110

на место. Все люди пособираются. Всем, хоч стар, хоч молод—
буде наче 30 лет; все пороблятся, как наче каждому 30 лет було..
Тади праведниі, где схочут... у рай, а другим прийдется, шо в
смоле будут кіпець. Смола буде кіпець. Свет не знічтожитьця;
он той же свет буде.

Тогда ідолу дасца на три часи, штоб он бив себе, як хочет.
На три часи,—только, больше ёму не дасца. Ідол буде тоді хо-
дить: у мене, каже, хлеб є і даст тебе, колі ёму уклонисся. А
то видіш, как на корме тебе хлебом, ето, не хлеб буде, а кон-
ское г...о. Ідол, сказано; думаеш,—ён правду соблюдаеть? А не
склонися,—за нім печка железная буде ездіть, у печку тебе кине.
В печке жар буде, значит, для страху,—а вскочиш, холодно
стане. Значит не кланяйся только, а там все Бог помилуець.
(Въ Спор. Быховъ зап. Въ. Менчицъ. Языкъ переходный къ бълорусскому).

2.

А росказують, що при конці світа, идол такий явиться, шой
воду заборонить людям. От кілки її є, доволі здається, а прий-
деться, щой воду заборонять, тра буде і воду купувати.

(Терепіко изъ Королівки. Кіевск. губ., Зап. Вл. Менчиць).

18. Какъ Богъ со святыми по землѣ ходилъ, ис-
пытывалъ людей и научалъ святыхъ.

В давнії времена ходив по землі Бог і з святим Миколаем і
святим Петром, і уже святий Петро зовсім обдерся так, що й
не стало на ёму ніякого шмаття. А Господь каже ёму: «Піди,
Петре, та укради собі шмаття денибудь на тину, тай прислу-
хайся, чи буде за те лаяти тебе хазяйка, чи ні?» От св. Петро
пішов і покрав повішане на тинові людськее шмаття, і убрався
пішов до Бога, тай каже: «я вже украв шмаття, алиж хазяйка
мене за тее не лаяла, а тільки оглядівшись сказала: нехай ёму
Бог звидить і ізбачить!» А Бог вислухав цее, тай каже: «ну,
добре, коли так!» —От Бог, св. Петро і святий Миколай всі зай-
шли в обідранную хату до одної найбідніщої вдови мужики,
упросились в неї на ніч і сталі спрошувати: «чи нима чого у
тебе поїсти?» А хазяйка одвічає: «нима в мене нічого. Я бід-

111

ная, хліб собі заробляю, і тільки маю хліба що один окрайчик
на полиці». А Бог до неї каже: «дай же нам хоть боршу». Вона
звон одвічає: «та нима у мене ніякої страви, і нічогісінько не
варила». От Бог знов сказав: «погляди лиш, молодице, добре в
ппчі, може чи не найдеш там чого-нибудь». Вона все таки не
хоче того слухати, а далі Бог як причипився добре до неї: «таки
погляди в піч, та погляди;» от вона, аби вітчипиться, іде до
печі; коли заглянула туда в піч, аж там багацько всякої вся-
чині, понаварувано разної хорошої страви і варинухи, тай каже
вона: «що це такеє на світі значить, я не топила, аж багацько
есть понаварувано всякої всячини?» От вона повиймала всё с
печі, і всі вони понаїдались, тай полягали спати; а хазяйка всё
не знала, що то Бог прийшов до неї. На другий день вранці
Бог, св. Петро і св. Миколай повставали, подяковали гарно ха-
зяйці, тай пішли дальше, і почули вони висільне грання; аж
надходить вони туда, коли дивляться, а там висілля у одного
багатого мужика. От св. Миколай каже: «Господи милостивий!
ходім же і ми на те висілля, чи не дадуть і нам по чарці горілки
та чого поїсти?» А Бог каже: «добре, ходім!» От вони пішли
туда замість старців, буцім просити милостини, а багатий ха-
зяїн теї хати оглянувшись до ніх тай знов став частувати за
столом своїх висільніх гостей, багатіх хазяїнів, а далі став гу-
катп на свою жінку: «а дай лиш там старцям милостини?» А
жінка ёго—така в убаньні, щой куди! —закричала сердито: «ти
гляди своїх людей, що частуєш і не оглядайся до старців; бо
як ти принадиш сіх дідів, то й не будуть через ніх двері зачи-
няться!» Далі погодивши, той хазяїн як оглянувшись побачив,
що довго старці стоять в хаті, та нагумонів добре на свою
жінку,—аж тоді вона дала тім старцям по маленькій чароці горілки
і пошматочку хліба, тай випровадила їх за двері. От Бог з св.
Петром і Миколаем, ідучи з віттіля, тай каже Бог: «ну тай ба-
гатий же цей чоловік, що ми були в нёго на висіллі, а може і
кріпко він скупий, а ёго жінка іще гірше (пуще) скупіща і дуже
вилика злоїдниця, та й і обое вони не вміють в счасті шану-
ватись і не хотять помогати другім бідним людям». От Бог з

112

св. Петром і Миколаем пішли шляхом і на полі полягали спочивати, аж прибіг до них вовк, тай просить Бога: «дай мині, Господи, що поїсти; бо я цілі сутки нічого не їв і дуже охляв з голоду». Бог вислухав цее, тай говорить: «піди, вовче, в село; там есть найбідніща вдова мужичка, що ми в неї ночували; у неї есть одна тільки ряба корова, то візьми ту корову та й їззіж». А св. Миколай начав просить Бога: «Господи милостивий! на що ж обіждати бідную вдову? нехай вовк не бере в неї поспілнёї корови, бо вона буде гірько плакать і мучиться; а луче нехай вовк возьме яку нибудь скотину у того багатиря, де ми були на висільлі, бо він багатий чоловік та ще й дуже скупий». А Бог каже: «не можна так! нехай возьме корову у самої теї бідної вдови; нехай вона до время плаче та гірько бідує, бо вона на сім світі талану не має». От вовк побіг до неї, а вони полягали спати. Св. Миколай і став жаловати бідної вдови, тай начав він придумувати, як би ухитриться і помогти для неї, а далі надумав і подивився, що Бог уже спить, а Бог все знає, та навмисне буцім спить, от св. Миколай взяв та мерщій побіг на вперейми вовка другою стороною, щоб вмазати вдовину корову болотом, щоб та корова була чорна, а не ряба, щоб не ззів її вовк.

І як прибіг туди св. Миколай, от скорійще болотом і обмазав ту корову, так що вона зробилась чорна, тай зараз вернувся назад до Бога. А Бог скоро встав, буцім нічого не знає, і каже до св. Петра і Миколая: «а що, вставайте уже, та ходім»! І тільки що хотіли вони йти дальше, аж знов прпібіг до ніх той самий вовк і каже: «нима, Господи, у теї бідної вдови рибої корови, а тільки есть у неї одна чорна». От Бог все уже знає, тай каже: «ну так іззіж ту чорну корову». А св. Миколай бачить, що нічого не вдіе, тай замовчав. От вовк побіг до чорної корови, а Бог з Петром і Миколаем начали іти шляхом. От ідуть вони та й ідуть, аж котиться протів іх бочка, а св. Миколай питає: «що це таке, Господи, котиться і куди?» Господь одвічає: «це котиться бочка з сребром і златом до того багатиря, що ми були у нёго на висільлі, бо такий ёго талан і така ёго доля, але все ёго щасти буде на сім світі!» А св. Миколай

113

колай давай просить, каже: «Господи милостивий! уділи ж з цеї
бочки або з макітерку для теї бідної вдови, де ми ночувалі; в
неї-ж вовк і посліднюю корову ззів». А Бог отвічає: «ні, того
не можна! бо цей талан даний одному тільки тому багатирові».
От св. Миколай вже замовчав, і начали йти дальше; ішли тай
ішли, аж св. Миколай захотів дуже пити води тай каже: «ах,
як мині хочеться пить!» А Бог говорить ёму: «колись я прохо-
див через оцей яр, що недалеко від нас видно, там я бачив
криницю. Іди туда, напьешся води». Коли пішов св. Миколай
туда в яр, аж там коло криниці побачив такого багацько тем-
ного та сірого страшенного гаду, такого сердитого, що аж ки-
шить; от він злякався дуже, тай наспілу звіттіля утік. А Бог
питає: «чого ти, Миколаю, так ниначе злякався, аж побліднів
з переполоху і мабуть не пив води?» А св. Миколай одвічає:
«не міг я напиться, та ще й як побачив, що там есть такого
багацько страшенного гаду, то наспілу я звіттіля утік». От Бог
вислухав цес тай сказав: «ну, ходім же далі!» І прошли вони
дальше з пятиро гін, або більше, тай Бог знов каже до св. Ми-
колая: «ідп у цей тругий ярок, там буде повная криниця; то
вже там напьешся води». От св. Миколай пішов туда; коли
надходить в той яр, аж там побачив такпй ще гірший гад, та
такого-ж ёго превиликая сила і дуже багацько, та ще й далеко
зліщий, як попереду бачив, так що ниначе горить трава. І св.
Миколай зовсім перелякався та побілів, і наспілу велику звіттіль
утік, так ниначе на ёму волосся, і одежа загорілася! І прийшов
до Бога тай з переляку наспілу росказав, що не можна там на-
питись води, бо ще й гірший там есть гад і далеко зліщий от
першого гаду, що він бачив попереду. А Бог каже: «ну, коли
так, то ходім же дальше!» От вони пошли дальше і довго йшли,
аж побачили вдалі третій ярок ниначе з садком; тай Бог каже:
«ну, іди-ж, Миколаю, в той ярок, де, бачиш, садок видно, а вже
там певне напьешся води». Коли св. Миколай пішов туда, аж
там такая прихорошая криниця з пригожою водою, а над тею
криницою і скрізь там такії разнії, прихорошії пахнючі цвітки
та ягоди, иблуки, хвиги, миндали, розинки і всяка овош, а

8

114

птиці так хороше співають та щебечуть разними голосами, і
таке все там занимательне, що й сказати і прописати не можна.
От св. Миколай не знав що й робити, чи воду пити, чи любу-
ватися та приглядуватись; напъється трохи пахнючої води, тай
оставить пити, та все розглядає. І він тричі так потрохи пив
тую воду, та все розглядував, і не счувся—що він не в при-
міту пробув там цілих три роки, як ниначе одну минуту там
був. Аж приходить туди Господь Бог тай каже ёму: «що це ти,
Миколаю, так долго тут спидш, що, прошло тому три роки, як
ти пішов сюди пить води?» І каже Бог: «а я тебе не дождався
тай кинув, і далеко уже я впessen, співсвіта, поки знов до тебе
вернувся». От св. Миколай, вислухавши цее, тай одвічає: «Гос-
поди милостивий! що це таке значить, що коло передніщих двох
криниць, куди я попереду ходив пить води, есть там багацько
страшенного гаду, що й приступить страшно, а тутнька, в
третім яру так дуже прихорошая криниця з водою і все ту-
тинька росте дуже гарная пахнючая всякаи всячна, що й не
можна налюбоватись і наслухаться птичого щебетання, що й
любуйся, прислухайся тай ще того хочиться?»—А Бог одвічає
єму: «оце ж знай, що передніший яр, де ти бачив багацько
злого страшного гаду, то тее місце називається пеклом, і воно
опреділяно для того багатира, що ми були у нёго на вісільлі,
а другий яр, де есть іще гірший пристрашенний гад, то также
приготовляно пекло для жінки того-ж багача, бо ёго жінка їще
гірша від свого чоловіка; а як вони не вміли в щасті жити,
добре шановатись, і не хотіли помагати біднім людям, то за тее
по смерті будуть вічно мучитись в тіх пеклах. А оце третій яр,
де ти, Миколаю, пив воду, тай довго так тут забарився через
тее, що тутинька дуже хороше, називається рай, опреділянпй
для теї бідної вдови, що ми в неї ночували, бо вона на сім
світі цілий вік гірько бідувала, терпіла та плакала, но була
добрая жінка і чесная,—то за тее по смерті буде мати в сім
раю вічне прибагате счастье. (От бач, як то робиться: будь доб-
рий, чоловіче, не впогай на земнее счастье, та люби бідніх і ста-
райся, нибоже, то, як кажуть, Бог в сім будущим віку поможе!»

(Записана въ Васильковскому уездѣ, Кіевской губерніи).

115

19. Господь и св. Петръ испытываютъ людей.

