе. Тамъ
казватъ: Добрі, да бѣди, утиди, ила, зими, зими, волови-ти, вмѣсто:
Добре, да бѣде, отиде, ела, земи, зимѣ, волове-тѣ. Но и у нихъ, кога ся падне
удареніе-то на члена, произноси ся — тѣ а не — ти, напр. пять-тѣ, деветь-тѣ
а не петь-ти, деветь-ти. Слѣдователно членъ тѣ е общъ у всички българе.

Че трѣбва да ся пише тѣ, а не те, въ това пакъ ни увѣрява произно-
шеніе-то. Кога ся падне удареніе-то на членъ — тѣ, тогава — тѣ ся изговаря —
тя: петь-тѣ — петь-тя, десять-тѣ — десять-тя, а само буква — ѣ, има това свой-
ство да ся произноси и като — е, и като — я.

— 62 —

V.

ГЛАГОЛЪ.

„Утихнє всѣкый вѣтерецъ, замѣлкихъ и птичьи хоры, за-
слушахъ ся и стада; овчаљ, заслушанъ въ нашъ пѣвецъ, едва-едва
на рѣдко дыха и само на пѣти овчарки ся усмихва. Свѣршилъ пѣ-
вецъ. Оселъ, като кадія, чело навелъ камто земьк: „изрядно“, казува,
„право да рек, да слуша може тѣбъ човѣкъ безъ мѣчнотій“.

Басня (Оселъ и Славей).

Понятіе за глаголъ-тѣ.

Тукъ въ 1-ый стихъ ся говори за вѣтерецъ. и говори
ся, че той утихнє, — тая дума показва состояніе-то на
вѣтереца, въ което той самъ поставилъ себе си отъ дѣй-
ствіе-то на пѣвеца. Въ 2-ый стихъ ся говори за птичьи
хоры, че тѣ замѣлкихъ, — тая дума показва состояніе-то
на птичьи-тѣ хоры. въ което тіи самы себе поставили по-
ради пѣвеца. Въ 3-ый стихъ ся говори за стада-та, че ся
заслушахъ, — тая дума показва состояніе, въ което поста-
вили себе стада-та въ отношеніе къмъ пѣвеца. Въ 4-ый
стихъ ся говори за овчара, че дыха, — тая дума показва
дѣйствіе, което си остая при самый дѣйствующій прѣдметъ.
Въ 5-ый стихъ ся говори пакъ за овчара, че ся усмихва,
тая дума показва дѣйствіе-то на овчара къмъ овчаркѣ-тѣ.
За пѣвеца ся говори, че свѣршилъ, — тая дума показва дѣй-
ствіе-то на прѣдмета. Понятамъ ся говори за осела, че
навелъ — тая дума показва настояще дѣйствіе, което прѣ-
минува на другъ прѣдметъ — на чело: оселъ чело навелъ
къмто земьк. Думы: казува, рек, такожде показватъ дѣй-
ствіе-то на осела. Въ послѣдній стихъ ся говори за човѣкъ,
че може, — тая дума показва состояніе-то на прѣдмета,
въ което той усѣща себе силень и способенъ иѣчто да
направи. Слуша показва дѣйствіе, което прѣминува на другъ
прѣдметъ: да слуша тѣбъ човѣкъ. Всичкы тыя думы, коinto
показатъ дѣйствіе-то, или состояніе-то на прѣдмета, както:
утихвамъ, замѣлкувамъ, заслушвамъ ся, дыхамъ, усми-
хвамъ ся, навеждамъ, казвамъ, рек, слушамъ, мог, ся

— 63 —

паричатъ глаголы. Итака, глаголъ-тъ е една часть отъ
рѣчь-тѣ, която изражава дѣйствіе-то, или состояніе-то на
прѣдмета.

Подъ думкѣ дѣйствіе ный разумѣваме онакѣ дѣятел-
пость на прѣдмета, която повечето зависи и ся извѣршава
отъ него самого; а подъ думкѣ состояніе на прѣдмета ра-
зумѣваме неговѣ-тѣ спокойнѣ, неволнѣ дѣятелность, или
просто страдателинѣ, която ся извѣршава въ прѣдмета отъ
дѣйствіе-то на другы прѣдметы вьрху него.

ЗАЛОЗИ НА ГЛАГОЛА.

Глаголъ-тѣ има пять залога: три за дѣйствіе-то на
прѣдмета: дѣйствителный, возвратный и взаимный — и
два за состояніе-то на прѣдмета: срѣдній и страдателный.

ПОНЯТІЕ ЗА ДѣЙСТВИТЕЛНЫЙ ЗАЛОГЪ.

Дѣйствителны-тѣ глаголы изражаватъ на подлежаще-то
дѣйствіе-то, което прѣминува на другъ прѣдметъ, второ-
стененѣ въ прѣдложеніе-то.

Какъ свиркнѣ остави, той (овчарь-тъ) погледне стадо, какъ
псе трѣвицк. Брат. трудъ. Двѣ момы дворы метехж, а Гюла
млѣко біеше.

Во всичкы тыя примѣры ся изражаватъ дѣйствія на раз-
личны прѣдметы, и тыя дѣйствія прѣминуватъ на другы прѣд-
меты, второстенены въ прѣдложеніе-то, затова всичкы тыя
глаголы сѣ дѣйствителны. Прѣдметъ-тѣ, на когото право
прѣминува дѣйствіе-то отъ дѣйствителный глаголъ, ся парича
право допълненіе. Право-то допълненіе отговаря на вопросы
кого? или что? Дѣйствителны-тѣ глаголы всѣкога искатъ
подпрѣ себе право допълненіе. Той погледне (кого?) Стадо.
Что насе стадо-то? — трѣвицк. Что метехж двѣ момы? —
дворы. Что біеше Гюла? — мѣко. Право-то *допълненіе е
една необходимость за дѣйствителный глаголъ. Безъ него
той или не ще има пъленъ смыслъ (Гюла біеше... ), или
ще изгуби характеръ на дѣйствителенъ глаголъ, и ще стане
срѣдень. Стадо псе трѣвицк. Тукъ глаголъ: псе е дѣй-
ствителенъ. Но кога кажемъ: спадо псе по поле-то, то-

— 64 —

гава сжішій глаголъ — пасе — става срѣдень, защото сега
вече не показва никакво дѣствіе върхъ другъ прѣдметъ,
а просто состояніе на пасжіще стадо. И много ще ни ся
срѣщшілъ на практикѣ такыва глаголы, които ся употрѣ-
бливатъ то въ дѣствителенъ, то въ срѣдень залогъ.

ПОНИТІЕ ЗА ВОЗВРАТНЫЙ ГЛАГОЛЪ.

Натруфі ся (Сидеръ) съ самуръ калпакъ, обрѣжши ся съ
дрѣновъ кривакъ, прѣкрьсти ся, на пѣть трѣгнѣ.

Возвратный глаголъ изражава дѣствіе-то на прѣдмета,
което ся возврѣща на самый дѣствуѣшій прѣдметъ и про-
изводи въ него иѣкаквѣ новѣ прѣмѣнѣ. Тоя глаголъ ся
отличава отъ дѣствителный само въ това, че пріима мѣ-
стоименіе — ся (себе) за право допълненіе. Въ горни-тѣ
стихове ся говори за Сидера, че ся натруфілъ, сир. на-
труфілъ себе си. обрѣжилъ ся, сир. обрѣжилъ себе, прѣ-
крьстилъ ся, сир. направилъ знакъ крьстный на себе.

Увтикалъ ся былъ Гарванъ съ періе отъ пауна, таче трѣгнѣлъ
съ пауны да ся пері и съ нихъ да ся мѣри.

Увтикалъ ся, пері ся, мѣри ся, всичкы тыя глаголы,
както и прѣдидѣші-тѣ, изражаватъ дѣствіе — но такова
дѣствіе, което ся возврѣща на самыя дѣствуѣшій прѣд-
метъ — за това всичкы тыя глаголы сѣ возвратны.

ПОНИТІЕ ЗА ВЗАИМНЫ-Тѣ ГЛАГОЛЫ.

Взаиміны-тѣ глаголы изричатъ взаимно-то дѣствіе
на два, или на иѣколко прѣдметы, които дѣствуватъ вза-
имно единъ на другъ. И тіи, както и возвратны-тѣ, быватъ
придружены съ мѣстоименіе — ся. Тыя глаголы всякога ис-
катъ подірь себе допълненіе, на вопросъ: сѣ кого? или
съ что?

Били сѣ сл. и трошили, кръвъ кыпѣла въ тѣхны жілы. Козл.
Нель мые се обложихме съ цѣрнѣ Арапа, Алмасъ Бега... Раскаралъ
ся Каравидо со невѣстѣ Карабоіж... Зачто ми, младо, загына, оба
не ся простихме. Пѣсни.

Всичкы такыва глаголы, както: бѣнѣ ся, облагамъ ся,
карамъ ся, прощавамъ ся, ся нарічатъ взаимны (*).

(*) Иѣкои глаголы и безъ мѣстоименіе — ся — сѣ взаимны, напр. вою-
вамъ, играіж, разговарямъ, граничѣ и проч.