Виїхав раз у поле якийсь багатий хамлюга і вивіз нестільки
бочок води, вже звістно як на степ виїзчяють дня на три. А
Господь с свят. Петром ідуть, от і захотілось св. Петрові так
пити, так пити... (це ёму Господь послав вже таке). — «Піду я, кає,
Господи, до цёго чоловіка та попросю напиться». — «Є, Петре,
не ходи лучче, бо не дасть». — «Ні, кає Господи, піду, не вжеж
так одкаже?» — Приходе та: — «дайте, спасибі вам, водиці на-
питься!» — «Є, кає багач, я виїхав у поле, тут води нема; мені
волів треба пойть—не дам». — «Ну шо, кає Господь, дав?» — «Не
дав, Господи!» — «А шо, я тобі казав, шо не дасть,—он під пі до
того чоловіка, шо там однією парою оре, той дасть». — «Не
вжлиж, Господи?» — «А піди, кає, попитай!» — Приходе, а в ёго
така маненька тиковка, і води вже трошки. — Запитав, так і є;
покинув той чоловік воли, подає ёму тиковку. — «Звольтесь,
кає, тут ще трохи є». — Напивсь святий Петро і йдуть собі. —
Тіки йдуть чумаки того ж багача, а св. Петро і кає: «А по-
просьось я, Господи, невжлиж стікш волів порожняком іде та не
підвезе? — «І не ходи, кає Господь; не підвезе». — «Ні, кає, Гос-
поди, піду попитаю». Пішов тай просе. «Підвезіть трохи, спа-
спобі вам!» — «Є! кає багач, вас тут всіх не підвезеш; у мене
воли і так стають». — «А шо? кає Господь, я тобі казав, шо не
просись; а он їде чоловік одним волом, так той сам попросе
сісти». От підїхав той чоловік, шо одним волом їхав та: «сідайте,
люде добрі, я вас трохи підвезу». — Сіли вони, а чоловік став та
пішки пішов. От приходять вони в слободу, а там того багача
дом такий здоровий. — «Давай, Господи, кає св. Петро, попро-
симось сюди, не вжлиж не пустить?» — «Ні, кає Господь, і не
просись, Петре, бо все одно не пусте». — «Ні, кає, Господи, по-
питаю». — Пішов під вікно і проситься: «Пустіть, спасибі вам,
переночувать!» — «Є, тут як зійдуться роботникі, то і самому
місця не буде; іди собі!» — «Ну, шо?» — «Не пустив, Господи». —
«Я ж тобі казав: не просись, бо не пусте». — «Правда твоя, Гос-
поди». — «Осьми ж, кає, жменю піску та кинь через голову ёму

116

в двір». —От св. Петро як кинув, так він червонцями і рос-
синавсь.—«Шо це, кає, Господи, в ёго і свого багато».—«Ба-
гатому більш і треба».—«Тепер же йди он в ту хатку та про-
сьсь, —там пустять».—«Та там, мабудь, Господи, і куска хліба
нема».—«Та піди, попитай».—Пішов св. Петро проситься, аж
так і е, пустили. А в тій хатці та жила така бідна вдова, шо
в еї як есть нічого не було; побігла вона,—позичила зо жменьку
муки, зварила їм затірочку.—От на другий день пішли вони;
доходять до річки. Св. Петро і кає: «піду я, Господи, напъюсь».
—«Ні, кає Господь, не напъєсь».—«Ні, піду, кає». Як пішов,
аж там такого людей лежить; вода їм через рот біжить, а вони
кричать: «дайте води, дайте води!» —«Ну шо, пита Господь, на-
пився?» —«Ні, кає, Господи».—«А шо ж ти там бачив?» —«Лежать,
кає, люде, вода їм через рот біжить, а вони кричать:» «дайте
води, дайте води, а один найдуще всіх».—От-то, кає, той ба-
гач, шо тобі води не дав; піди ще он в ту хатку—там напъ-
єсь».—Дивиться св. Петро так стоїть хатка; зайшов він тудп,
аж там удова та, шо вони ночували; і хліба і всєго на столі—
такого багато.—«Отце, кає Господь, та вдова, шо нас приняла».
—«Це, кає, рай, а то пекло».—От тоді вже св. Петро і зоставсь
в раю, а Господь пропав, наче ёго і не було.

(Запис. Манджура, Покровское. Алекс. у., Парубокъ).

Тоже.

Давно ще колись, не за дідив і не за прадідив ходив по землі Бог із св. Петром. Ходили, ходили да й захотіли їсти. «Ходім, св. Петре, в село, каже Бог, чи не найдемо де пообідать». Ввійшли в село, розглежують, буди б то зайти. «Зайдім у сей двір, Господи», каже св. Петро. А двір великий, постройка хороша, по двору скоту доволі ходить—хазянин, видно, заможний. «Шкода, одказує Бог, тут не оживисся!» —«Та вже ж дадуть не дадуть, каже св. Петро, а по лобу ложкою не вдарять. Ходім!» —Пішли. Уклонивсь св. Петро хазянці: «будте ласкові, госпоженько, дайте нам, бідним перехожим людям, хоч спроватки попоїсти!» —«Є в нас і сироватка, одказує хозяйка, і молоко, та не для вас. Он у

117

нас роботники є, косарі, женці; їм треба. Ідіть собі з Богом!»
Нічого робить, — пішли. «Бач, св. Петре, каже Бог, я тобі ка-
зав. Ходім далі!» Пішли; аж стоїть хатина, на бік похилилась,
двір не загорожений, піля сіней стоїть худенька лиса корова.
Оцюди зайдім», каже Бог. — «І вже! одвітує св. Петро, коли в
такім багатим дворі піймали облизня, то в сім і гірш!». — «Та
вже ж ходім,» каже Бог. Ввійшли. Уклонивсь Бог хазяйці:
«чи нема в вас, госпоженько, каже, хоч сироватки нам попоїсти?»
— «Оце, хай Бог милує! одвітує хазяйка, хиба в мене малі діти,
або семья велика, щоб я людей сироваткою годувала? Знай-
деться й молочка, спасибі Богу». Та й поставила їм і молока,
і масла, і сметани, посадовила їх, та ще й припрошує гарненько.
Попоїли, подякували та й пішли.

Йшли, йшли, коли облегла темна ніч; треба лагодиться но-
чувать. Міркують між собою, коли йдуть вовки, та такого їх
багато, пребагато. «Яке нам, Г'осподи, питають, на сю ніч про-
питанне буде?» — «Нехай, Господи, каже св. Петро, ідуть вони
у той двір, відкуля нас прогнали, та нехай увесь скот там пої-
дять». — «Ідіть, каже Бог, до бідної вдови, та ззіжте у неї ли-
сую корову!» Як почув сее св. Петро, так зараз і чкурнув у
село, та прямо на двір до вдови. Найшов десь мазницю та й
замазав корові лисину. Прийшли вовки; бачать: Бог казав: лиса
корова, а тут чорна; не посміли їсти, вернулись назад. «Так і
так, кажуть, Господи; нема там лисої корови; есть та чорна».
— «Ззіжте чорну,» каже Бог. Пійшли вовки, а св. Петро попе-
реду. Достав гарячої води та й смив дёготь. Подивились вовки,
корова лиса, а Бог велів чорну ззісти; знов не посміли, верну-
лись. «Лиса корова, Господи, кажуть, нема чорної». — «Ідіть же,
каже Бог, у той двір та яку корову найдете, тую й ззіжте!»
Бачить св. Петро, що нічого робить, сів та й зажурився. «Ащо,
св. Петре, — питає Бог, змудровав?» — «Твоя св. воля, Господи!
одвітує св. Петро, тілько жаль мені бідної вдови: вона нагоду-
вала нас, як рідних, а Ти у неї посліднюю корову одняв».

— «Не так, св. Петре, каже Бог. Слухай! буде у тім селі ве-
лика хвороба на скот. Попереду захворіють старший, а з них і на

118

малих перейде. А де не буде старих, там малиї живі і здорові
будуть. Так оце колиб у тоеї вдови осталась корова, то вона б
захиріла і пропала, а через неї пропав би і приплідок. А те-
пер як корови не має, то приплідок увесь живий останеться.
Уклонився св. Петро Богу в ноги. «Прости мені, Господи» каже.

Переночували, та й знов у дорогу. Ідуть, коли така велика,
превелика калюжа і дивиться страшно, не то переходить. «Підо-
ждім, каже Бог, чи не їхатиме хто небудь». Не довго й ждали:
їде чоловік парою волів, та воли такі добрі, половні, круто-
рогі, високі. «Оцей перевезе», каже св. Петро. — «Дожидайся!»
отвітуб Бог. Підъїхав той чоловік; попросились. — «Як раз оце
для вас і воли запрягав, отказуєть їм чоловік. Перейдете й пішки,
не великі пани. У мене воли молодиї, недолугі, ще постануть.
Гей!» і поїхав. «Казав я тобі, св. Петре!» говорить Бог. Не пере-
їхав ще той чоловік калюжки, коли їде другий. Віз у ёго бла-
генький і драбин нема, бпчок третячок впреженений та корів-
чина, та такі мізерни, маленькі наче назимки. — «Перевези нас,
чоловіче добрий!» каже Бог. — «Сідайте, добрі люде, спасибі вам,
одвітуе той, у мене така катержна худоба, що в воді, як почне
мордуваться, то чорт її й спинить; чим важній на возі, тим
лучче! Сідайте!» Посіли, вогнав чоловік свою худобчину в ка-
люжу! аж ревуть бідни, звісно недолугі совсім, не здужають.
А він все: «Гей, гей!» та пугою, та пугою. «Бач, каже, як
упирують, наче справді, сказав би, не вивезуть. О, спасибі вам
добрі люде, що ви нагодились, все поважшало; сам би нічого не
вдіяв». Переїхали; повставали тії, а чоловік поїхав собі, та
йще раз їм подякував.

Пішли знов. Йшли, йшли, аж ось і снідать пора. Достали по
шматочку хліба. Сухий! — «Іди, св. Петре, каже Бог, отут неда-
лечко колодезь есть. Набери водиці та принеси: хоч хліб помо-
чимо!» Пішов св. Петро. Здалось ёму, що й не довго він баривсь,
а вернувсь тілько через півгода. «А що, приніс води?» питає
Бог. — «Де тобі, Господи, страху тілько набравсь, одказує св.
Петро, а сам блідний, блідний, аж труситься; прийшов оце я
до колодезя, глянув туди та так і зомлів: смола там кипить,

119

огонь горпть страшенний, невгасимий, а в огні гад усякий ки-
шить, жаби, ящурки, чорти рогаті скачуть, гарячими щипцями
головешки таскають, зелізними ложками смолу киплячу набіра-
ють. Насилу я втік!» — «А більш нічого не бачив і не чув?» пи-
тає Бог. — «Нічого, Господи; чув тілько, що хтось не подалеку
гейкає». — «Ото ж, каже Господь, той чоловік, що на полових,
круторогих волах до колодезя доїзжає: для ёго все те й наго-
товлене. Іди ж тепер у другу сторону і там є колодезь; принесеш
води». Пійшов знов св. Петро. Здається й не довго ходив, а
проходив аж два годи. — «Приніс води?» питає Бог. — «Приніс,
Господи, аж повний глек», одвітує св. Петро, а сам такий весе-
лий, наче в великий празник, наче кого рідного побачив; «да ще
й вода яка погожа, солодча од меду, смашнійше од молока! А
колодезь там який дивний предивний! Стоїть він у гарному час-
тенькому березнячку, кругом кущі всякі зелені понасажувані,
квітки всякі, яркі та пахущі поміж зеленою шовковою травою
ростуть. У кущах соловьї, птахи всякі щебечуть да так голосно,
так гарно, що вмер би та слухав. А в колодезі, Господи, хлоп-
чики та дівчатка маленькі седять, в білій як сніг одежі, з дов-
гим білим волосьем, да такі хороші прехороші, що все б дивився
на їх. Пісні співають, в труби грають, да так хороше, сладко
гласно, що й не одійшов од їх. Коло їх страва всяка смачна
постановлена, напитки всякі, яблоки, груші, виноград... всёго,
всёго, аж слюня в мене покотплась». — «А більш нічого не чув
і не бачив?» — «Ні; чув тілько, що хтось гейкав». — «Отож той
чоловік, що на третячку та на коровьяці до колодезя доїзжає
для ёго те все й наготовлене».

Тоже: Іисусъ Христосъ и св. Петръ.

Давними часами можно було то щастье мати, святих по світі
ходячих видіти. Ішов раз Іисус Христос з св. Петром, а пропові-
дуючи христіанскую науку, мали переходити через одну велику
і широку ріку. Видит св. Петро одного на далеку ідучаго чоло-
віка, который мав також тую воду переходити, но понеже (?) він
волами дуже красними їхав, кажет свят. Петро до Іисуса: я буду

120

того человіка проспити, аби він нас визвив на свій віз, і на другий бік перевіз. «Іисус до нёго: навіт і не згадуй ему ничо, бо не возмет нас». Приходять они до той води, и приїжджає і той человік, но св. Петро просит їго: чи би не бил так ласкавим, нас на там той бік перевезти. Сей же человек як подивитися на нёго, басом мовячи: «я не беру на віз нікого». А Іисус кажет: «видиш, Петре, я тобі не казав, абис ёму не згадовав ничо».

Все они чекают на якійсї перевіз. Дивиться св. Петро і ви-
дит одного человіка, который маленькими бичками ідит, все тую
воду переїжджати. Іисус кажет, аще сей нас перевезе. Прибли-
жився він к тій ріці, просит св. Петро, аби їх перевіз. Ню сей
человік не боронит їм сісти на віз. Перевизлися, а св. Петро
говорить до Іисуса: «Господи, коли сей человек такій милосерд-
ний і нас такими маленькими бичками перевіз, зділай так, аби
він мав таки воли, як той, который нас не хтів перевезти, а
той аби на такії перейшов, як сей».

Іисус: «той будет такої худоби мати, що сей ради не зможет дати, а сёму і сії сгинут лиш до дому приїде». Св. Петру зроби- лося жаль і питается: «а то, Господи, для чого?»—Для того, бо той может всем роспаряжувати, а сей не посідаєт такого уму—діти свої дасть в служби, котрії такими господарями будут як і оний человекі».
(Зап. въ Буковинъ Николай Андрійчукъ).

Прим'яніе: Относительно Буковинскихъ сказокъ слѣдуетъ замѣтить, что за народность ихъ редакціи п языка ручаться никакъ нельзя, такъ какъ доставившій ихъ намъ, г. Купчанко, говоритъ: «сказки ти записаны частію малороссійскимъ, частію церковнымъ (?) языкомъ»; прописаніе же въ доставленныхъ изъ Буковины рукописяхъ не фонетическое, замысловатое и не- послѣдовательное.

20. Три награды и гостепріимство Іисусу и
11 апостоловъ.

В ніякім селі жив оден середно-маючій человекі. Утративши
через довгу і тяжку слабість жену свою, а од того часу не при-
пускав жадного подорожного человіка, ідучого коло нёго, аби не
запросив его до своєі хати, где ёго сердечно пріймав і гостив,

121

чим мав у дому. Одного разу минали коло ёго воріт дванадцать
людей; він запросив і погостив їх дуже красно, а відходи від
нёго подяковали ёму за тую гостину. Тиї люди були Іисус Хрі-
стос з своєми одинадьцяти Апосталами. Одійшли тиї люде по
за село, а Іисус Хрістос посілает св. Петра до оного человіка
і кажет: «іди і питайся того человіка, що він собі за тую го-
стину в мене желает?» Прійшов св. Петро до того человіка і
кажет: «тут був в тебе Іисус Хрістос і нас одинадцять Апосто-
лів на обіді і казав тебе питатися, що собі желаеш за тую го-
стину?» Оний чолойік кажет: «ей, коби они ся назад вернули до
мене!» Св. Петро кажет: «они ся не вернут, но кажи, бо не маю
часу більше ждати». Оний кажет: «в мене в городі есть грушка,
котора много овощу видает, —но в літі приходят хлопці і обри-
вают зеленцем; я желаю, аби як хто вплізе на грушу, не зліз,
поки я ему не скажу». Св. Петро одійшов, а той человік нага-
дался еще щось і біжит за ним, кричит і махает руками мо-
вичи: «зачекайте, зачекайте!» Св. Петро став, а той кажет: «маю
ворога і хочу, як він прійдет до мене і сядет на крісло, аби не
встав, поки я ему не скажу, і розійшлися. Вертаючися той на-
зад до дому нагадався еще щось; вертается, біжит і кричит: «а
станьте і зачекайте!» Св. Петро став, а оний человік кажет: «желаю
собі еще, аби Іисус дав мені такії карти, як буду с ким грати,
абим завжди вигравав». Приходить св. Петро до Іисуса і усмі-
хнувшисьі кажет: «он три пусті речі просив, казав, абп як хто
вилізе на ёго грушку, не зліз поки він ему не скажет. Потому
як хто сядет на ёго кріслі, аби не встав, поки він ему не ска-
жет. Еще просив у тебе такії карти, що як будет с ким грати,
аби він завсегда вигравав. Іисус сказав: «возми, Петре, сі карти,
понеси і кажи ему, так будет від сего часу, як ти жадав». Жп-
вши оний человік в спокою і задоволен своем здоровьем виходит
одного ранку на двір і видит дуже багато хлопців на груші,
которії повни пазухи грушок понаревали і каже оден до другого:
«пусти, на що мене тримаеш?» Приходити бліжче к груші, берет
довгу запруту і глуздит їх там потому кажет: «висипайте гру-
шки з пазух і злізайте з відтам гунствоти!» і всі позлізали і ві-

122

дійшли. Жиет той человік близко століт, приходит до него смерть
і кажет:» час уже, человіче, зопсь си на там той світ забирав?» А
він кажет до неї: «И вижу, що вже умерати мушу, но хотів би
їсти пред моєю смертю грушок, але не могу на тую грушку
вилізти; вилізь наню, іх урви кілька грушок, та будеть і мені
і тобі», кажет человік.—Смерть заберается на грушку лізти, а
урвавши тілько грушок, кажет: «будеть, досить, будет, кажет він.
Но хтівши злізати з грушки, не может, но гнівается, але то
не помагает ниц. Кажет смерть до него: «но! що ти хочеш
від мене?»—«Не хочу від тебе більше нічого, лишь підпиши мині,
аби я еще сто рік жив». Хтіла не хтіла, мусіла підписати; тогда
кажет він: «злізь, іди собі з Богом!» Так жив він собі поволенькп
знов сто рік, а зближилася вже послідня десятка, приходит знов
до него смерть, но вже не в літі, коли грушки родят, але в зимі.
Приходит она до того человіка, застает єго при столі і писав
якесь письмо і кажет: «ага! вже нема грушічок, аж тепер пійдем
зо мною». Оний человік кажет: «сідай собі на то крісло коло груби
і зогрійся, поки я сіе письмо скінчу». Лиш она сіла, так встав
він від стола, запалив люльку і прохожуется по хаті. Но ей
нудно было тілько чекати на нею і кажет: «ти вже окінчив пи-
сьмо»?—«О! еще раньше», тепер хочет она вставати, але ані ру-
шитесь не может. «Басама, теремтете ¹)» кажет, що це ти с мною
робиш? «Если мні еще сто рік підпишиш, абим жив, то встанеш
і пійдеш собі». Она знов не хтіла на тое пристати, але мусіла
тое учинити. На его розказ встала і відійшла. Як він вже трету
сотку літ жив, также упливав оден рік за другим, оце прибли-
жуется знов тая трета сотка укінчатися, пійшов в поле, як зви-
чайно семьянин і вязав снопи. Аце приходит смерть к нему і
кажет: «отенер оце ти пійдеш с мною, вже нема ані грушки, ані
пріслагай, ступай за мною»! Прийшли уже тай ніби на тот світ,
а смерть каже:—«ступай до пекла!» но той человік не хоче туда
идти, але кажет: «як на таку кару не заслужив. На, зеди маю
карти; если ти виграеш, то тоди пійду до пекла, но если я ви-

¹) Венгерское ругательство.

123

граю, то жаш мені одну душу з пекла». Як зачали в карти грати,
виграв сей человек однадесть душі, а він бу дванадцятий. В
тим встаст здієна смерть і кажет: «більше не хочу с тобою грати,
бо виграш всі душі з пекла. Ідн собі до раю!» сказала смерть.
Почав він поволеньки с тими душьми до раю идти, взрів го
Інесус і кажет до Петра святого: «Видиш, Петре, того человека, у
которого ми обід мали, а за тое давем ему тії три річі, котри
собі в мене просив, а ти казав, що він собі три пусті річі жел-
лает, а він теперь ідет сюда до мого царства с тількома душами,
кілько нас в него були». Ітак він що і тепер жіт в небі.

(Въ Буковинъ. Зап. Н. Андрійчукъ).

21. Господь и св. Петръ дають счастье.

Був на селі парень, такий собі чистий та гарний, і служив
він по наймах, і за кого вже він не сватався,—ніхто за ёго
не йде, бо хоть сам і гарний, та стіки не заробля,—все в ёго
нічого нема. От ходе він на вечерниці і кажду ніч баче, що у
чоловіка в недостоєній хаті—все кажну ніч світиться.—«Дай,
кає, заляжу». Поліз тай ліг на піч. Аж приходе два свище-
ники, в золотих ризах, запалили свічечку, винули проскурку,—
закусюють. А тут преліта янгол.—«Шо, кає, Господи, (а то
були Господь та сятий Петро)—народилась дитина, яке ти ёму
щастя дариш?»—«А яке? кає: дарую ёму таке щастя, в якому
це я сёгодня». —Закусили й пішли. На другий день він впъять
на піч. Коли се приходять два мужики так собі не бідні й не
богаті—в чістому одінію, запалили свічечку, положили окраєць
хліба й закусюють.—Летить янгол.—«Народився, кає, Господи,
малчик, яке ти ёму щастя дариш?»—«А таке, кає, в якому я це
сёгодня». —От на третій день приходе два старці, розмочили
сухарики і їдять. Летить янгол.—«Народився, Господи, малчик,
яке ти ёму щастя дариш?»—«А таке, кає, в якому я це сёгодня».
—Янгол же полетів, а той з печі та впав перед Господом:—
«яке ж, Господи, ти мені щастя даруеш? Даруй мені, як ти був
в первий день». —«А чом же ти, кає, тоді не оказувався?»—Той
стоїть, плаче.—«Не плач, кає, есть у вас на селі Дроба,—то

124

сватай її, то шо батько богачь, то він за нею усе дасть. Та
гляди, як будеш хазаїном і будуть в тебе питать: чие се,
кажи: Дробене». — Поблагословили й пішли.—От став він Дробу
сватать, люде сміються: дивьсь, акий парень, а таку каряву
свата. А вона буда там така погана, ряба, за те її і Дробою проз-
вали, ніхто і самий біднійший і той не хотів сватать.—Одгу-
ляли, живуть год, другий, третій, став він первим хазяїном.
Тіки хто не спитає ёго: «це ваше?»—він каже: «ні, Дробене». А
там пожив.—«Шо, дума, все Дробене, та Дробене, нехай це
моб, а це Дробене». А тут як насунула туча, дождь, гряд—ви-
било то, шо він сказав, мое, а то, шо Дробене сказав, ще
лучче красується.—«Хай же воно все до віку буде Дробене!»

(Сл. Олексієвка Александр. у. росказ. «чоловік». Зап. Манджура).

22. Спасъ, св. Петръ и подкова.

Ішов Спас і Петро. Дивиться Спас—лежить пудкова. Каже
Петрові: «подійми?» А той подпивсь, да й каже: «на біса б я
оце всяке сміття подіймав»,—да й пошов. Спас пудняв; прий-
шов на базар і променяв її на паляничку. Ідуть з Петром ізнов.
Петро йде, да й каже: «а їсти хочеться дуже!» Спас мовчить.
«Просто так, Господи, їсти хочеться, шо аж шкура болить!»
Ог Спас взвя тоді, да так, щоб Петро не бачив, і кинув кусо-
чок палянички, той подняв і разом ззів.—«Є, тілько себе раз-
дратовав», каже, «іще більш хочеться, чим хотілось». Спас єму
знов кинув; той знов нагнувсь;—і так ёму всю паляничку ви-
кидав, і той все нагинавсь. Як той найвсь, Спас єму й каже:
«бач, ти раз не хотів нагнуться за пудкову, а тут десять раз
нагинавсь», і росказан ёму, «аж я так і так тобі зробив», каже.
Дак Петро тілько лисину почухав. (Кіев. Зап Н. Мурашко).

23. Спасъ. — О бѣшеной собакѣ и пьяномъ че-
ловѣкѣ.

Ідуть Спас з Петром по дорозі, коли проти їх біжить ска-
жена собака: хвіст під себе і піна з рота. Петро зараз за Спаса
і хилиться, «Чого ти хиллесь», каже Спас; «не бійся,— вона

125

нас не зачепить». Ідуть дальше; коли йде чоловік пъиний, ша-
тается, скоса бісом на все позирає і сам з собою щось гари-
каб. «От оцёму звернім!» каже Спас, «а то пъиний буває гірш
скаженої собаки».
(Кіевск. губ., Запис Н. Мурашко).