— 65 —

ПОЯТІЕ ЗА СРЪДНИ-ТЪ ГЛАГОЛЫ.

„Деветь скели запустъли, двѣстѣ села почерпъли, деветь града погрозьли... Смаяли ся и звѣрници, сливали ся всичкы птици; по сине-то горѣ небѣ на витло ся орелъ віе... Сабя фучи, въздухъ пищи, кривакъ тръщи, поле ечи. Козл... Конь му зѣе, сълнце грѣе. Пъсень.

Срѣдни-тѣ глаголы изражавать такова дѣйствіе, или состояніе на прѣдмета, което нѣма никакво направленіе навънѣ, а ся извѣршава и си остава въ самый дѣйствующій прѣдметѣ. Сабя фучи, въздухъ пищи, кривакъ тръщи, конь зѣе, слѣнце грѣе, села почерпьли и проч. Тыя глаголы не искатъ подирь себе никакво непосрѣдствено допъленіе, безъ което да не бы могли да иматъ надлежащій смыслъ.

Забѣл. Мѣстоименіе — ся въ нѣкои срѣдни глаголы (орелъ ся віе) не заема мѣсто на право допъленіе, както во возвратны-тѣ глаголы, а само служи като общій при- знакъ, че дѣйствіе-то си остава при дѣйствующій прѣдметѣ и не прѣминува на другъ прѣдметѣ. Вѣ такъвъ смыслъ ся употрѣблява ся-то и въ страдателны-тѣ глаголы.

ГЛАГОЛЫ ОБЩЫ.

На дѣйствителны-тѣ и срѣдни глаголы трѣба да ся отнесътѣ още и общы-тѣ глаголы, отъ които едны, по значеніе-то, ся пріиматъ за дѣйствителны, другы за срѣдни; тѣ прѣимуществено изражаватъ вѣтрѣшне-то состояніе на прѣдметы-тѣ, и при това, повечето, на одушевлены-тѣ. Тіи ся отличаватъ отъ другы-тѣ глаголы съ това, че вся-кога иматъ при себе: ся, и че безъ — ся нѣматъ никакво значеніе.

Присмѣлъ ся хрѣбелъ на щрѣбелѣ. Посл. Чловѣче простый, не пѣчи ся, съ болѣре въ родство не гони ся. Басня. Ся зачудихъ клетъ сиромахъ. „Разболѣшَا ся хубава Яна...“ Лудо младо не падъйся, мене майка не мя дава за тебе. Пъсни.

Вѣ тыя примѣры общы-тѣ глаголы: присмѣлъ ся, падьй ся, иматъ значеніе на глаголы дѣйствителны: а глаго-лы-тѣ: пѣчи ся, ся зачудихъ, разболѣшَا ся, иматъ значе-ніе на срѣдни глаголы.

5.

— 66 —

ПОПЯТІЕ ЗА СТРАДАТЕЛНЫ-ТЪ ГЛАГОЛЫ.

Гдѣ ся е чуло видѣло мома на сънѣ да ся краде... Не ся гази тази вода дълбока, не ся кржши тазь калика червена... Даль си у бахча растена, даль си отъ Бога дадена. Не сжмъ отъ Бога паднала, тукъ сжлг отъ майка родена... Ако сжмъ ти наръчано, само тѣе ке ти дойдамъ. Пѣсни.

Тукъ глаголы-тѣ: ся краде, ся гази, ся кржши, си дадена, сжмъ родена, сжлг наръчано, сѣ глаголы стра-
дателны.

Страдателны-тѣ глаголы изражаватъ страдателно-
то состояніе на прѣдмета. Тукъ главный прѣдметъ не дѣй-
ствува, а само пріима на себе дѣйствіе отъ дѣруы прѣд-
меты, второстепенны въ предложеніе-то, които въ той случай
ся поставатъ съ прѣдлогъ отъ, на вопросъ: отъ кого? отъ
что? Сжмъ отъ лайкк родена, сжмъ ти наръчана (под-
разумѣва ся отъ Бога).

Страдателна-та рѣчь е обратна на дѣйствительнѣ-тѣ.
Сжмъ отъ лайкк родена, и лайка мя е родила иматъ
единакво значеніе. Поради това страдателны-тѣ глаголы,
както и возвратны-тѣ, могътъ да ся образуватъ само отъ
дѣйствителны-тѣ (*).

ВИДОВЕ ВЪ ГЛАГОЛЫ-Тѣ.

Видъ въ глагола ся нарпча оная особенность на на-
ши-тѣ глаголы, по коькто тѣ, за да изразить свьршено,
или несвьршено. повторяемо, или неповторяемо
дѣйствіе-то, ся явиватъ подъ разны видове.

ПОПЯТІЕ ЗА НЕСВЪРШЕННЫЙ И СВЪРШЕННЫЙ
ВИДЪ ВЪ ГЛАГОЛЫ-Тѣ.

Главны видове въ глагола сѣ два: несвършенный и
свършенный. Несвършенный видъ изрича дѣйствіе-то не-
свършено, а свършенный изрича дѣйствіе-то свьршено.

(*) Отъ приведены-ты примѣры става явно, че во всичкы-тѣ залози глаголы-тѣ могутъ да иматъ формѣ-тѣ на возвратныя залогъ. Отъ това слѣдова, че залози-тѣ на наши-тѣ глаголы трѣова да знаваме не по мѣстоименіе-то: ся, а по тѣхпо-то значеніе въ прѣдложеніе-то.

— 67 —

„Двѣ момы дворы метехж, а Гюла млѣко біеше на малы врата въ градинѣ. Стойнѣ си Гюли говори.

Въ тыя стихове глаголы-тѣ: метехж, біеше, говори, изричатъ дѣйствіе несвьршено; слѣдователно, тыя всичкы сѣ въ несвьршенѣ видѣ.

Отъ свадбѣ пушка пукнѣла. сивы гълѣбе хвъркнѣлѣ. Стойни на скуты паднѣлѣ. Стойни ся коня подплаши, подъ зеленъ яворъ промина; жълтѣ ю ся магданъ закачи за тѣнѣ, витѣ младицѣ.

Въ тыя стихове глаголы-тѣ, пукнѣла, хвъркнѣлѣ, паднѣлѣ, ся подплаши, промина, закачи, изричатъ свьршено дѣйствіе, слѣдов. всичкы сѣ въ свьршенѣ видѣ.

## ГЛАГОЛЫ МНОГОКРАТНЫ И ЕДНОКРАТНЫ.

Между глаголы-тѣ отъ несвьршенный видъ, въ частность, трѣбва да различаваме още и многократный или учащателный видъ, който, освѣнь гдѣто показва дѣйствіе-то несвьршено, изрича още неговѣ-тѣ повторяемость, сир. че дѣйствіе-то ся повтаря, или ся често вьрши.

Такъвъ видъ глаголы сѣ: походвамъ, попивамъ, пошивамъ, поорвамъ и проч.

Между глаголы-тѣ отъ свьршенъ видъ, въ частность, трѣбва да различаваме еднократны-тѣ глаголы, които, освѣнь гдѣто показватъ оконченность на дѣйствіе-то, изражаватъ неговѣ-тѣ неповторяемость, сир. че дѣйствіе-то ся извьршва изведнажь, въ единъ пѣть.

Такыва сѣ глаголы-тѣ: духнѣхъ, выкинѣхъ, копнѣхъ, драснѣхъ, гребнѣхъ и др.

Забѣл. Пѣкои отъ еднократны-тѣ глаголы означаватъ още малость на дѣйствіе-то, напр. хапнѣхъ, пинѣхъ, дрем-нѣхъ.

## ИЗМѣНЕНІЕ НА ГЛАГОЛА.

Глаголь-тѣ ся измѣнява: 1) по наклоненія, 2) по времена, 3) по лица, 4) по числа и 5) — вѣ пѣкои прѣминѣлы времена — по родѣ.

## І. НАКЛОНЕНИЯ ВЪ ГЛАГОЛЫ-Тѣ И ПОНИЯТІЕ ЗА ВСѣКО ЕДНО ОТЪ НИХЪ.

Кога говоримъ за дѣйствіе-то на прѣдмета, ный можемъ или просто да расказываме за него, или да повелявиме

5*

— 68 —

и да изелаемъ да ся извърши дѣствіе-то. или само да придполагаме за извършаніе-то му, или да прѣдставяме негово-то дѣствіе като подчинено на друго. Оттука въ глагола приматъ начало четырь на аклоненія: изазвително, повелително, условно и подчинително (*).

1). Изазвително-то аклоненіе расказва (изавива) за дѣствіе-то на прѣдмета.

Гради мома кале каменово: двѣ гради, а нощѣ ся рони. Мома ся е Богу помолила... Момкова-та майка споредъ кума иде и куму ся моли. Пѣсни.

2). Повелително-то аклоненіе изрича отъ странж на говоряще-то лице повелѣніе, молѣж, желаніе, совѣтѣ да ся извърши дѣствіе-то.

И куму ся моли: пагледвай ми сына... Младъ загорецъ, стани впрегни крѣпкый волецъ.

Повелително-то аклоненіе, кога изрича желаніе, ся за-
мѣнява на времени съ условно или желательно аклоненіе „да
бы далъ Богъ да ся попалавшіь.“ Пѣсень.