24. Богъ научаетъ жену мужика прясть.

Іде Господь, а чоловік в кожусі.—«Шо се ти в кожусі ореш?
тепер і в сороці жарко».—«Є, каже, нема в мене сорочки;
жінка ніяк не напряде».—«Ходім, я навчу».—«Колиб-то!»—
Бог і навчив ёго жінку: в понеділок пряди, в вівторок пряди,
в середу пряди, в четвер пряди, в пъятницю помотай, в субботу
помпй, помаж, та і спати ляж.

(Запис. Манджура. Ольш. у., Харьк. губ. «Хлопець»).

25. Богъ и беззаботный человекъ.

Ішов раз Бог та святий Петро; дивляться: чоловік хлівець
городе, лободу забива, лободою й запліта.—«Шо се ти, чоловіче,
робиш? на шо се ти лободу забпваеш, лободою і заплітаеш?'—
«Ато хіба? мені все одно завтра помірать!»—«А спитай, Петре,
може він пити хоче?»—«Може б ти, чоловіче, напився?»—«Є! ко-
либ то у вас було!—«Є».—Дали ёму напиться і пішли. От,
ідуть назад, а він уже такі дубъя ворочає, та сарай строе.—
«Шо се ти, чоловіче, ти ж казав, шо завтра помреш?»—«А хіба
шо? діти остануться, то ті поживуть».

(Запис. Манджура. Ольшана Хар. у. Дід).
Весьма не полный варьантъ.

26. Богъ, святый Петръ и цыганъ.

1.

Як ходив Бог та святий Петро по землі і прийшли вони до
цигана.—«Доров тобі, цигане!»—«Драстуйте, люде тобрі; а шо,
кає, може ви які майстрі, чи шо?»—«Майстрі, каб Господь, такі,
шо можем людей перероблювать: із старого та поганого повер-
нуть на молодого та гарного».—«Переробіть, спасибі вам, мою

126

жінку, бо вона в мене така погана, брицко й дивиться».—«Чого ж? можно!»—Взяв Господь заперся з св. Петром у кузні і через стільки ремня виводить відтіля таку молоду та гарну; оддали цгану і пішли собі. А цган:—«Є, постой, я знаю, шо ёго робить». Взяв свою матірь,—«Ідіть, мамо, я вас перероблю на молоду».—«Шо ти? кає, спинку; я вже така, шо вмерати пора, мені день віку».—«Та йдіть-бо, пожалуста».—Зволік її з печі, повів в кузню і встромив в горон; мати кричить, а він її пха; пхав, пхав, аж поки не одубіла, а там як поцупе клещами,— давай молотом гріть. Грів, грів, не встає. «Тфу, ти, кає, с чорта—чорт й буде». Побіг, нагнав Господа та св Петра: «Ей, люде добрі, а верніться лишень!»—«Чого?» кажуть.—«Та я вам забув хліба дать». От вернулись вони.—Повів він їх в кузню:— «оживіть бо, пожалуста, мою матірь!»—Господь дмухнув на неї, вона і встала.—«А шо? кає цган, прийміть і мене, люде то- брі».—«Ну, і ходім».—От і пішли вони в трёх, і захотілось їм їсти. Господь і кає цганові:—«Піди ти в оцю хату та попроси, може дадуть».—Дали ёму там три вареники, він поки приніс—і ззів два.—«Шо, цгане, хіба тіки один і далі?».—«Йіже т Богу, тіки один».—Взяв Господь розділив той варенник на три часті: одну св. Петрові, другу цганові дав, а третю взяв собі.—От перекупили та й пішли.—Приходить до шинку, Господь і кає: «А шо, цгане, може тут і ночувать будем?—«Про мене, я такий хоч і ночувать».—«Ну, так бий того кабана, шо он ходить». —«І, бач дурного найшов, бий ти, коли розумний»! Господь, може, тіки дмухнув,—кабан тіки стрепенувси.—«Ну, ти ж, ц- гане, вари кабана, а ми с Петром підем горілки принесем».— От цган варив, варив та і ззів печінку. Приходе Господь,— стали вони того кабана їсти. Господь дивиться, нема печінки. —«Ти, цгане, ззів?»—Ні, їй же ти Богу, не їв».—«Та ні, ти ззів». —«Та їй же Богу, не їв, він без печінки і був». —«Ну, був той був». Винили, попечерили.—«Ходім же теперь, цгане, в хату по- просимся, а то може дощь буде».—«А ходім той ходім!» Війшли в хату, попросились, пустили; просели соломи, Господь ліг в сере- дині, а св. Петро од стіни, а цган с краю. А там три разбой-

127

ники в карти грали. От грали, грали, один програвсь. «Дай, кає,
піду на двір, може, Бог щастя дасть». —Походив по двору, входе в
хату і несе шматок восі. — «А ну, я на щастя цёго крайнёго
вдарю», та як опереже цигана!» —Е, брате, посуньсь ти сюди, тут
мені так холодно», кає до Господа. От грали, грали, другий раз-
бойник програвся. — «Дай, кає, піду на двір, може, Бог, щастя
дасть». —Походив трохи, входе і цей шматок восі найшов. — «Ну,
кає, ти, брат, бив крайнёго, а я середнёго, та ще як опереже ци-
гана! «Ей, чуеш, чуеш? Лягай ти сюди! кає на св. Петра, бо
мені тут так душно». — Перемістились упъять. —От програвсь і
третій розбойник. — «Дай, кає, піду і я на двір, може, Бог щастя
дасть». — Війшов, і цей несе шматок восі. — «Ну, ти, кає, бив
середнёго, а я ще крайнёго», та упъять так цигана як бе-
бехне! — «Хи, ти скаженої собаки люде, неначе я один в світі
тіки і е!» —От повставали вранці і пішли своею дорогою. І при-
ходять до якогось чоловіка, а у того чоловіка та такого багато хліба
усякого!.. Господь і кає: «Станем, цигане, з коробки молотить, та
заробим собі хліба, або грішми озмем». — «А коли ти молотник
хороший, то і наймайсь же». —От Господь підрядився на той хліб:
змолотить і зерно перевіять, щоб чисто було на току. Ну, настає
ніч, Господь і кає: «Лягай ти, цигане, з Петром в хаті, а я
піду на тік». — «Е, постой, брате, я біз тебе боюсь». От пішли
вони на тік; Господь як підпалив той хліб, як піднялась віхола!
хліб горить, а циган жахається та Господа лає: «Шо це ти на-
робив?» От як перегоріло все чисто, дивиться циган, солома на
своему місті, зерно тож собі, полова тож. «Оце, дума, робот-
ник!» —Получив Господь, за шо підрядився, і пішли. От і прий-
шлось їм через море йти. Господь же та св. Петро по воді йдуть,
а циган потопа; став по коліно в воді Господь і кає: «Приз-
найсь, ти печінку ззів?» — «Ні, брате, йй ж ти Богу, не їв,
він без печінки і був». —Уже став і по шію став, уже захли-
мається. — «Признайсь, цигане, ти печінку ззів?» — «Ні, брате,
тій же ти Богу, не їв». Вирятував ёго Господь, перейшли вони
море, зійшли на могилу. — «Ну, кає Господь, давайте гроші по-
ділимо!» — «Та ну і давайте ж!» —От Господь і сипле на чотирі

128

кучки: «Це тобі, Петре, це тобі, цигане, а це мені»..—«А четверта ж кому?»—«А тому, кає Господь, хто вареники поїв».—«Та це я ж і поїв».—«Ну, бери, коли ти, та упъять сипле на чотирі кучки: «це тобі, Петре, це тобі, цигане, а це мені».. «А четверта ж кому?»—«А тому, хто печінку ззів».—«Та це я, йй же ти Богу і ззів».—«Коли ти, той бери». Як сказав це Господь, так і счез з св. Петром; циган дивиться, шо нікого нема, за гроші та до дому.—Оцце і край, може де і більш е, я не знаю.

(Зап. Манджура. Хут. Алексєвка. Алекс. у. отъ Парубка).

2.

Як вийшли вони з шинку, де ночували, та прийшли до якогось пана, а той пан та був хворий. От Господь і взявся ёго піднять. «Ну, кає, ти, Петре, і ти, цигане, лягайте тут, а я піду до пана».—«Є, ні, брате, я біз тебе боюсь».—Пішли вони вдвох.—Взяв Господь того нана порізав, перемив, склав упъять, як він був, полив водою,—він сцілився, духнув на ёго,—пан і встав. А циган те все і баче.—«Є, це вже не в кузні, тепер я навчивсь». От я уходить їм, виносе пан сундучок грошій.—«Беріть, кає, стікі хочте». От Господь св. Петрові дав жменю, собі взяв жменю і цигану жменю.—«Та бери бо, брате, більш!»—Господь ще ёму жменю дав.—«Та бери ще!»—Господь і ще дав.—«Є, шкода ж з вами і ходить,—піду один». От пішов і визвавсь якусь бариню підправить; взяв її порізав, перечистив, склав до купи, полив водою, не сціляється, він духнув, не встає, він у друге ху!—не встає.—«Тху! з чорта—чорта й буде».—Ведуть ёго вішать, а Господь та св. Петро йдуть.—«Єй, постойте, люде топрі, оцце такі йдуть, шо сцілять».—А Господь і пита: «А чи ти вареники поїв?»—«Ні, брате, не я».—«Ну, ведіть вішайте».—«Постойте, постойте, ййже ти Богу, я ззів».—«А печінку ти ззів?»—«Ні, ййже ти Богу, не я».—«Ну, так ведіть», кає Господь.—«Постійте, постійте, ййже ти Богу, я брат ззів».—«Ну, тепер, кає, пустіть ёго». Пішов Господь — сцілив бариню і пішли: Господь та св. Петро свою дорогою, а циган до дому.
(Александр. у. «Чоловік». Запис. Манджура).

129

27. Спасъ, св. Петръ и злая жена.

Ішли Спас з Петром через якесь село; так уже над вечір
було; уже в їх думка, де б то й переночувать. Коли дивляться,
коло воріт стоїть з косою чоловік; от Петро і каже: «Чоло-
віче, ти з косою ідеш, то горе знаеш; пусти нас на ніч!»—«Єх,
люде добрі! пустив би я вас з дорогою душею, да в мене жінка
змія лютая; прийде з шинку, і міні покою не дасть, і вам лихо
буде». Петро подививсь на Спаса. «Нічого, пусти», каже; «що
вона посміє нам зробить?»—«Ідіть, тілько на мене не жалуйтесь!»
Спас і каже Петру: «як ти хочеш,—міні все рівно, чи остань-
мось у сёго человіка, чи, може, пойдем пошукаєм другого міста?»
—«Куди там ми пойдем, собак дражнить!» одказав Петро. Убій-
шли в хату, послались долі і лігли: Спас коло стіни, а Петро
коло ёго. Тільки що улиглись ото, колиж, чують, кричить, ще з
улиці чутно, як вона підходіть. Чоловік той, хазяйн, схопивсь:
«се», каже, «моя стара іде». Так це двері з шумом розчиншшє
і вона із шумом в хату, і кричить: «що тут таке у тебе?—сам
таскаєшся що дня, та ще й волоцюг сюда пріймаєш до себе!
Геть!»—Да лозину достала з під печи і ну шмагать Петра край-
нёго; стягла з ёго й одежу. «Є, ні, бачу, сієі мало лозини;
пойду, найду кращу, я вас, волоцюг, поопарю!» Впійшла. Петро
і каже: «Господи, перелиж ти на мое місто, а то вона з мене і
душу витрепає». Переліг Спас, ліг Петро коло стіни. Коли века-
кує вона з здоровенною лозиною. «Крайнёго била, а ну ще сёго
тепер, що коло стіни тулиться!» Витягла знов Петра. «Іш, да
все як один—сивее та лисее», каже.—І так ні за що одшма-
гала сердешного Петра двічі. (Зап. въ Кіевъ Н. Мурашко).

28. Спасъ и оводы.

Зайшли оводи в шинок, да й ну гулять. Коли йде Спас, той
що випрохав собі дві неділі посту, питас в оводів: «що се
ви за люде?»—«Ми музиканти». —«Що ж ви тут робіть?»—
«Илью провожаем; а ти ж, дядьку, хто?»—«Я Спас». —«Є, то

9

130

лиха ж мати про нас! шкода, поморозить нас Спас; треба ті-
кать, бо не даром сказано: прийде де Спас, то держи рукавиці
про запас!» (Въ Перерванцахъ, Полт. губ. Запис. Мурашко).

Сила покаянія:

29. Кровосмѣситель. (Андрій Первозванний).

1.