Тукъ сослагателно-то: да бы далѣ, е поставено вмѣсто
повелително — да даде.

Още и съ изазвително поклоненіе.

Стани, сину, да вечеряшь, да вечеряшь, да си лягашь. — Пелинь была вечеря-та, опустѣла поселя-та... Убиţ вы Господь, двѣ малкы мыы, что не запахте мало попаирѣдъ. Пѣсни.

Въ тыя пѣсни глаголы-тѣ: бы-ла, опустѣла. уби-лѣ сто-
ять вмѣсто — да бѣде, да опустне, да убѣе,

3). За изричаніе на придполагаемо, или везможно само дѣствіе, което може да ся случи, а може и да не ся случи, или което можало да ся случи, по не ся случило и вече нѣма да ся случи, въ другъ-тѣ языци има особо аклоненіе — условно или сослагателно. по у насъ то нѣма, спр. нѣма особо измѣненіе въ глагола за нето, по или ся изрича ъ сащы-тѣ

(*) Въ цырковый языкъ, както и въ другъ-тѣ славянскы парѣчія, има и неопрѣдѣлено аклоненіе. Въ това аклоненіе дѣствіе-то на прѣдмета ся само именува, безъ да ся показва кой и кога дѣствува. То обыкновенно окончава на ти: писати, сѣдѣти, ходити. Въ нашій языкъ това аклоненіе е употрѣбително само во второ-то бѣднѣще время, и то сократено, безъ окончаніе — ти: писа щы, сѣдѣ щы, ходи щы. вмѣсто писати, сѣдѣти, ходити. Въ двѣ само пѣсни, до колкото ми съ извѣстно, ся се сохранило я такъвъ случай съ пъло окончаніе: „бездань камакъ да ми сѣдѣти по отари, а тебе (мрѣнѣ рыбѣ) щемъ курбанъ клати, курбанъ клати на цырквы-тѣ...“ „Ако ща Стоянъ бре пущи, я чемъ ви ща довести.“

— 69 —

формах на изявително-то наклонение, или ся составя отъ спря-
гате но-то причастие и отъ спомагателни-тѣ глаголы — быхт
и щяхъ.

Азъ си Марка изманиovalъ. излѣгусьъ спр. шеж, или могж
го измани, излѣга. ... Ти те, пиле. убиватъ и те затриватъ...
Чекала быхъ та до пролѣть.... Да бы было тебѣ мило за мене, не
бы чекалъ ясенъ мѣсецъ да грѣе. ... Да бѣхъ брала бѣло платно,
быхъ щ горѣ заградила. Пѣсни.

Да знаешь, луло, да знаешь, како е жалба за младость. на
врата бы ме чекало, отъ коя бы ме сметало. Пѣсень.

4). Подчинително-то наклонение изрича действіе-то
на прѣдмета всѣкога подчинено, или зависимо отъ друго
дѣйствіе.

Не стой, Дойне, на брѣга: брѣгъ ся рони, ще паднешь. — Ако
падник да падник да не землѣ овчара. Пѣсень. Хайдутъ Сидеръ, като
замахне, кости троши. Всекога, кога ся вырнеше Недѣлко, върщаше
ся невеселъ

Подчинително-то наклонение, като изражава действіе
или состояніе починено на друго действіе, быва почти
всекога придружено отъ частици: ако, да, като, кога и
др., които го связатъ съ главно-то, както ся види отъ
приведены-тѣ примѣры: ако падник, да падник, като
замахне, кога ся вырнеше.

## II. ЗА ПРОИСХОЖДЕНІЕ-ТО НА ВРЕМЕНА-ТА
ВЪ ГЛАГОЛѣ-Тѣ.

Дѣйствія-та и состоянія-та на прѣдметы-тѣ обыкновенно
ся извършватъ во время. И относително къмъ минутѣ-тѣ, по
коькому говоримъ за нихъ. Могѣть да бѣднѣть, или современны,
или прѣмпали, или бадшии, оттука въ глаголы-тѣ припятъ
начало три времена: настояще, прѣминало и бѣднѣще.

Настояще-то время показва, че дѣйствіе-то, или со-
стояніе-то на прѣдмета ся извършава въ сѣщо-то время,
когато говоримъ за него.

„Мелница бърза эстури и фуши, пшеничны зърна меле и
троши.“ К. зл.

Прѣминало-то време не состоя, както настояще-то, отъ
едиж минутъ, а отъ безкрайно миноество минуты, отъ които
еды сѣ были попанрѣдъ, другы — попослѣ, относително една

— 70 —

къмъ другъ и къмъ настояще-то, Оттова минжло-то время ся
подраздѣлива на пять минжли времена, които за отличіе едно
отъ друго паричаме: протяжно (преходяще) (*), непрѣдѣлно,
прѣмипало, попрѣминало, давно прѣминжло.

Протяжно-то время показва, че дѣйствіе-то, или со-
стояніе-то на прѣдмета продължавало (протягало ся) да ся
извършава, когато друго дѣйствіе ставало или станѣло.

Синокъ сумъ супъ гледала, встредъ куки огонь гореше...
Стройници вино піяхъ, дѣвойка слуга служеше... Любика платно
бълеше покрай бѣлого Вардара, ми поминаше винари.

Непрѣдѣлно-то время показва, че дѣйствіе-то, или
состояніе-то на прѣдмета ся е извършило вѣ едно неопрѣ-
дѣлено минжло время.

„Изъ ноздры джхнж, развѣя трѣвх, и му настрѣхнж тѣста
та снага. Мечка затрѣщъ — прѣзъ горѣ пле, Голѣ зашумѣтъ и ся
настрѣжи,“ Козл.

Прѣмипало опрѣдѣлено время показва, или сж ire
ваніе на произведені работ отѣ дѣйствіе-то на прѣдмета,
или опрѣдѣлено время на негово-то продълженіе.

„Запазила е (мечка-та) на деветь лжкы зеленъ трѣвх (има
еж запазенъ).... по цѣлѣ казж страхъ е разнесла. Козл.

Вчера сжмѣ была на лозье, весь день сжмѣ лозье копала... Да
види татко и мама, какво сжмѣ либе залибилъ... Заткала е Пена,
мамо, тѣнко платно, ткала го е деветь годинъ.

Попрѣмпакало время показва. че дѣйствіе-то на прѣд-
мета ся извършило прѣди друго дѣйствіе еднакво прѣминжло.

Много бъхъ азъ наумилъ да направънъ, ала ся не испълни мое-
то желаніе. Сл. Досъитилъ бъ ся младъ Стоянъ, тапа Ивану думаше.

Тукъ и два-та глагола — бъхъ наумилъ, не ся испълни,
стоять вѣ минжло время. но дѣйствіе-то на глаголѣ — бъхъ
наумилъ, е извършено прѣди дѣйствіе-то на глаголѣ — не
ся испълни.

Давно прѣмипало время показва, че дѣйствіе-то на
прѣдмета ся е отколѣ извършило и е вече като забравено и
неизвѣстно за говоряще-то лице.

Ты си былъ зналъ и францускы!

(*) Прѣдпочетохме това названіе прѣдъ несвършено минжло. Едно зачтото е то наше старинно, второ, че най добрѣ изражава значеніе-то на това время, третіе, че то не е прѣводъ отъ другъ языкъ, както несвършено (imparfait), четвърто, че то не е сложно, както несвършено прѣминжло.

— 71 —

Бѣднѣще-то время показва, че дѣйствіе-то на прѣдмета ще ся извѣрши подирѣ онова время, по което говоратъ за него.

Гюа Стояну говори: „зарань щѣтъ да тя объсятъ на царьо-вы-тѣ дворове“... Щѣ да ти умрѣ, мила майколе, млада, зелена. Тіи те, пиле, убиватъ, убиватъ и те затриватъ. Пѣсни.

Второ-то бѣднѣще время показва, че дѣйствіе-то на прѣдмета ще ся извѣрши въ едно неопрѣдѣлено время въ бѣднѣще-то.

А тебе щемъ курланъ клати на цьрквы-тѣ... Ный го щемъ на конь качва, ный му щемъ войскъ реди. Пѣсни.

Отъ тыя времена само три сѣ самостоятели: настояще-то, протяжно-то и непръдъно-то, другы-тѣ времена сѣ составны.

Составны-тѣ прѣминѣли времена ся составятъ отъ спря-гаемо-то причастіе на глагола и отъ спомагателный глаголъ сѣмь. Отъ това става ясно, зачто составны-тѣ прѣминѣли времена иматъ родове. кога чисто глаголны-тѣ формы нѣматъ родъ. Бѣднѣщи-тѣ времена взиматъ въ помощь глаголъ — щѣ. Пьрво-то бѣднѣще ся различава отъ настояще-то само въ това, че пріима въ помощь още глаголъ — щѣ. Второ-то бѣ-днѣще ся составя отъ спомагателный глаголъ — щѣ, и отъ не-опрѣдѣлено-то наклоненіе на спрягаемыя глаголъ.

Извѣтіелно-то наклоненіе въ несвѣршенъ видъ има всич-кы-тѣ времена; свѣршенный видъ нѣма настояще и протяжно.

Повелітелно-то наклоненіе има само едно время.

Подчинітелно-то наклоненіе има двѣ времена и то само въ свѣршенный видъ.

### ІІІ. ПРОИСХОЖДЕНИЕ-ТО НА ЛИЦА-ТА ВЪ ГЛАГОЛЫ-Тѣ И ПОНЯТІЕ ЗА ВСѣКО ЕДНО ОТЪ НИХЪ.

Никаква рѣчь не може да стане безъ три прѣдмета: а) да стане рѣчь, трѣбва нѣкой да щѣ каже; б) за говорящій е по-трѣбно да има кому да каже мысѣль-тѣ си — инакъ той нѣма за какво да говори, и в) наконецъ за самѣ-тѣ мысѣль е потрѣбень прѣдметъ, за когото бы могло да ся каже нѣчто. Въ подлежаще-то тыя три прѣдмета ся изричатъ чрѣзъ лич-ны-тѣ мѣстоименія: азъ, ты, онъ. а въ сказуемо-то — чрезъ различны-тѣ окончанія на глагола, които ся наричатъ окон-чанія на пьрво-то, второ и третье лице.

— 72 —

Първо-то лице изрича дѣйствіе-то на говоряще-то лице.

Кога идă на орань, азъ ся Богу не помолыж, нивж-тă да си изорж. Пъсень.

Тукъ глаголы-тѣ — идă, помолыж, изорж, стоятъ въ първо лице.

Второ-то лице изрича дѣйствіе-то на прѣдмета, къмъ когото говорятъ.

Гдѣ орешь черно угаріе, и с LJешь бѣлѣ пченицѣ и на биволе хоратишь: орете черны биволе. Пъсень.

Глаголы — орешь, с LJешь, хоратишь, орете, сѣ во второ лице.

Подъ третье лице ся разумѣва дѣйствіе-то на всѣкой прѣдметѣ, за когото ся говори.

На върхъ Великденъ, вовъ святѣ недѣлѣ, хора въ църквѣ влазятъ, Начу рало стяга, дребны сълзы рони и Богу ся моли. Пѣс.

Глаголы-тѣ — влазятъ, стяга, рони, моли, сѣ въ третье лице.

#### IV. Числа въ глаголы-тѣ.

Числа въ глаголы-тѣ, както и въ имена-та, сѣ двѣ: единствено и множествено.

Единствено-то число изрича дѣйствіе-то на единъ прѣдметѣ.

Младый юнакъ дрьва носи, а невѣста ризж шіе, мѣжь безъ мѣсто жењ біе.

Въ множествено-то число ся говори за два, или за нѣколко прѣдмета.

Два са змѣя у планинье біьжтѣ. Пѣс. Хубавы-тѣ круши свине-тѣ гы яджтѣ. Посл.

#### V. Родове въ глаголы-тѣ.

Спрягаемо-то причастіе, което вліза въ составъ на нѣкои прѣминѣли времена на глагола, ся измѣнява (както и всяко обыкновено прилагателно) по родове и числа: съмъ ходилъ, съмъ ходила, съмъ ходило, с.не ходилі.

### Понятіе за спряженіе-то. Отличителны и относителны окончанія.

Измѣненіе-то на глагола по наклоненія, времена, лица, числа и, въ нѣкои прѣминѣлы времена, по родове, ся на-

— 73 —

рича спряженіе, — зачтото това измѣненіе на глагола за-
виси отъ соединеніе-то му (или спряганіе-то му) съ под-
лежаще-то. Окончаніе-то на глагола въ неопѣдѣлено-то
наклоненіе (a, и, ть, е,) наприм. писа, би, пъ, к.ле, вмѣсто
писати, бити, пъти, клети, ся нарича отличително, а
вспѣчы-тѣ другы окончанія — относителны.

ВИДОВЕ СПРЯЖЕНІЯ.

Българскы-тѣ глаголы иматъ три спряженія. По 1-то
спряженіе ся спрягатъ глаголы-тѣ, на които въ изявително
наклоненіе, въ настояще время, въ единствено число 2-то
лице окончава на ешь. а въ множествено число 3-то лице
на жтъ, или ижтъ: четѣ, четешь, четѣжтъ, пѣжѣ, пѣешь, пѣ-
южтъ. По 2-то спряженіе ся спрягатъ глаголы-тѣ, на които
въ единств. число 2-то лице окончава на ишь, а въ мно-
жествено число 3-то лице — на ятъ или атъ: ходѣ, ходишь,
ходятъ, стоѣ, стоишь, стѣятъ, учѣ, учишь, учатъ. По 3-то
спряженіе ся спрягатъ глаголы-тѣ, на които 1-то лице о-
кончава на — лъ: думамъ, думашь, валямъ, валяшь.

ГЛАГОЛЪ СЖИМЪ И НЕГОВО-ТО СПРЯЖЕНІЕ.

Глаголъ сжмъ, срѣдень по залога, има двояко назна-
ченіе въ рѣчь-тѣ: въ прѣдложеніе-то той навремени става
сказуемо, — именно, кога показва сжествоватіе-то на
прѣдмета, и тогава ся парича сжествителенъ; а на времени
изражава само связь между подлежаще-то и сказуемо-то,
или ся взима въ помощь въ спряженіе-то на другы-тѣ
глаголы, и тогава ся парича сполагателенъ. Такова спо-
магателно назначеніе има въ нашія языкъ и глаголъ — щѣ
(хощѣ).

Прѣди да ся запознаемъ со спряженіе-то на другы-
тѣ глаголы, трѣбва да научимъ спряженіе-то на спома-
гателныя глаголъ, едно, зачтото ся той употрѣблива
почесто отъ другы-тѣ, и второ, че ще ни служи при спря-
женіе-то на другы-тѣ глаголы. *Ето му спряженіе-то.*

— 67 —

## ПЕРІОДЪ.

(Особенъ въдъ прѣдложенія по обемъ и по формѣ.)

### Понятіе за периодъ-тъ и за периодическъ-тѣ рѣчь.

Періодъ е дума гръцка: вѣ прѣводѣ на нашъ языкъ значи — крѣжецъ.

Періодъ ся нарича такова прѣдложеніе, което ся отличава съ особенѣ распространенность, округлость и завьршенность на еднѣ мысѣль. Расположеніе-то на членовѣ-тѣ вѣ періода ся отличава съ особенѣ искусственѣ разстановкѣ. Цѣль-та на таяй искусственность е да ся достигне до возможно повысокѣ стройнность както вѣ развитіе-то и теченіе-то на самѣ-тѣ мысѣль, така още и во вѣншне-то ѝ израженіе, — вѣ течешіе-то на самѣ-тѣ рѣчь, която ся подчинява тукъ на нѣкакъвѣ размѣрѣ (*), който ся заключава вѣ пзвѣстны пунктове, или отдѣленія. Огтова цѣль-та на самый периодъ е да дѣйствува не само на умѣ-тѣ, но и на чувства-та и слухъ-тѣ на слушателя, или на читателя. Рѣчь, която сосгои повечето отъ періоды, ся нарича периодическа, за отличіе отъ рѣчь отрывиста (лаконическа), която ся образува отъ отдѣлны, самостоятели, мало-много краткы израженія (**)

### Понятіе за простый и сложный периодъ.

Вѣ периодъ-тѣ обыкновенно различаватѣ два рода: периодъ простъ и сложенъ, периодъ простъ ся нарича едно просто распространенѣ прѣдложеніе. За отличителенъ признакъ на което служи негова-та пѣлнота и завьршенность вѣ из-

(*) Arithmon echì i en periodis Iexis. Arist. Reth. lib. III. С. IX. Orator sic illigat sententiam verbis, ut eam numero quodam compectatur, et astrictio et soluto. Numerus autem in continuatione (така Цицеронъ нарича периодическъ-тѣ рѣчь) nullus est: distinctio et aeqvalium, et sæpe variorum intervallorum percussio numerum conficit. Cic. de Orat. lib. III. С. 43.

(**) Періодъ и рѣчь периодическа сж были въ голѣмо употребленіе у древни-тѣ Гръци и Римляне. Отъ поновы-тѣ народы съ най голѣмѣ охотѣ сж пріели, и повсче отъ всичкы-тѣ употреблявать периодъ Нѣмци-тѣ.

5*

— 68 —

раженіе-то на еднє мысель. Періодъ сложенъ ся нарича
сложно прѣдложеніе съ сомъій отличителенъ признакъ. Ный ще
разгледаме само сложныя-тѣ періодъ.

Составъ на сложный периодъ.