Буб собі чоловік та жінка, і був у них один син. От раз і
сниться їм, шо як виросте їх син, то батька вбѣе, а з матерью
буде жити, а там і матерь вбѣе. Повставали вони і хваляться
один другому, шо їм преснилось. «Ну, кає, давай роспоремо ёму
жевіт, заднім в бочку і на море пустим». Взяли роспороли ёму
жевіт, заднили в бочку і пустили на море. Плів він, плів, а
матроси і почули.—«Шо то, кажуть, дитина в боці плаче?»—
Піймали ту бочку, виняли ёго, зашили ёму жевіт і зростили
ёго. От як виріс він, попрощавсь з матросами і пішов свого
хліба шукать. Приходе до свого батька, і той того не зна; він
і нанявсь у ёго саду стерегти с таким уговором, шо він, хто
б не прийшов в сад, буде до трёх раз окликать, як в трете
не озветься, то буде стрілять. Ну, прослужив він нестільки
ремня, хазяїн і кає: «дай піду повірю ёго, чи він так і робе, як
казав?» Приходе в сад, той ёго раз окликнув, мовчить, він у
друге,—мовчить, він у трете,—мовчить, він взяв і випалив. Коли
прийшов, роздививсь—хазяїн. Він тоді в горницю до хазяйки,
повінчавсь з нею і став жить. От раз бере він сорочку в не-
ділю, вона і побачила у ёго рубець, шрам той.—«Шо се в тебе?»
—«Та це, кає, мене маненьким матроси на морі піймали з рос-
поротим жевотом та зашилп».—«Я ж, кає, твоя матп!»—Він її
тут же і вбив; убив і пішов собі. Ходив, ходив, приходе до
попа, просе, шоб той наложив на ёго, шоб ёму можно було свій
гріх спокутать.—«Які ж твої гріхп?»—Такі той такі. «Ні, кає,
не могу!» Він того попа взяв і убив. — Приходе до другого, і
другий теж каже, він і другого вобив.—Пішов до третёго, третій
уже і спокутав. «На тобі, кає, хлопче, оццю вуголину з яблуні

131

та посади он—на тії горі і носи рано й вечір навколюшках воду ротом та поливай цю вуголину; як вона прийметься і поспінуть яблуки, так трухни; як осипляться, то прощаються тобі гріхи. От як вийшло ёму дваццять пъять год, яблуки поспіли; він трухнув, всі осипались,—тіки двох зосталось.—Пішов він упъять до того попа. «Ну, ходім же, кає, я тебе в колодязь закину». Посадив ёго в колодязь,—замкнув за залізні двері, засипав землею і ключі в море закинув.—От через триццять год ловили батюшчини риболови рибу, піймали щуку, роспороли, аж там ключі. Приносять вони ті ключі до батюшки. «А, кає батюшка, в мене є спасенник».—Зараз до того колодезя, одкрили ёго, а він уже там вмер, і свічка над ним горить. Тоді ёму все протистилось, і він пресвятивсь.

(Отъ портнаго. Зап. Манджура. Синегубовка. Алекс. у. Екатериносл. губ.). Ср. Костопарова, Легенда о кровосмѣсителѣ, Монографія, І, 327. Его же Пам. стар. р. литерат. II, 415—442. Сходныя пѣсни и сказанія, Малор. и западныя указаны въ Истор. пѣснихъ Малор. народа, Антон. и Драгом. т. І, 280 Ср. также Марія Египетская у Чубинск. Труда этногр. экспед. въ 10го-Зап. Край, І, 182.

2.

Разбойникъ.

Як був собі розбойник і він ходив дванадцать год по світу, шоб хто з попів покуту ёму накинув за гріхи. Як которий не накине, то він ёго і вбъє. За дванадцать годів убив дванадцать попів. Прийшов до 13-го, шоб той спокутував ёго гріхи, росказав свое похожденіе і похвалився. стіко попів убив. Перелякався піп і каже: «ну, я тобі покуту накину. Іди, каже, до мене в сад, там есть яблуня і від неї йде 7 одростків, зрубай ти її, порубай на мілкі часті, запали, тай положи зверху руки по лікті, а ноги по коліна». Зробив так розбойник і поодпалював собі руки й ноги. Після того приносе ёму піп мідну цеберку й каже: «на, та в цій цеберці носи дванадцать год воду, та поливай яблуню, поки вона одросте і уроде». Разбойник 12 год лазив рачки з цеберкою, носив усе воду, та поливав яблуню. Через 12 літ у ёго одросли руки й ноги. Пішов розбойник до

132

попа й хвалиться, шо яблуня так уродила, шо аж гілля попідпі-
рав. Піп ёму й каже: «піди тепер, та стрепени її 12 раз, шоб
всі до одного яблука попадали, то тоді вже ти всі свої гріхи
спокутовав». Розбойник як стрепенув 12 раз яблуню, так яблука
і поосипались, а два тіко і зосталось. Тоді розбойник пита попа:
«шо воно за знак: усі яблука попадали, а тіко двое й зоста-
лось?» Піп і каже: «то батькові та материні гріхи. Шоб спо-
кутувать, каже піп, батькові й материні гріхи, то наймись до
мене, або так стань на год вівці пасти». Разбойник согласився.
От раз іде по біля кладбища, коли дивиться, ходе чоловік з ціп-
ком, тай штрика в гробки: «уставайте, каже, сукини-сини, та
ідіть на панщину!» Розбойник прийшов тай пита: «шо ти тут
робиш?» Той мовчить. Він ударив ёго раз кгирликгою, тай убив.
Тоді погнав до попа вівці, тай хвалиться, шо убив чоловіка.
«Якого?» пита піп. Розбойник й росказуе: «ходив, каже, по
гробках, штрикав палицію в гробки, та приговорював: вста-
вайте, сукини-сини, на панщину!»—«Ну, каже піп, тепер ти сов-
сім спокутував уже свої грихи і не грішним став, бо вбив того
чоловіка, шо ёго й земля не прийма: то чоловік був у пана ота-
маном над панськіми людьми, та так дуже обіжав людей, та не
по правді робив, шо грішнішого від ёго мабуть і в світі вже
не було». Тай отпустив тоді піп розбойника.

(С. Ольгинское, Маріупольскаго уѣзда, записана со словъ школьнаго сто-
рожа Герасима Хвоста 20 февраля 1875 г.)

Сравн. Кулиша, Записки о Ю. Руси; т. І, стр. 309—311. Афанасьева.
Нар. р. легенды, 478 (бѣлорусскій варьянтъ).

30. Тоже сила покаянія: Марія Египетская.

Вона була всесвітня блудниця з малих літ, поки дойшла до
своєї степені, поки стала чуствувать, що гріх ё. Пішла вона
в пустиню молиться, в ліса і доходилась вона, поки одіянія
опало, стала нага. А попереду неї пішов митрополіт, розбойник,
спасаться в пустиню, і видить він, що вона ходить нага, то він
її хоче зайти, так не можеть зайти: так як коза дика поміж ку-
щами скривается; ніяк її не мог і зайти; ну, зачав її іскать
спасенія, де вона ночує і найшов; ізведено кущ ліщини і по-

133

крито комишом і пропустила собі ход, аби тілько пролізти. То він прийшов рано, не застав і прийшов пізно, не застав, а пойшов як раз о полночі і її застав і говорить: «як що є добре, то явися сюда, а як що худе, так тут згинь, пропади».—«Я есть христіянка, говорить, так не могу явиться».—«Через що ти не можеш?»—«Що я есть нага». Він з себе скинув патрахиль і кинув йй і говорить: «надівай сей патрахіль і явися ко мнь». То вона наділа патрахіль і явилась к єму, то він йй дав сповідь: «получи ти собі од мене исповідь і ступай в Єрусалим і прийми собі собщеніе, бо ти скоро помреш; твої гріхи всі прощені». То вона прийшла до моря тай шла б собі; ні,—вона пішла до карабельщика проситься, то карабельщик йй отвічає: «сотворим гріх, то перевезу тебе». То вона от-того карабли, та до другого, так обійшла всі караблі, і всі однії пісні сппвають. Возвратлась в пустиню і зачала думать: «ні, скілько я гріхів творила, та мені Господь прощає, сотворю ще один, пойду до такого то карабельщика, він мині понравився, той мене перевезе». То вона прийшла до ёго й говорить єму. А він говорить йй: «я ж тобі говорив, як так, перевезу». Вона согласилась. «Чи так той так, а тілько прошу покорно перевезти». То він її взяв на карабель і виїхав на середі моря. В морі є возморья, то він остановив карабель, узяв її на те возморья, і там почали вони гріх творить. Ангел їм явився і говорить: «Марія Египетська, за що ти в пустині спасала за свої гріхи, і Бог тебе простив, а тепер ти впъять узялася за свої прежні діла? Гряди в Єрусалим, куди тебе послано». То вона обійшла кругом Єрусалима, трое суток ходила, і дверей не найшла. Сіла між нищими, получила вона дару три мідниці (три гривні) і купила собі трое хліба і возвратилась у пустиню і там її смерть спостигла і хоронили її волки.

(Запис. О. Зайкевичъ, въ Луб. уѣздѣ, Полтав. губ. въ селѣ Солониці). Крайне плохая редакція. Кажется, что разбойникъ митрополить—есть грѣшникъ двухъ предъявляющихъ сказаній, сынъ кровосмѣсительницы сказаній г. Костомарова;—въ этихъ легендахъ сынъ—грѣшникъ становится папою и исповѣдываетъ свою мать. Въ вышеприведенной легендѣ, кажется, смѣшались образы рпзбойника и кровосмѣсителя, ставшаго митрополитомъ черезъ покаяніе.—Сравни о Маріи Египетской у Чубинскаго. Труды, І, 182.

134

31. Евдокія, Иродова дочь.

Була Євдокія у царя Ірода, прекрасна баришня. І зъїзжались
царі, королі, дивились на її красоту і здарили її тим, щой у
царя того і в неї не було. Приїзжающий, Гирман, монаха, з
Охманских гор опознал і заїхав до царя Ірода в двір, упроси-
вся на ніч, і дали ёму келію у кухні, і в тий кухні за стіною
спальня Євдокії, кровать. Він усю ніч тілько 3-ри часа спав, а
то читав і співав. А вона чула кріз стіну, всю ніч не могла
спать. Він, уставши рано, виїхав; вона вбігае в кухню, спра-
шуе: «хто був?» Їй отвічають: «проїзжающий монаха Гирман
був». — «То я, говорить, зострахнулася і ужаснулася ёго пісням
і читаніям: що праведнії в огні не горять, і звірь не ззість і
грім не вбъе; як би мині ёго возвратить назад, щоб він і другую
ніч ночував». То їй підчинені сказали: «як вам угодно, то в
вашій волі». То вона послала верхового. Поки він заворотився,
то вона прорубала стіну і окошко вставила. Він приїхав, то
вона й просить: «проїзжающий, Гирман, монаха, читай мині і
співай, буду я любопитствовать тобою, і, прошу тебе, возьми
мене з собою». То він їй отвічае: «нельзя». — «Твій батюшка огнен-
ний, то він мене ізпечить». — «Так как же? говорить, я желаю у
ваший вірі помереть». — «Когда желаеш у нашій вірі помереть,
то роздай свої имощи, свое сребро й злато на своїх подчинен-
них, а я переночувавши сей час виїзжаю. Я собі й поїду. А ти,
роздавши свое сребро й злато, свої имощи на своїх подчиненних,
вели запрягти свої лошаді в икипаж і вили гнаться за мною.
Не доганяючи мене, так як палицпю кинуть, возрати лошаді на-
зад і сама доганяй мене; будуть вони спрашувать: куда ти ідеш?
То ти кажи, що я піду цію дорогою, а ви мене ждіть коло та-
кої то дороги, то я обйду і прийду до вас». Вони звернули ло-
шаді назад, приказуе: «їдьте от до такой то середохресної дороги,
станьте там і дожидайте мене, поки я прийду; я хоть вечером
прийду». А сама сіла з ним у кибітку і разговорує з нею Гир-
ман: отепер може чи не уйдем». От вони ¹) стали до вечера,

¹) Прислуга царская.