Сложный периодъ, изъ колкото прѣдлозенія и да со-
стои той, всякога има двѣ главны части, отъ които една-та
содържава мысли доказвањи, или изясняњи, — а друга-
та — мысли доказваемы, или изясняемы. Оная отъ тыя
части, която захваща пьрво-то мѣсто въ періода, ся нарича
повышеніе (protasis), а оная, която захваща второ-то мѣсто,
ся нарича пониженіе (apotasis). Тыя двѣ главны части отъ
періода наймного способствувать да ся образува въ него, така-
нарицаемый, крѣжецъ въ мысли-тѣ и думы-тѣ, което показва
и само-то названіе „періодъ.“ Повышеніе-то и пониже-
ніе-то могутъ да вмѣстявать въ себе си по пѣколко другіе чле-
нове, или прѣдлозенія, които, по смыслѣ-тѣ, всякога оставатъ
за второстепенны по отношеніе къмъ тыя двѣ главны части отъ
періода, — но, по грамматическі форм. могутъ да бѣднѣтъ
и равносилны, и подчинены прѣдлозенія, Впрочемъ, тая доста
обыкновена принадлежность на періода не му е необходима-та
принадлежность. Стародревни-тѣ срѣдне-то число на сложный
періодъ опрѣдѣлявали съ количество четыри: но, „по крайней
мѣрѣ,“ казвали они, „періодъ трѣбва да има два члена.“ Пе-
ріодъ, който состав само отъ два члена, ся нарича двоечле-
ненъ, отъ три — троечлененъ, а періодъ, въ който ся за-
ключаватъ пѣколко членове, ся нарича многочлененъ:

Правила за построеніе-то на периоды-тѣ.

За да добыемъ поопрѣдѣлено понятіе за искусственно-то
построеніе на периоды-тѣ, трѣбва да ся запознаемъ колко-
годѣ съ правила-та, които даватъ учены-тѣ люди за составле-
ніе-то имѣ. Ето пѣколко отъ нихъ, повече нужны за наше
знаніе:

1) „Періодъ трѣбва да има единство, сир. частны-тѣ
мысли, които ся заключаватъ въ него, трѣбва да иматъ вѣ-
трѣшны, необходимы связь съ главны-тѣ мысель и да соста-

— 69 —

вляватъ едно цѣло. Въшня-та связь на прѣдложенія-та чрѣзъ
посрѣдство на союзы-тѣ не може да ся поручава за вѣтрѣ-
шнѣ-тѣ.“

2) „Отдѣлы-тѣ части на періода трѣбва да бѣдѣтъ раз-
мѣстены така, чтото главны-тѣ мысли, като главны-тѣ лица на
еднѣ картинѣ, да бѣдѣтъ поставены на найвидно-то мѣсто,
и всичкы-тѣ мысли да слѣдуватъ една слѣдѣ другѣ по степень
на тѣхнѣ-тѣ важность. Особенно единъ періодъ не трѣбва да
ся наченва отъ поважнѣ-тѣ мысѣль и да ся свьршва на помалко
важнѣ-тѣ. Трѣбва да гледаме, каквото гласѣ-тѣ постоянно
до самыя край да возраства, и да задържаме за вѣ края на
періода не само подългы-тѣ му членове, побогаж-тѣ мысѣль,
но и погласовиты-тѣ и благозвучны думы. Тогава періодъ-тѣ
дѣйствува съ удвоенѣ силѣ на слуха и чувства-та на слу-
шателя.“

3). „Распространеніе-то на періода не трѣбва да прѣ-
пятствува на лесно-то му и свободно разумѣваніе. Необ-
ходимо е да има вѣ него толкось мѣста за почивкѣ,
колкото е нужно на читателя, да може вѣ края да си
припомни начало-то и всичкый ходъ на мысли-тѣ. Второ-
степенны-тѣ прѣдженія не трѣбва да бѣдѣтъ ни много
натрупаны, пи твьрдѣ еднообразны.“ *)

## Видове на сложный периодъ.

Колкото формы и видове има сложно-то прѣдложеніе,
толкова формы и видове може да има и періодъ-тѣ. Поупо-
трѣбителны періоды бывать:

1) Причины, въ които една-та отъ главны-тѣ части
заключава въ себе основаніе, или причина, а друга-та
— слѣдствіе отъ това основаніе, или произведеніе отъ таѣх
причинѣ. За служебны думы при образованіе-то на тыя не-
періоды служатъ причинны-тѣ союзы: зачтото, понеже-то
и пр.

„Той (писатель, който описва чернѣ-тѣ странѣ на жи-
вота) нѣма да собере народны рѣжкомплисканія; той нѣма да
види признателны слѣзы и единолишенъ восторгъ отъ души

*) Гейзе, Орат. и поеть.

— 70 —

отъ него самаго возволновапы; той нѣма да ся позаборави въ
сладко обаяніе отъ звуци отъ него истъргнаты; той нѣма да
избѣгне наконецъ отъ современный сѣдъ, който ще почете
за пичтожны и низкы неговы-тѣ созданія, ще му назначи
мѣсто между оныя писатели. които оскърбяватъ человѣче-
ство-то, ще му придаде качества на описаны-тѣ отъ него
герои, ще му отнеме и сърдце, и душѣ, и божественный пла-
мень на таланта му. Зачтото не признава современный сѣдъ,
че еднакво сж чудны стѣкла-та, които прозиратъ въ сълн-
ца-та и оныя, които прѣдаватъ движение-то на незабѣлѣ-
женны-тѣ насѣкомы; зачтото не признава современный сѣдъ,
че ся трѣбва много душевна глубина, за да озаришь картинѣ,
вземецъ отъ прѣзрѣнный животъ, и да ща возведешь въ перлъ
на созданія-та; зачтото не признава современный сѣдъ, че
высокый, восторженный смѣхъ е достопнѣ да стѣпи въ единъ
редъ съ высоко-то лирическо движение, и че има цѣла про-
пасть между него и между кривленіе-то на балаганный ско-
морохъ.“ Гог. *)

Тема на тоя періодъ е слѣдующа-та: Писатель-ху-
дожникъ, който описува черни-тѣ странѣ на живота, по-
срѣща не одобреніе, не восгоргъ, а прѣзаніе отъ стра-
нѣ на общество-то, — тая мысѣль ся развива тукъ въ пьр-
вѣ-тѣ точкѣ, която составлява отъ себе повышеніе-то на
періода. Втора-та точка составлява пониженіе-то, и заклю-
чава въ себе основаніе за мысли-тѣ, които ся изразены
въ повышеніе-то. Грамматическа-та связь на повышеніе-то
съ пониженіе-то е изразена чрѣзъ повторенный пѣколко
пѣти союзъ — зачтото. По составѣ-тѣ, тойзи періодъ е
многочлененъ, а по обемѣ-тѣ — значително распро-
страненъ.

*) Въ тоя отдѣлъ ся памѣрихъе принудены да прѣведемъ за періоды-тѣ образцы отъ писатели сродны намъ по языкѣ-тѣ. Пнакъ не можехме да направимъ, зачтото по языкѣ-тѣ ся още нѣмаме такыва образцовы писатели. Слѣдователно, или трѣбваше да пишемъ голы правила безъ примѣры за разны-тѣ видове на пері- oда, което е противно на плана на това словосочиненіе, или трѣбваше совѣр- шено да пропустнемъ това отдѣленіе за періода; но тогава ся ощърбаваше со- чиненіе-то, и ученійкъ-тѣ не бы ималъ откѣдѣ да займе понятіе за періода, по причниж пакъ на нашѣ-тѣ бѣдность книжовѣж. По тлѣж причинѣ ный ся рѣшихме подобрѣ да дадемъ слабъ прѣводъ отъ чужды образцы, пежелп совѣтѣ да про- пустнемъ тойзи отдѣлѣ, увѣрены, че съ това ако не принесемъ ползѣ, то нѣма ни да повредимъ въ иѣчто.

— 71 —

А ето периоды все отъ тойзи видъ и отъ сжъй писатель помалко распространены.

„И ще ся разнесе по всичкый свѣтъ за нихъ (каза-
ци-воители) слава, и всичко, что ся народи послѣ, ще за-
говори за нихъ; зачтото ся надалече разноси могуще-то
слово, быдейкы подобно на звьнящѣ званечни мѣдь, вѣ кої-
то е масторъ-тѣ турилъ много скѣпо чисто сребро, за да
ся разноси красный звукъ надалече, по рѣтлины, по доли-
ны, по палаты и села, созывающи еднакво всинцѣ на свя-
тѣ молитвѣ.“

„Въ ничтожно-то художникъ-создатель е сжъю тѣй
великъ, както и во велико-то; въ прѣзрѣнно-то у него нѣ-
ма прѣзрѣно; зачтото ся прѣлива невидимо въ него прѣ-
красна-та душа на создавшаго, и прѣзрѣнно-то е вече пріе-
ло высоко израженіе, зачтото е протекло чрѣзъ чистилище-
то на душѣ-тѣ му.

2) Периоды условны, въ които ся раскрыва воз-
можна, или само прѣдполагаема причина съ такыва сжущи
слѣдствія, Грамматическій формъ на тыи периоды составля-
ватъ условны-тѣ союзы: ако, кога — то и ли.

„Ако умственна-та нравственность бѣше случайна при-
надлежность на наше-то сжщество (както сж нѣкои угвьр-
ждавали), и ако бѣше тя само слѣдствіе отъ обществены
связи, въ които сме ся отбили, уклонивши ся отъ пѣтя на
природѣ-тѣ: то тя не бы могла съ свои-тѣ задоволствія да
замѣни въ насъ ональѣ живость и распаленность въ цвѣтущи-
тѣ дни на младость-тѣ; не само да гы замѣни, но и не-
сравненно да возвиси цѣнѣ-тѣ на живота.“ Карамзинъ.