135

отпрагли коні, оббігли скрізь, так нігде нема. І поїхали до царя
Ірода в двор. Переночувавши, приїзжае її батюшка, спрашуе:
«де Євдокія?» то вони говорять: «ми незвісні, де вона». — «Хто
був? чи с царів, чи с королів? може царі або королі вхопили?»—
«Не було ні царів, ні королів, а був проїзжающий монаха, Гирман,
просився на ніч, і вставши рано уїхав, а вона вбігши в кухню
спрашуе: «хто ночував?» то ми їй отвічали: проїзжающий монаха
Гирман їхав з Охманськіх гор, заїхав ночувать і поїхав рано».
Вона звеліла завернуть. Заворотила; поки він вернувся, окошко
прорубала в стіні проті свого ліжка. Потім того переночував і дру-
гую ніч і поїхав собі, больш нікого не було. А потом вони ку-
дась їздили, через три дня, ми не звісні куда». Він роспросив,
хто возвив її, куди їздили, тіх кучерей і лакеев. То вони ёму
отвічали: «Ми гнали коні, скілько вони заскочять, не знаем об
чем,—доїхали до такого урочища, шо вони встали і сказали:
«їдьте до такої то дороги, возвратіть коні назад; а я піду горою,
обійду кругом і вернусь до вас, хоть пізненько». То ми ждали,
ждали, отпрагли лошадей, оббігли кругом, проїскали скрозь,—
нема! — так ми вернулись назад. Приїхали домой і дома нема».
То він схватився огнем да у погонь за Гирманом. Гирман го-
ворить: «ей, прекрасная Євдокія, твій отець женеться,—уже мене
в плечі пече, не всижу. Що будем дьятать? То вона сказала:
«хать смерть получу с тобою в православній вірі христіянский,
а з ним не ворочусь назад».

Зослав Господь два ангели з небес до ней і взяли її і не-
несуть її на небеса. І вперся він за нею, женеться і зубами
скригоче. Господь возгласив з небес на Архистратига Мпхаїла:
«охристи ёго зезлом!» Охристив, обсік ёму крилья, і він бух-
нув до долу. Там її охристили і миром помазали, і одправив її
з Архистратигом Михаїлом і Гавриїлом до преподобного монаха
Гирмана. Приказав її обучать христіянської віри і книги і опри-
ділить її в манастир.

Оприділилася в манастир, і померла ігуменша. Приїзжае
Архиєрей і спрашуе всіх манахинь: «кого ви обберете собі мату-
шкою?» То вони возгласили: «не желаем нікого, окроме прекра-

136

сную Євдокію: прерозумна, і рощотна дівиця і милосердна». То він її благословив і подозволив й управліть усення. А царь Ірод і дочувся, що вона в манастирі і посилає публикації по своєму царстві: «Хто может Євдокію оттуда взять, так шосту часть царства даю». То один обізвавсь: «я могу її доставить, тілько треба достать манашиське пять». Убрався в монашеське пять, запрягли лошадь, сів у кибітку і їде. Приїзнає до Гпр-манової келії, а Гпрман сидить коло своєї келії на крислі. І встає він з кибітки, кланяється їму і бере їго за руку, хоче їго у руку поцілувать, а той руки не дає, спрашує їго: «що ти есть таке?»—«Я, говорить, монаха». —«Я бачу, що ти монаха, та не монашеській у тебе вид. Зачим сюда?»—Каже: «я приїхав до своєї сестри Євдокії побачиться». —«Не побачешся, говорить, через три дні. Отправлю через три дні старцем оливу, ладан і свіці, тогда подозволяю тобі їхать до огради, а пойде старець, провизію понесе, перекажи ти, нехай до тебе вийде». Старець провизію поніс, не сказав й нічого, так він і собі за старцем утаскався, вона ёго й вгледіла. Йде до неї і спрашує її: «чого тобі, Прекрасная Євдокіє, схотілось? Покинула срибро й злато і всі пмощи свої, тепер тебе й в половині ніт». Так вона на ёго як двухнула, тай убила своїм духом. Як заплачуть черниці. Вона й дивиться, то на ту, то на ту, спрошує їх: «чого ви тужете?» То вони їй отвічають: «як нам не плакать, що не тілько не буде нас, а й манастирів не буде; прийшов, хто ёго зна хто, і ви своїм духом убили». —«Нічого журиться, становіться Богу молиться, я ёго ужиту». Дмухнула на ёго своїм духом, він схопнівся і побіг, запріг лошадь, ні дяки, ні спаснбі, запріг поїхав. Приїзнає до царя Ірода, царь ёго спрашує: «щож ти прекрасної Євдокії не привіз?» —«Нельзя привезти, волшебниця пребольшая: своїм духом убіла і впъять воскресила». То царь того остановив, а других спрошує. —«Хто можеть?» Так один каже: «дайте війска й заряду, манастирь розібью і її возьму». Так їму сей час полк москалів й заряду, випросив. То манастир оградився огнем за 25 верстов не допускаючи себе. То вони з пушек бьють, і картеч вертаеться та їх бъе, поки всіх пере-

137

каннила і возвратилися назад: нема й одного чоловіка цілого, всі живі, а всі показнені. Приїзжають до царя: — «що, как там?» — «Волшебниця пребольша, оградився монастирь огнем за 25 верст, не допускае нас, з пушок бъем, — картечи вертаються і нас переказнили».

А ёго син 7-ми літ: «Батюшка, дайте мині війска й зариду, я її в стремені привезу». — Він сей час сповнив, дав ёму все, зпорядив. Не доймаючи манастири 25 верст, оказався сад. Та такий сад, що ні в одним царстві нема: птиць, звірів і гад; фрухти, цвіти разні. То він скричав: остановить свою команду; став із сідла, злазить, уперся в землю, переломилась нога вище коліна, упав тай крпить; збіглися до ёго, аж він не можеть ступать; підняли ёго, положили в икипаж, завернулись назад. Явились к царю Іроду, царь Ірод спичалився, і заслав по всім царстві публикацію: «хто мого сина злічить, сріблом злотом наділю». Ізлічали з усих царствів лікарі, так не могли злічить. Та він начав просить своєї дочері, прекрасної Євдокії, говорить: «доч моя, прекрасная Євдокія! прошу тебе, Божим словом присягою, злічи свого брата, мого сина, сріблом златом наділю і пришлю за тобою 12-ть лошадей в икіпажі». То вона ёму отписала: «я ваших лошадей не желаю; я приїду на своїй тройці, злічу свого брата і вашого сина». Приїхала ночью, злічила: сустав на сустав поправила і поїхала; ніхто її й не бачив. Так Ірод 12-ть повозок золота одправив на манастирь. (Зап. тамже, тьмь же).

## 32. Св. Николай и архіерей.

Приснився Теофанові сон, змалювать три иконі: Спасителя, Матер Божу і свитого Миколая. Він прочнувся і говорить своїй жоні: «та то приснився мині сон, щоб змалювать три иконі: Спасителя, Матер Божу і свитого Миколая». От вона ёму й говорить: «ик приснився, то й ісповни, то може нам Господь що небудь дасть. Тобі буде тільки дорого стоять, щоб купить девера, та повезти до столярів, щоб поробили бляти, а мій брат живописець, то безденежно помалює». Поробили бляти, перека-

138

зують: «Приходь, Теофане, за блатами, уже готові твої блити».
Забравши тії блати і приходить до свого шурпна і називае ёго
братом і шурином. «Змалюй мині три иконі: Спасителя, Матер
Божу і Святого Миколан». То він спрошує: «на що тобі?»—Мині
в сні грядущому приснився сон, щоб змалювать три иконі: «Спа-
сителя, Матер Божу і св. Миколая».—«Як тобі приснилось во сні
градущому, я с тебе не хочу ні одної копійки. Я тобі безденежно
помалую». От намалював тії икони: «Приходь, Теофан, по икони,
бо вже икони готові». То він так возрадувавсь, як насвіт народи-
вся. То забравши ті икони і йде, до землі не торкається, на воздусі
йде. І приносить икони, кладе на столі, і говорить своїй жині:
«Не понису я сіх икон нікуди освящать». А вона ёму й отвічае:
«хиба не священі й будуть?» А він йї отвічае: «ні, освящу, гово-
рить, та зазву архиерея до свого дому з усію свиткою». — «Е! як
архиерея звать з усією свиткою, так малий у тебе карман!» — «Хоть
ну,—от по сю!»—махнув себе по шиї.—«Когда хочеш ти зазвать
архиерея з усію свиткою, то попереду треба приготовиться: «пої-
хать у город, накупить усяких напитків, найдків; таку парсону
зазвать, треба її угостить». То він, покупивши усего, зложив і
поїхав до манастиря. Приїзжае до ёго келії, бере благословення
і просить ёго: «Прошу вашої милости, ваше привосвященство,
в мой дом». То він ёго спрошує: «Чого?»—«Освятить три ико-
ні». — «Хорошо. Как же мині, говорить, їхать? Самому чи ще
с ким?» — А він ёму й говорить: «прошу покорно з усію свит-
кою». — Архиерей ёму отвічае: «що ти? чи ти ж удовольствуеш?
у мене 60 чоловіка певчеської окроме тпх, що около миня». —
То він ёму отвічае: «удовольствую». — «Що ж ти готов?» — «Го-
тов». — «Поїзжай же! я сейчас буду». — Приїхав домой, поставляв
икони, як слідуе буть, по столі. Він приїзжае і говорить: «хо-
рошо, Теофане, Спаситель наш защититель, Матер Божа наша
покровителька, а Миколай на што? А этою м...... Миколан, не
хочу освящать, знеси ёго вон!» — То він ёго просить і кла-
няється: «Як мині в сні грядущому снислось, так я так і ісполню
і прошу вашої милости освятить». — «Не хочу, знеси! не хочу
смотріть на ёго». — То він поніс у комору і поставив на полиці

139

і положив ёму три поклони. Св. Оче Миколає, Виликий чудотворче! Яєвоє сні грибущомусполинив, а що я буду ділать що він не хоче освящать?»—«Дарма, я ёму слугою не буду, а він мині буде,» промовила пкона до ёго. Освятили ті икони, начав угощать, угостив до пологинки, а од половинки нічим. Ходить коло хати й тускує. Продать нічого, позичить ні в кого і достать нігде, що ёго казать! А далі здумав да, піду до Миколаї він мене порадить, чи не дасть мині наставленія. Увійшов тай положив ёму упъять три поклони і говорить: «Св. Оче Миколає, Великий чудотворче, що мині дьлать? угостив до половини, а од половини нічим». То він ёму отвічає: «Йди, угостиш». Війшов у свой дом, чого нада, те й есть! Так хорошо вгостив, що лучше бить не льзя. Той п'є вино, той п'є инше.—«Ну, Теофане, я не такі посвящав икони, як у тебе, дерев'яни, я посвящав икони на трёх древах, на кедрі, на певі і кипарисі под сребром; ну такого вина не вкушав, як у тебе; де ти ёго достав? п'ю, п'ю, не могу ростаться, де покупав?»—Я, говорить, покупав у таким то городі, у такого то купця». Взяв і записав. І так ёго вдоволствував, що архимандрит з протоереєм взяли ёго під руки з застолу і положили ёго в икипаж, привизли до ёго келії і положили ёго на одрі. Промовив він до архимандрита: «читай по мині евангелію, як по ісход души, бо я помру». Кончився до нолночі, а о полночі де взявся бояр і ухватив вітром, і поніс горою, і вкинув ёго по среди моря в смоляний корабль, і той корабль став зараз потопать. Тогда він взгласив: «Господи милостивий, Матер Божа, согрішив я перед вами! Св. Миколаю! Когда б мене св. Миколай отсюда визволив, то я б ёму акафист і молебень служив і всем би людям проповідував, щоб ёго чтили й молили і на помоч просили». Приходить до ёго св. Миколай і спрошує ёго: «Шо се, ваше превосвященство, хто це вас сюди запер? Чи Тиофан, чи живописець?»—«Ну, говорить, подай руку сюда!» Витяг ёго відтиля і поставив на воді поз себе, і повів ёго по воді, так як по сухопутті і звів ёго на суху путь, і говорить: «Ступайте же, ваше превосвященство, на свое мьсто, а я пойду на свое!" Так він 12 суток не ївши й не пивши йшов,

140

поки дойшов до свого манастира. Дойшовши та не туди щоб
їсти, або пить, та повилів звонить, та послав до Тиофана за-
писку: «Принеси икону св. Миколая; сам од себе освищу». Осви-
тив і одмолебствував і спрашував ёго: «Видів я Теофанові не-
достатки, було до половинки, а од половинки не ставало, а в—
послі де воно взялось! чого згада, те все й було». А икона св.
Миколай промовлие: «отслужиш божу литургію і увійдеш у свою
келію, — стоятеме бутилка вина того самого, похмилишся». Увій-
шов, стоїть; налив: те саме вино, щой тоді було; напився, став
здоров. (Запис. О. Зайкевичь, въ Лубен. увѣздѣ. въ с. Соломинцахъ).