Главна-та, доказвающа мысѣль въ той периодъ е слѣ-
дуюжна-та: умна-та нравственность е врождена, а не
случайна принадлежность на душѣ-тѣ пи. Въ повышеніе-
то, което ся свьршва съ двоеточіе, писатель-тѣ прави прѣд-
положеніе за случайнѣ-тѣ нравственность, — а въ попиже-
ніе-то доказва, че това прѣдположеніе е неоснователно, и
опроверженіе-то му заима отъ слѣдствія-та, които произво-
ди въ душѣ-тѣ ни добра-та нравственно-сть: тя замѣніва за
насъ всѣко благо въ живота ии, което не бы могла да на-
прави никоя случайна, така да кажемъ, натурепа на душѣ-
тѣ принадлежность. Таковымъ образомъ, въ частность, по-

— 72 —

вышеніе-то тукъ содържава мысли опровергаемы, а пони-
женіе-то — опровергающи. Причина-та и слѣдствія-та въ
тоя періодъ сѣ само прѣдполагаемы.

Реве ли звѣрь въ шумакъ густъ,
Труби ли рогъ, грѣми ли грѣмъ,
Запѣе ли дѣвойка задъ хлѣмъ, —
Ты (ехо) тутакси въ воздухъ пустъ
На всѣкый тѣхный звукъ
Обадишь свой откликъ.

Въ тойзи періодъ ся излагатъ причины и слѣдствія воз-
можны, които могутъ и да ся случятъ и да не ся случатъ.

3) Періоды послѣдователны, въ които ся из-
лагатъ события или действія, които слѣдуватъ едно слѣдъ
друго по время-то. Грамматическіе формъ на тыя періоды со-
ставляватъ послѣдователны-тѣ союзы: когато, тогава, въ то
время когато, токо-что — и и пр.

Когато князь смоленский
Съ искусство ся вооружплѣ,
На новы-тѣ виндалы сѣть поставилѣ,
И Москвѣ на погыбель имѣ оставилѣ:
Тогась вси жители, малѣ и голѣмѣ, слабѣ й якъ,
Безъ бавеніе ся собралі,
И вънѣ изъ Москвѣ ся вдигнали,
Като изъ кошарѣ пчелныя-тѣ роякъ.

Въ той періодъ сѣ изложени двѣ историческіе событія:
повышеніе-то, което ся свьршва сѣ двоеточіе, заключава
въ себе событіе прѣдшествующе, а пониженіе-то — событіе,
което слѣдува подірь него по время-то.

Когато ся волнува жыла нпва,
И въ гжѣстъ шумакъ шумоли вѣтерецъ,
И сладостно ся крые синя слива
Въ садѣ подъ зеленый листецъ;
Кога въ румяный вечеръ, пль въ златѣ утрень часѣ,
Пріятна, росна теменуга
Привѣтливо ми кима изз-подъ храстѣ,
Развеселенъ сѣ пролѣтнѣ кукуруга;
Когато изворѣ бѣрзѣ играе межѣ два брѣга
Н, насодящѣ ми мысли въ смѣтенѣ сѣнѣ,
Принцѣпва ми таинственнѣ-тѣ сагѣ
За мпріный край, отгдѣто тіча онъ—
Тогава ми утихва на душѣ тревога,

— 74 —

или по количество. Грамматическій формѣ въ тыя периоды составляватъ сравнителны-тѣ союзы: **както**—така, съ какъвто начинъ—съ такъвъ начинъ, подобно, като (тыя союзы ся употрѣбляватъ при качествено сравненіе), колкото — толкова, колкото повече-то. лкось повече и пр. (тыя союзы ся употрѣбляватъ при количествено сравненіе).

„Както плавающій по небо-то ястребъ, откакъ на прави нѣколко крѣгове съ силны-тѣ си крилѣ, веднага ся запира на едно мѣсто, раскриленъ всрѣдъ воздуха, и оттамъ, като стрѣлѣ, ся спуща на расцвѣрчавшій ся при самый пѣть прѣпилецъ: та-ка Тарасовъ сынъ, Остапъ. изведнажь налетѣлѣ на хорунжій (cornette) и тутакси му наметналъ вѣже-то на шіїх-тѣ.“

Въ тоя периодъ сравненіе-то е качествено: въ него ся сравняватъ два разнородны прѣдмета (ястребъ и Остапъ), тѣхно-то подобіе (прилика) состои въ бързотѣ-тѣ на дѣйствіе-то. Въ повышеніе-то ся описва дѣйствіе-то на единыя прѣдметъ, а въ пониженіе-то — дѣйствіе-то на другыя.

„Хвьрлила си [Полска-та панна] на странѣ крѣпѣ-тѣ, ог-дъргнѣла си падающѣ-тѣ на очи-тѣ їдѣлѣ косѣ, и — всичка ся разлила въ жалостны рѣчи, които изговарила съ тихъ гласъ, подобно на вѣтьрѣ, кога ся подигне въ прѣкрасенъ вечерѣ, и веднага ся понесе погѣстъ приводенъ грѣстакъ, — и защумолятъ, зазвучатъ и тутакси ся понесѣть жалостны звуци, — и гы слуша съ непонятнѣ душевнѣ теготѣ воспрѣный ся пѣтникъ, който не чуе ни вечерно-то смрѣкинваніе, ни екниглы-тѣ веселы пѣсни отъ народа. что ся врѣща отъ работѣ и жьтвѣ. ни да-лечно-то скрѣцаніе на минуѣща нейдѣ кола. Гог.

Или:

„Тихо ся вослонилъ той (Кукубенко) на рѣцѣ-тѣ казачкы, които го подхваиљли, и рукнала, като рѣка, млада-та крѣвь, подобно на скажно вино, което носили въ стькленъ ссаждѣ изъ земника неопазливы слугы, и като ся подпълнѣли тамъ при врата-та, разбили скѣпѣ-тѣ стькляпіцѣ; разлило ся на земи вино-то, — и хванѣлѣ ся за главѣ-тѣ си дотекшій домакынѣ, който го пазилѣ за подобѣръ случай въ живота, ако даде Богъ на стары годины да ся срѣщне съ нѣкой другарь на младость-тѣ, то да спомене наедно съ него за прѣжне-то другочно время, когато ся пинакъ и подобрѣ веселилъ человѣкъ.“ Гог.

— 75 —

И въ два-та тыя периоды сравненіе-то е пакъ каче-
ствено. Въ пьрвыя-тъ ся сравнива впечатлѣніе-то, което про-
извела тиха-та жалостна рѣчь отъ дѣвицѣ-тѣ, съ впечатлѣніе-
то, което производи тихо-то, жалостно шумоленіе отъ при-
воденъ трѣстникъ въ прѣкрасенъ лѣтенѣ вечеръ; а во вгорыя-тѣ
чувство-то, което породила въ казацы-тѣ пролита-та крѣвь
на младыя-тѣ имъ собратъ, ся сравнива съ чувство-то, което
производи въ единъ домакынѣ разбитый отъ невнимателны
слугы ссѣдѣ съ скѣпо питіе. Повышеніе-то отъ пониженіе-то
и въ два-та періода, по содѣржаніе-то, ся отдѣлява съ това,
че во единѣ-тѣ отъ тыя части ся описва дѣйствіе-то на еди-
ныя-тѣ прѣдметъ, — а въ другѣ-тѣ дѣйствіе-то на другыя-тѣ,
сравниваемый съ него прѣдметъ. Грамматическа-та связь на
тыя части както въ единыя-тѣ, така и въ другыя-тѣ періодѣ ся
изражава чрѣзъ союзъ — подобно.

„Поля-та, конто сѣ съ наши трудове обогатены, гра-
дина-та, която сме ный сами обработили, земледѣлчи-тѣ,
които ны благодарятъ, спокойны-тѣ лица на домашни-тѣ, при-
вязани-тѣ имъ къмъ насъ сърдца, — радватъ мириж-тѣ душѣ
на опытный человѣкъ повече, нежели ты шумны забавы, тыя
призраци на воображеніе-то и на страсти-тѣ, които льстятъ
младость-тѣ.“ Карамзикъ.

Въ тоѣхъ периодѣ сравненіе-то е количествено. Мѣра-та
на радость-тѣ, която произлиза отъ мирны-тѣ занятія, ся
сравнива съ мѣрѣ-тѣ на онаїжъ радость, която произлиза отъ
бурны-тѣ удоволствія на млаюсть-тѣ. — и пьрва-та мѣра ся
прѣдставлява като прѣвышающа послѣды-тѣ. Повышеніе-то
ся свршва на союзъ — повече, а пониженіе-то ся начева
отъ союзъ — нежели.

5) Періоды изяснітелны, въ които пониженіе-то
изяснива силѣ-тѣ, степень-тѣ, или мѣрѣ-тѣ на икое поня-
тіе. Или на икоїжъ мысѣль, която ся исказва въ повышеніе-то.
Грамматическі формъ въ тыя періоды составляватъ изяснітел-
ны-тѣ союзы: така-чтото, до толкось — чтото, такъвъ —
чтото. Ако въ изясненіе-то ся намѣсва и нѣкаква малка про-
тивоположность, то повышеніе-то ся связва съ пониженіе-то
чрѣзъ союзы: малко това, не токо — но и, или, но — даже
и пр.

— 76 —

„Чувство-то на божественно-то смиреніе и кротость въ лице-то на прѣчисть-тѣ майкѣ, наклоненъ надъ Младенеца, глубокый разумъ въ очи-тѣ на Божественный Младенецъ, които като че иѣчто прозирать надалече, торжественно-то мѣлчаніе на поразены-тѣ отъ божественно-то чудо царіе. които слѣ припаднѣли при нозѣ-тѣ му и, наконецъ, опая свята неизре-чена тишина, която обхваща всичкѣ-тѣ картинѣ — всичко това ся е прѣдставило въ такъва сосласнѣ силѣ и могуще-ственѣ хубость, потому впечатлѣніе-то было магыческо.“ Гог.

Тукъ пониженіе-то изяснява степень-тѣ на силѣ-тѣ и на могущественіѣ-тѣ хубость, коькъто усвоявала картина-та, за коькъто ся говори въ повышеніе-то.

„И малко ми бѣше това, да бѣдѣ оскѣдена на такъва участь; — малко ми бѣше това, да видѣ прѣдъ свои-тѣ кончинѣ, какъ ще начинѣ тѣ да умирать въ нестьрпимы мѣккы баща ми и майка ми, за спасеніе на които двадесять пѣти быхъ была готова да дамъ живота си, — малко бѣше всичко това: трѣбвало прѣдъ своя конецъ да ся докара да видѣ и да чуѣ думы за любовь, каквѣто не слѣмѣ виждала.“ Гог.

Тукъ въ пониженіе-то ся исказва въ найвысокѣ степень скърбь-та ни дѣвицѣ-тѣ. Между причинъ-тѣ на скърбь-тѣ, за които ся говори тукъ въ повышеніе-то и пониженіе-то, има малка противоположность: тамъ за причинъ на скърбь-тѣ ся прѣдставляватъ несчастія, а тукъ необыкновенно счастіе, отъ което, обаче, не е возможно да ся восползува.

### 6) Періоды противоположны.
Въ които ся раскры-ватъ мысли, въ какво да было отношеніе, противоположны една на другъ. Грамматическі формъ на тыя періоды со-ставляватъ противоположны-тѣ союзы: по, а, напротивъ и пр.

„Неподвижно, съ раззинѣты уста стоять Чартковъ прѣдъ картинѣ-тѣ, и наконецъ, кога малко по малко посѣтители-тѣ и вѣщи-тѣ защумѣли и хванѣли да разсеждавать за достоинство-то на произведеніе-то, и кога наконецъ ся обър-нѣли къмъ него съ прозбѣ да ся каже мысли-тѣ, — той дошьлъ въ себе, — искалъ да каже обыкновенно-то низко сжѣденіе на застарѣлы-тѣ художници, като слѣдующе-то:“ да, разумѣва ся, истина, не може человѣкъ да отнеме таланта отъ художника; има по иѣчго; види ся, че е искалъ иѣчто да изрази; обаче, что ся касае до главно-то....“ и подирь

— 77 —

това, разумѣва ся, щялъ да притури такыва похвалы, отъ
които бы докыселѣло на мнозинѣ художници, — по рѣчѣ-та
му ся запрѣла въ зѣбы-тѣ, сльзы и рыданія пестройно ся
истъргинѣли въ отвѣтѣ, и той, като лудъ, побѣгнѣлъ вънѣ изъ
залѣ-тѣ. " Гог.

Въ повышеніе-то на той, значително распространенъ,
періодъ ся говори за желанія, а въ попишеніе-то, което ся
наченва отъ союзъ — но — за дѣйствія-та на сжюто-то лице.
Тыя желанія и дѣйствія ся намиратъ въ совѣршеннѣ про-
тивоположность помежду си.

Горни-тѣ омайвали съ низко маймунство,
Долни-тѣ мѣчили съсъ дребно тиранство;
А слѣзли отъ сценѣ — всѣмъ станѣли чужды,
Н отъ нихъ вечь никой нѣма нужды.

Въ той неріодъ ся говори за двѣ противоположны
состоянія на сжюти-тѣ лица: напрѣжь они имали вліяніе на
всичкы-тѣ человѣци, что были около пихъ, а сега нихъ са-
мыхъ никой не погледва.

„Человѣкъ колкото успѣва въ добродѣтели, толкось
духъ-тъ му отъ правдѣ человѣческѣ ся возвышава къмъ
правдѣ Божій, къмъ святость, къмъ найвысоко-то единство
на союзно-то му бытіе. Напротивъ, колкото ся человѣкъ
погружава въ пороци, толкось той низпада отъ правдѣ-тѣ
человѣческѣ въ кромѣшнѣ-тѣ неправдѣ. Сперан.

7) Періоды уступіелны, въ които попишеніе-то
раскрыва слѣдствія, противоположны на мысли-тѣ, что ся
заключаватъ въ повышеніе-то. Грамматическі формъ на тыя
періоды составляватъ уступіелны-тѣ союзы: макаръ, ако
и, истина, нека — по, обаче, впрочемъ, остави че и пр.

„Истина, има исключенія, и може да гы има повече,
отъ колкото могътъ да забѣлѣжатъ проходящіи; има общества
счастливо отборны, които внимателно пазятъ себе отъ на-
мѣсваніе съ душно-то ничтожество, което гы окрѣжава;
има человѣци, които между тихы-тѣ фамилны отношенія,
носрѣдъ безкорыстны-тѣ гражданскы обязанности развивать
чувства возвышены наедно съ тѣрды и благородны правила;
има человѣци, които сжѣ достигли до возможно высокѣ
цѣль посрѣдъ всеобщѣ-тѣ пустотѣ и низость, человѣци,
които умѣшать да ся ползуватъ съ наслажденія просвѣщены

— 78 —

и да роскошествуватъ съ утъпченность и съ вкусъ: по тыя
человѣци не составляватъ болшинство; и ако бы поискали
тѣ да приемать на себе безполезнѣ-тѣ и младо чудноватнѣ-
тѣ откровенность на Чацкый, то тѣй сжюшо, както и онъ, быхнѣ
ся явили като плашило предъ собранія-та, като сжщество
несносно, неприлично и лудо.“ Ки. Вазем.

Ето какъ вьрви мысъль-та въ тоя періодъ: болшинство-
то повечето состои отъ человѣци долни и ничтожны както
по образа на мысли-тѣ, така и по самыя-тѣ си животъ.
Въ това сжюшо общество има, обаче, человѣци, които без-
корыстно живѣнѣтъ и дѣйствуватъ за высокы и благородны
цѣли (тая именно мысъль ся раскрыва тукъ въ повышеніе-
то). Рекли бы, че дѣлгъ-тѣ на тыя человѣци е да облича-
ватъ низость-тѣ на человѣци-тѣ, между които живѣнѣтъ,
както обличава вскаго Чацкый въ комедіїж-тѣ на Грибо-
ѣдова; обаче, въ пониженіе-то на той зи періодъ ся исказ-
ватъ слѣдствія, совьршенно противоположны на таѣ мысъль:
„Они быхнѣ ся явили като плашило предъ собранія-та, като
сжщество неесносно, неприлично и лудо.“

Некъ навъсепый Октомврій дыха студъ есеннѣ,
Нека сѣе ситенъ дъждь, или и градъ
Дрънка въ прозорци, грапавѣнѣтъ локвы,
Нека черны боры скръцатъ и шумятъ,
Нека мрачный, болный, безпривѣтный день
Незамѣтно и покорно сдава
Тжажнѣ-тѣ природѣ на мъгливѣ хладнѣ нощь,—
Азъ единачество не знаю на земи.

Содържаніе-то на тоя періодъ е слѣдующше-то: есень-
ка лна, дъждовна,— слѣдоват. въ това время на хора-та е
скучно, невесело. Но не такова вліяніе има есень-та на
душѣ-тѣ поету: той въ такова время, отрѣшенъ отъ види-
мѣ-тѣ природѣ, сѣ поголѣмѣ охотѣ и полесно ся ногру-
жава въ глѣбинѣ-тѣ на душѣ-тѣ си, и тамъ намира по-
высоко наслажденіе: „азъ единачество не знаю на земи.“

Така въ пониженіе-то тукъ пакъ ся раскрыватъ слѣд-
ствія, противоположны на мысли-тѣ, които сж изречены въ
повышеніе-то.

Макаръ наше-то (на отпадналы-тѣ духове) сіяніе и
да е помьркнало, макаръ дни-тѣ на неизреченно-то бла-

— 79 —

женство и да сж за всякога погребены въ бездниж на вѣчны бѣдствія; но ничто не е могло да отнеме отъ насъ оный несокрушимъ духъ, онымъ силом, която уступава само съ условіе, да ся возродимъ мъгновенно. (Изгуб. Рай).