### 33. Богородица, св. Николай и св. Юрій.

Один чоловік довго не був у своїм селі, він од панів ховавсь.
От зострів він другого чоловік з того ж села тай розбалака-
лись.— «А що, каже, чи нема яких слухів?» — «Да що? кажуть,
Бог помер!» — «О що! хто ж тепер буде миром управліти? — «Ка-
жуть, Богородица, а иншії—Микола, угодник божий» — «Де там
Богородица! не жіноцьке діло! Миколай... ні! він молебні дуже
любить».— «А то, кажуть, Юрко».— «От се було б добре! він би
сіх чортових панів тее».. І розішлися.. (Зап. Н. Мурашко).

### 34. Святой и чорть.

А то росказував їще дід, що давно колись жив чоловік та
жив, та ніколи він у церков не ходив. От люді і кажать: «як
сей чоловік живе, що ніколи він у церков не ходить!» А той
чоловік та святий, і думає собі: «дай хоч раз і пойду до церкви,
що там таке!» і пішов.

Люде йдуть мостом, а він прямо водою чимчикує; а нечи-
стий бачить, та й каже сам собі: «подожди-ж! ідеш ти водою,
пойдеш і ти мостом!» Приходить той чоловік у церков, стоїть;
почалась служба святая, дивиться він: щось над головами людей
не то ходить, не то літає;—приднівсь він аж то,— вбий ёго
сила Божа! — нечистий господарює. Повертівсь нечистий, да видно
і своїх пудначальників, позвав,— внесли ёму цілу шкуру якусь
(здавється, кінську). Він її так над головами людей і роскинув,

141

і сам сів; тії, звісно, сего нічого не бачать. Мигнув ізнов на
своїх; тії догадались, у трёх зачепили веревкам одно неве-
личке перце гусине і тягнуть,— так упираються, да аж крек-
чуть; вони хотілп сим святого розсмішить. А святий на їх не
дивиться, та знай читає. Узяв той старший перо і почав впи-
совать на кожу гріхи всякого: оце озирає церков,— тілько вгля-
дить, що хто не молиться да так стоїть, зараз і запише; заду-
мається хто об чім небудь, зараз і того туди! Панків, що хри-
стються наче мух обганяють, всіх позаписував,— і так багато
понаписував, що всю кожу ісписав: з начала і сидів на їй і
писав, а потім потроху зсовувавсь да писав, і доти зсовувавсь,
поки зовсім не зсунувсь, а пудконец прямо на головах у людей
помістивсь, да все писав; далі нестало де писать, заставив він
своіх пудначальників зубами шкуру витягувать, щоб було де
писать. Уцеплісь чортенята за шкуру зубами; і давай витя-
гувать! Один особливо як напялився, шкура як трісне, він одір-
вався, да як тріснеться об стіну потилицею! тілько зашипів
сердега, да ногами задригав, схопившись за потилицю! святий
угледів сее і засміявсь; —а нечистому сего тілько і треба, зараз
же на шкурі записав і ёго. Тут заспівали Херувимську, і нечи-
стпї всі драла чим дуж з церкви. Вийшли люде з обідні, пошли
по дорогах од церкви, пошов і святий; тілько ступив у воду,
щоб іти через річку вода ёму по коліна; ступив у друге — по
пояс, він тоді назад; іде мостом, а нечистій коло ёго аж тан-
цюють: «а що, перейшов? побув у церкві?» та сміються так,
що аж за боки хватаються. «Ах ви паскуди!» каже святий. «Дек
чого се ви заливаетесь? ви-ж знаєте, чого се я засміявся? я з
немощі вашої засміявсь; у утрох перце тягнуть! Ах ви, да я
плювать на вас, да я вас ломакою, колком!» —Да як учистить
куцого по морді! Одшатнувсь куцпй; а то такий уідливий, аж
за поли сіпє. Полатавсь сердега, побачив, що з таким жарто-
вать небезпечно! (В' Черн. губ., у села Снарковъ, Зап. Н. Мурашко).

35. Камъ молились святые вестарину.

1.

Росказував іще дід нам колись, що оце як бачите маленькі
ліски кругом, то се тілько остатки от тих лісів, що колись

142

були: тут були ліса непроходимі, тут і розбойник ховається, було, тут і Гаркуша тягавсь; тут же було і спасенна душа яка небудь пробуває. Тілько такі люде вже мало кому показуються: тілько замітить було, що хто небудь нагледів ёго, як він пещеру собі копав, зараз і місто перемінить.

Дід расказує, що раз наткнувсь було на такого; несе він
мішок землі, дек дід глянув, да в сторону скорій і звернув:
неси собі з Богом, думає, куди хоч, я пудглядать тебе не пойду.
А то раз йду, каже дід, так підхожу під лісок, коли дивлюсь
чоловік через пенёк із одного боку на другий перескакує, та
приговоруе: «оце тобі, Господи, а се мені, Господи!» Я сего й
питаю, що се ти робиш, чоловіче?»—«Богу молюся», одказує.
«Хиба ж так Богу молються?»—«А як же?»—«А навчить тебе?»
—«Навчіть!» каже. Дід і говорить: «Богу молиться треба так:
во імя отца і сина і свитого духа, амінь;» і «Господи помилуй»
—его навчив, дай пойшов через ліс, а дальше греблею через
річку іде; коли чуе, на ёго хтось гукає; він озирнувсь, дивиться,
аж той чоловік по воді біжить прамо, і не тоне ні скілечки і
кричить: «діду, прокажи мін молитву ще, бо я збивсь». А дід
глянув на ёго, та махнув рукою—і кричить ёму: «молись»,
каже, «як молився; ти, видно, лучше мене знаєш!»

(Въ Черн. губ. у села Рыхли. Зап. Н. Мурашко).

2.

Молитов, колись казали старі люде, не треба учиться, а мо-
лись по своему та од серця.

Кажуть, їде раз чоловік возом, і углядів, шо скаче чоло-
вік голий; раз скакне в дну сторону, а в друге в другу. «Це
тобі, кає, Господи, а це мині, це тобі, Господи, а це мені.—Шо
се ти робиш? пита той, шо їде. «Спасаюсь, кає; та не вмію
молиться, чоловіче добрий».—А от я, кає, тебе навчу, і вивчив
єго очченашу.—Тіки шо одъїхав трохп, переїхав річку, слуха,
гука на ёго: «Підожди, забув, прокажи ще», та так прямо по воді
і біжить.—Проказав той ще, він і побіг назад, а як став по воді
бігти, та по щиколотку і помочив ноги.—«Е, кає, чоловіче, спа-

143

сайся так, як спасавсь, мої молитви не читай; твоя, як видно,
угоднішна Богу». (Зап. Ив. Манджура. Алекс. у. Стара баба).

36. Молитва возвращаетъ пропавшихъ лошадей.

То й кажіть но за тії молитви! В Галича було четверо ко-
ней, і то всі забрано. Галич після цёго став такий, шо страшно
на нёго глянути, так дуже тяжко зажурився. Абож і не жаль?
то праця, хвалити Бога! Галичиха нічого більш, оно до церкви
стала ходити, і все то акафист найме, то службу Богу; і сама
молиться в церкві, аж люди, на неї дивлячись, жалкують, шо
таке це їм несщастя. І Господи! Оце як начне було піп у церкві
поминати: Василя і Ганну, то в неї якось лице таке стане, так
доходить її до серца те, шо в сваті церкві за неї споминають.
А Галич смутний, їднаково ёму, то це вона потішає ёго, вся-
кого заговорує до нёго, а все їдно ёму: ше надія на Бога. Коли
того нічим на світі не розважиш, ходить такий, шо аж жов-
тий та білий. Як приглянишся, то аж світиться. Часом обіз-
веться до жінки, як там у неділю поприходять з служби бо-
жої, говорить до неї: «Я зріс з худобою; ще у мого батька, ще
у діда, у прадіда була худоба, зявсіда ми з худобою були, а те-
пер оце посиротіли, то не кажи навіть за ворота вийти. Як зду-
маю, шо нема в мене скотини, то так весь наче обимлію, так і
на ногах не встою. Оце поле оддай споловини, все вже своїми
руками роби... То на чорта те життя, як так жити, то лучче
вже і не знати що!» А Галичиха нічого більш, оно де який гріш
видере, то все на молитви, так, здається, шо остатню тальку
занесла до попа...

Ото через тее саме село їхали люде з смолою. Стали коней
напувати коло ставу, напувають і як то наші люде, напоїли
там, не дуже квапляться запрагати; той води пішов набірати
до криниці, той сухарі пішов намочувати; коні напились і стали
вйходити з води. Аж іден кінь вийшов тай побіг дорогою у село,
назад. Чоловік нереймає, а він як навідпло ёго, все не дається
переняти. Ніколи сёго не було з ним. Коли той кінь прамо до

144

Галича на подвіръе і став коло воріт. Як раз Галич був в дома.—
Каже, як углядів коня, то аж страшно чогось стало. Впустив
єго на подвірье, аж за конем і чоловік йде. Галичиха, як пона-
сходилось людей, перепрошуе того чоловіка, росказує що в ніх
четверо коней пропало, просить тіх людей за стіл сідати, їсти їм
поставила, так розважила тіх людей, шо вони признались ше за
другу коняку; кажуть: «як оце ви росказуете, то в нас ще у
чоловіка є така коняка!» Ото Галич наняв тому чоловікові, шоб
емолу одвезти, коняку, і сам поїхав з тими людьми. Ті люди
росказалн ёму, де коні їх пасуться. Галич туди: як раз і є єго
коняка! Галич за коняку, приїхав на ні у село... і дав Бог, шо
пара коней вернулось. Ото пара коней вернулось... став Галич
трохи не такий... Теперички в тому селі стае ярмарок через не-
ділю. Ходить Галич по ярмарку, пізнає свою коняку. Чоловік при-
їхав на ярмарок і випрягае коні, як раз і Галичова коняка меж
єго кіньми. Ше той чоловік сперечався, але Галич каже до нёго:
«знаете шо? пустіть ви її; нехай вона йде собі, куди хоче, по-
бачите ви, і я побачу, куди вона піде». Коняка просто так і
вцелила до Галичового подвіръя. Вона йде, а людей за нею та-
кого, шо прийшла до саміх воріт і стала собі. Той чоловік ні-
чого не казав, взяв і отдав ту коняку. То от троє коней вернулось.

37. Канунъ Крещенія (багатий вечір).

На багатий вечір буває такая година, що вся вода перемі-
ниється в вино. І була, кажуть, їдна така счаслива дівчина,
що поспіла як раз у такую годину до криниці і як набрала
води, та принесла до дому, то в їднім відрі була вода, а в дру-
гім вино. Така то вже година була! (Зап. Ст. Руданс. въ Под. г.).

38. Святыя пятницы.

Годиться і се знати, коли і якії пъятниці в року і за що
повинен всякий чоловік постити:

Перша пъятниця на першім тижні великого посту; за сюю
пъятницю убогим чоловік не буде.

145

Друга пъятниця перед Великоднем; за сюю пъятницю від наглої смерти заховався.

Третя пъятниця перед Вознесеніем; за сюю пъятницю не буде смутку мати.

Четверта пъятниця перед Зеленими святами; за сюю пъятницю в воді не утоне.

Пъята пъятниця перед Петром і Павлом; за сюю пъятницю від напасти заховався.

Шоста пъятниця перед Спасом; за сюю пъятницю в гріхах смертельних не умре.

Седма пъятниця перед першою Пречистою; за сюю пъятницю перед смертею побачить пресвятую Богородицю.

Восьма пъятниця перед другою Пречистою; за сюю пъятницю від злих людей заховався.

Девіта пъятниця перед Честним Хрестом; за сюю пъятницю не буде муки мати.

Десята пъятниця перед Михайлом; за сюю пъятницю від усакого гріха заховався.

Одинадцата пъятниця перед третєю Пречистою; за сюю пъятницю в книгу небесну записаний буде.

Дванадцата пъятниця перед Різдвом; за сюю пъятницю сам Господь візьме душу ёго до царства небесного.

(Запис: Ст. Руданскій въ Подольской туберіи).

Ср. въ Записк. Югоз. Отд. И. Р. Геогр. Общ. II, стр. 116—118. Совсѣмъ иное распредѣленіе и значеніе пъятницъ.

## 39. Наказанное неуваженіе къ Свѣтлому Празднику.

Прил. къ Отд. ХІ, № II, (о Могилахъ ниже Мозыри).

Ср. Кулиша, Зап. о Южно-Руси II, стр. 30 (Свридова Могила).

## 40. Красныя яйца (крашанки).

Іден убогий ніс собі до міста яйца продавати, але на той саме час вели жиди роспинати Бога.