Положеніе-то на паднали-тѣ духове е было таково, чтото поецественно имъ бы было да ся покорить Богу и да умолявать Негово-то безкрайно милосердіе за прощеніе, — основанія-та именно на таѣ мысѣль ся раскрыватъ тукъ въ повышеніе-то, — но въ пониженіе-то пакъ ся исказватъ слѣдствія, противоположны на таѣ мысѣль: „ничто не е могло да отнеме отъ насъ оный несокрушимъ духъ,“ и пр.

## ЗНАЦИ ПРЪИНПАТЕЛНЫ.

Періодъ-тѣ ся обыкновенно почита за мѣрило, какъ да ся поставятъ прѣпинателны-тѣ знаци относително къмъ всичкы-тѣ прѣдложенія. За найправилно имъ поставяние въ многочлененъ періодъ ся признава слѣдующе-то: между повышеніе-то и пониженіе-то ся поставя двоеточіе; между равносилны-тѣ членове въ повышеніе-то и пониженіе-то, ако сѣ доста распространенены, ся поставя точка съ запятѣй; придавочны-тѣ прѣдженія, както и всякога, ся отдѣляватъ со запяты; вводны-тѣ прѣдженія ся отдѣляватъ или со запяты, или со скобици. Така, напримѣръ, сѣ поставены прѣпинателны-тѣ знаци въ условныя-тѣ періодъ на Карамзина, въ уступителныя-тѣ періодъ на Вяземский и пр. Но употрѣбленіе-то не слѣдува всякога точно по тыя правила; така у Лермонтова въ послѣдователный періодъ видиме, че повышеніе-то отъ пониженіе-то е отѣдлено не съ двоеточіе, а съ чертеж. При союзы-тѣ — за-чтото и напротивъ — кога періодъ-тѣ е доста распространенъ, и кога негово-то повышеніе и пониженіе не ся на-миратъ въ твърдѣ близкѣ вѣтрѣшнѣ связь, — тыя части, вмѣсто съ двоеточіе, ся отдѣляватъ и съ точкѣ, — така е отѣдлено повышеніе-то отъ пониженіе-то въ пьрыя-тѣ причинный періодъ на Гоголя и въ противоположныя-тѣ на Сперанский. Въ сравнителны-тѣ періоды — при союзы: „Нежели, като, сжщо въ изяснителны-тѣ періо (ы пі) юзы: така-чтото, колкото и да бы былъ распострѣшенъ.“

— 80 —

періодъ-тъ, — повышеніе-то отъ пониженіе-то постоянно ся
отдѣлява со запятаюж (виж. примѣры-тѣ на тыя періоды изъ
Гоголі и Карамзіна). — Въ немногочленѣнъ, не твьрдѣ рас-
пространенъ періодъ, който въ повышеніе-то и пониженіе-
то пѣма знакъ поголѣмъ отъ запятаюж, тыя части отъ пе-
ріода ся отдѣляватъ една отъ другъ съ точкѣ со запятаюж
(виж. примѣръ изъ Изгубенный Рай), а ако е періодъ-тъ
твьрдѣ кратѣкъ, то ся отдѣляватъ и само со запятаюж.

Въ рѣчѣ отрывиста главны-тѣ прѣдложенія ся отдѣ-
ляватъ едно отъ друго и сѣ запятаюж, и съ точкѣ со за-
пятаюж, и съ точкѣ, споредъ колкото сѣ тѣ сближены или
отдалечены по вѣтрѣшно-то пмѣ значеніе.

Небо на есень вечь джхало;
Вечь рѣдко сълнчице блѣскало,
Помалъкъ ставалъ день;
Въ дубравы-тѣ тайнствена-та сѣнь
Съ печалень шумъ рѣдѣла,
Припадалъ на поля туманъ;
Крѣкливы гжскы караванъ
Ся теглилъ къмъ югъ.... Пуш.

„Като обаюно дреме на рѣтъ-тѣ село. Пѣсни-тѣ замълк-
нѣхъ. Всичко е тихо. Благочестивы-тѣ люди вече спятъ.
Токо нейдѣ-нейдѣ ся свѣтятъ тѣсни прозорци.“

— 81 —

### III.
СЛОВОРАСПОЛОЖЕНІЕ.

Понятіе за словорасположеніе-то п неговы-тѣ
видове.

УДАРЕНІЕ Логыческо.

Словорасположеніе-то показва правила, по които ся размѣставатъ думы-тѣ въ просто прѣдложеніе, и цѣлы-тѣ прѣдложенія въ сложно прѣдложеніе. Въ слово- расположеніе-то ся различаватъ два вида: словорасположе- ніе логыческо, сир. пообыкновено, просто или есте- ствено, — и словорасположеніе ораторско, мало или много искусствено. Новышеніе-то или усиленіе-то на гласѣ-тѣ надъ нѣкої часть въ прѣдложеніе-то съ цѣль — или да ся обърне повече вниманіе на неї-ж часть, или да ў ся придаде поголѣмо значеніе, ся нарича логыческо удареніе. за отличіе отъ звуково-то удареніе, което быва во всякѣ думѣ, и което состои въ издиганіе-то на гласѣ- тѣ надъ нѣкої часть отъ думѣ-тѣ, сир. надъ нѣкой слогъ.

Словорасположеніе-то прѣдставлява нѣкои особенности въ видове-тѣ на прѣдложенія-та относително къмъ говоряще- то лице; затова трѣбва да кажемъ особо нѣколко думы за сло- ворасположеніе-то а) въ прѣдложеніе повѣствователно и восклицателно, б) въ прѣдложеніе вопросително, и наконецъ в) въ прѣдложеніе повелително и прѣдположително.

#### а) СЛОВОРАСПОЛОЖЕНІЕ ВЪ ПРЪДЛОЖЕНІЕ НОВЫ- СТВОВАТЕЛНО И ВОСКЛИЦАТЕЛНО.

Въ повѣстователно-то и восклицателно прѣдло- женія логыческо-то словорасположеніе изисква, на първо-то мѣсто да стои подлежаще-то, на второ-то — сказуемо-то, на третіе-то — допълненіе-то. Опрѣдѣлителны-тѣ думы ся смѣставатъ около свои-тѣ опрѣдѣляемы.

6.

— 82 —

„Колкото повече наука-та ся расширява, толкова по-
вече ся дѣли на части между человѣци-тѣ, и на днешно
время единъ человѣкъ не може да знае всичко, чтото влази
въ прѣдѣлъ-тѣ на наукѣ-тѣ. Ако возрастны-тѣ не могутъ да
знаćътѣ всичко въ совьршенство, то дѣтинскыя-тѣ возрастъ
е още понемощенъ да усвои и да проумѣе всичко-то у-
ченіе."
Бончовъ.

„И сега какво ново зрѣлаще ся намира прѣдъ мене!
Итака всичкы-тѣ лъскавы капкы отъ тоя лучезаренъ Океанъ
сж безчислены оживены мірове! Итака тыя треперящи во
всѣкѣ капкѣ шушчици сж храмове Вседѣржителю, еднакво
великолѣнны съ наше-то небо! Итака всѣка шушчица е
пълна съ живы сѣщества, които всичкы сж наши братія!"

Жуков.

Кога при единъ опрѣдѣляемъ думк ся случатъ иколко
опрѣдѣленія, то мѣстоименія-та и числителны-тѣ имена, като
думы, които повече обособляватъ понятіе-то, ся гуждатъ
прѣди прилагателны-тѣ имена, — а отъ иколко прилага-
телны найблизу до опрѣдѣляемѣ-тѣ думк ся гужда онова
прилагателно, което изражава найскщественный признакъ,
— понатамъ ся гуждатъ другы-тѣ по мѣрѣ-тѣ на тѣхі-тѣ
важность. „Итака всичкы-тѣ лъскавы капкы отъ тоя лу-
чезаренъ Океанъ сж безчислены оживены мірове.“ „Че си
казва Сидеръ юпакъ на неговъ си дрѣновъ кривакъ.“ Козл.
„Добрый, вѣрный царю воинъ, взетый въ пѣнъ у нѣмци-тѣ,
навремени намиралъ въ нихъ жалость.“

Прилагатели-тѣ опрѣдѣленія обыкновенно ся гуждатъ
прѣди думк-тѣ, коькто опрѣдѣляватъ, а слѣществително-то
опрѣдѣлепіе съ прѣдлогъ на. или съ прѣдлогъ — отъ, ся гу-
жда подпирь опрѣдѣляемѣ-тѣ думк. „Всичкы-тѣ лъскавы кап-
кы отъ тоя лучезаренъ Океанъ.“ „Единъ человѣкъ не може
да знае всичко, что влаза въ прѣдметъ-тѣ на наукѣ-тѣ.“
Но навременнѣ сѣществително-то опрѣдѣленіе ся гужда и
прѣди опрѣдѣляемѣ-тѣ думк, особено когато е въ дателенъ
падежъ. „Токо имъ се лѣно прѣклонява, врану кою до зе-
ленѣ гривк. на дезера до десна рамена.“ Испень. Прило-
женіе-то ся гужда повечето подпирь свої-тѣ опрѣдѣляемъ
думк, и всякога трѣбва да стон на редъ съ пеь. „Имамъ
сына-работника, бързо оратъ, бързо копатъ.“ „Юнаци —
войска броепа.“