І ото Бог несе хреста тай падає, а убогому й жалко стало, і кинув він кошик тай помагає Богові хреста нести. Допоміг,

10

146

коли вертає до кошика, аж там усі ёго яйця стали крашанками
та писанками.

З того то і у нас крашанки почались.

(Запис. Ст. Руданскій, въ Под. губ.).

## 41. Папа Римскій.

А про Папу римського, чи ж то правда, що про ёго рос-
казують, ніби він ніколи не вмірає, а як світ начався, то все
їден тай їден! Каже до нёго книжки з неба йдуть. Перше всякі
сутки до нёго книжка сходила, а це й він щось прогрішив, то
тепер вже на год їдна сходить з неба... То перше що суток
була книжка, а тепер в рік їдна сходить. (Зап. Вл. Менчиць).

## 42. Слишкомъ добрый попъ.

Був в однім селі піп, да такий же то добрий да розумний,
що й сказать не можна (і де вже то він такий вродивсь, не
знаю!); і було часто він нас научає своїми проповідями. От раз
у неділю і почав він нам росказувать, да так то вже гарно,
що ми слухали, слухали та давай плакать! Аж батюшці стало
нас жаль: подививсь він на нас крізь очки, да й каже: «дак
оце ви й плачете? чого ж ви плачете? ще може сему й брехня!»
Промовив амінь, закрив книжку і пошов в олтарь.

(Зап. Н. Мурашко)

## 43. Попъ—ворожка.

Жив собі у якомусь то селі піп, та такий бідний, такий бід-
ний! Не плужило ёму якось: чи скотину заведе, чи свининку
(зіс), чи кобилу,— і е чим годувать,— гледи й подохне, або вовк
поїсть. Ніяк не розживеться. І синів три було в ёго, хлопці
уже на зрості, давно б уже й учить оддать, так лихо,— ні за
що. Байдикують собі дома при батьку; звісно, не косить, не
жать не підуть,— поповнчі, стидно.

От і приходить раз до того попа староста церковний та й
каже: «що ви знаєте, батюшка: оце ви бідні зовсім, а я вам,
коли хочте, нараю, як розбагатіть».— «Нарай, будь ласко!»—
«Ось ви що зробіть: у вас сини вже великі; нехай же вони пі-
дуть над вечер у поле, та займуть чпіх небудь коней, та й за-

147

ведуть у ліс; тогда, прийшовши до дому і скажуть вам, де тій
коні. А я, як шукатиме хто коней, нараю йти до вас; а ви візь-
міть яку небудь книжку, подивіться, буцім то ворожните, та й
скажете, де коні. От і розбагатіете». — «Добре!» каже піп.

Ото ж він і став так робить: спни позаводять коней у ліс
та й попривъязують. От хазяїн шукає, шукає, та почуе, що
піп уміе ворожить,—до попа; от він і скаже, де коні. То ёму і
грошей, і того, й сёго. Почав багатіть.

Коли ж ото у якогось чи цара, чи князи, Бог ёго знає,
пропали золоті вещі якійсь, чи гроші. До усіх знахарів кида-
лись, до усіх ворожок,—не найдуть. От і дочувсь той цар,
що піп такий е, що вгадує. Зараз попа й туди. «Скажи, кажуть,
де такі і такі вещі». А піп аж труситься: звісно, не знає ні-
чого.—«Я, каже, не можу вгадать, де вони є». — «А, каже цар,
другим угадуеш, а мпні не хочеш! Одже тобі три дні строку:
як угадаеш, награжу тебе, а не вгадаеш,—тут тобі й смерть».
Взяли того попа, заперли у икуюсь там комнату і сторожу при-
ставили.

А тії злодії, що покрали вещі, як почули, що привезли
попа-ворожку і що заперли ёго ворожить на три дні, то трохи
й спужнулись. От один і каже первого дня у вечері: «піду я,
каже, хоч подивлюсь, що той піп робить». І пішов. Прийшов до
окенця та й дивиться. Аж піп саме повечеряв та став Богу мо-
литься: «Господи! каже, зітхнувши, уже один і пройшов». Се бо
то про те, що день уже один пройшов. Злодій віттуля. «Біда,
братці! непевний, каже, піп: тілько що підойшов я до вікенця,
він і вгадав; уже, каже, один і прийшов».

От на другий день у вечері ізнов той злодій каже: «піду ще
під вікно до попа». А другий і собі: «і я ж піду». І пішли.
А піп знов став Богу молиться: «Господи! каже, уже й другий
пройшов». Злодії відти; сумують, прийшовши до дому: «знає
піп та й знає».

На третій день у вечері збираються тії два знов до попа під
вікно. А третій і собі: «і я піду». Прийшли. А у попа уже й
душі нема; звісно, три дні пройшли,—завтра смерть; аж плаче.

148

«Господи, каже, що мині робить! — Уже всі три пройшли!» А злодії під вікно: «біда, кажуть, знае піп; бач, каже, усі три прийшли! Ходімо лучче до ёго, да будем просить, чи не помилує». Уходить до попа та ёму в-ноги: «так і так, кажуть, угадали ви, — ми виновати; милуйте й жалуйте, — уже тепер до віку й до суду не будем!» Піп той і себе не тямить од радощів, що так прийшлось; звісно, — треба було помірать. От і каже їм: «добре ж, на сей раз прощаю вам, не виявлю; тілько кажіть, де вещі тії, та щоб цілі вони всі були». Злодії і сказали ёму: там і там. От він до цара. «Отам і там, говорить, вещі, а злодіїв не можна виворожить». А цару Бог із ними, із злодіями, аби вещі! Послав, познаходили там, де піп сказав, передивились, — усі. От цар дав велике награжденіе попу і одпустив до дому.

Оце ж піп і розбагатів уже, годі б уже й ворожить; так од людей одбою нема, так і пливуть, — поворожіть, та й поворожіть. Звісно, пошла чутка, що цареві вещі виворожив. А ёму як і ворожить, коли не знае нічогусенько? Посилае він по церковного старосту. «Оце я розживсь трохи, каже. Спасибі тобі! та нарай ще, що тепер мині робить: лізуть та й лізуть люде, щоб ворожив, а я не вмію». — «А ви от як ізробіть, батюшка, каже староста: у вас хати ветхії, нічого не стоящі, — от ви й стройте скорій собі новий дом; а як построїте, то й перебирайтесь скорій, а старий запаліть; та як буде горіть, то ви бігайте кругом ёго та й кричіть, — лихо мое, пропав мій хліб, згоріла тая книга, що я по їй ворожив!»

От він так і зробив: нові будинки поставив, вибравсь туди зовсім, та ніччю старі й запалив. Збіглись люде на пожар, будинки горять, а піп бігає кругом та знай репетуе: «пропав мій хліб тепер, — згоріла моя книга, що я ворожив!»

То оце як прийдуть уже до ёго люде, щоб виворожив що, то він і одказує: «що ж, люде добрі, не можу я тепер нічого, книга моя згоріла». От ёго й покинули, не лізуть; а він розживсь, живе собі, й гадки не має.

С. Переходовка.

(Изъ Черн. тетради А. П. Л.).

149

## 44. Шапка—платка.

Жив собі чоловік Омелько та ходив він до мора на заробітки й заробив за літо сорок шагів; прийшов до дому, посправляв собі й дітям одежу тай каже: «ну, це за літо добре попалось, як би ше на зіму де шагів пятнадцять заробить. Піду може ше де стану? Взяв на дорогу шагів пъять і пішов, та де не зайде в шинок, випъе чарку, півшага заплате, а півшага, каже, хай за вами, йтиму назад та відіпъю». От походив, походив, ніхто не найма. Тікі зустрічають ёго попи з їх же села.— «Драстуй, Омелько!»—«Драстуйте, батюшка!»—«Чого це ти тут ходеш?»—«Та шукаю деб нанятьси. Та ніхто не найма, думка вже й до дому». —«Сідай з нами, будеш нам коні доглядать». От де не зайдуть в шинок, по стакану випъють,—гроші заплатять, а Омелько як іде вже с хати, скине шапочку та: «шо, хазяїн, платний?»—«Платний, іди з Богом!» Раз так у друге, от попи і давай допитувать: «шо ми, кажуть, гроші платим, а ти тілки скинув шапочку вже і платний!»—«А це в мене така шапочка, тікі здийму вже й платний». —«Продай нам!»—«Тай купіть же, давайте тисячу рублей». —Сторгувались, забрав він гроші і пішов.

А попи як приїхали, зараз лавки строять; піп поїхав товару наберать, набрав всячини, вшіходе з лавки, скинув ту шапку: «а шо, хазяїн, платний?»—«Нет, пожалуйте деньги!»—Він у друге:— «Шо, хазяїн, платний?»—«Какой чорт платний, давай деньги!»— Піп сюди туди, шатнувсь по попах, позичив десь, превіз до дому тай не хвалиться. От зібравсь діякон і той тієюж, заняв десь за товари, заплатив, при віз тай не хвалиться.—Поїхав ше й дак, та тому вже ніде було заняти, приїхав той нісчим. «Шо ж ви, каже, набрали товару за даром, а мені он шо случилось?»—«Є, брате, воно і нам таке; ходім, кажуть, та вбємо ёго! А Омелько вже й прочув та нагострив косу й став під вівном. От поліз піп, а Омелько і зняв голову.—«Шо ти скоро?»—питають, а Омелько: «та лізьте швидче, бо самому страшно». —Піп тіки туди, він їм голови й познімав. Познімав, взяв одного на лаві положив, а тіх заховав. Аж ось іде салдат.—«Слухай, служивпї,

150

однеси сёго попа в прірву; я тобі десять рублів дам». Салдат того
попа на обеременок, потарабанив! — Іде мимо часового, а часовий
і пита: «хто йдеть». «Чорт». — «Што несёть? — «Попа». — «Неси з
богом!» Одніс і вкинув. «Пу, хазяїн, давай деньги!» — «За шо? він
онде і лежить,» а він уже другого витяг. «Ах ти, опять вилез, вот
я тебя!» потарабанив і того. Приходе, аж на лаві вже третій ле-
жить. — «Ах ти сякой етакой, та взяв бив ёго, бив, поніс під гре-
блю тай превъязав; тепер не уйдёт!» Вертається назад, а вже ра-
нок, а піп іде. — Салдат до ёго: «ах, патлатий, так ти опять убёг,
даром я штоль деньги буду получать?» та за патли, та в воду, а
народ вростіч. (Ал. Волчья. Отъ «чоловіка». Запис. Манджура)

45. Отзывъ крестьянина о попахъ черниговскихъ во время крѣпостнаго права.

Воно не знаю як по Київські губернії, а що по Чернигівські,
отут коло нас, по той поокружності, так тут попи, чуїте, хуже
пса. Лесть такую в очах мають, пан дасть ёму кварту горілки,
чи гарнець, або мужик дасть ёму роботу яку зробити, так він
всю біду, яка у селі, і покрие.

(Отъ Ивана изъ Високіни, Зап. Влад. Менчицъ).

46. Вирша о богатомъ мужику Гаврилѣ.

Були собі мужики багаті,
Пили в коршмі, гуляли.
О своему священнику разговор начали:
«Нема священника, як наш священник!...
В кого похорон, молитви, христили,
А кому убогому подарує,
Він нас завсіди цім способом ратує».
— А мужик Гаврило каже: «на що
Ви ёго хвалите?
Нет тумана, как он туман,
Нет бувана, как он буван?»...
— «Мужик, Гаврило! шо ти говориш?!.
Ти великий гріх твориш»..

153

— «За чим я тай чого?

Я с того села,

Шо нема ні попа, ні дика:

Живем як у полі билина;

Ваша отце причина?»

Став Архерей думати—гадати:

Кого б їм в скорості за попа одібрати.

Мужик Гаврило каже: «Батюшка! есть у мене цап рогатий,
Треба ёго за попа одібрати!»...

Архерей каже: «Чи ти, Гаврило, самошедший,
Чи ти безмозкий?...

Висвищати цапа на попа, або козки?...»

Мужик Гаврило приступає до Архерей по волі.

Бразнув карбованцями на столі.

Архерей на ті гроші поглядає,

Бере ножички тай цапа постритає,

Бере ёго за бороду потягає,

Бере ёго на попа висвищає.

Там був старий піп за свідка.

Одрекли: «ідь собі до дідька!»

Іде мужик Гаврило до доми,

А там сидить старани дідора;

Даремне ми трудились сёгодня і вечоре

Іде до доми, а ніп руками того рабого собаку одгрібає,

Мужика Гаврила питає:

«Гаврило ти безчасний! куди ти сёго цапа ведеш?»

— «Або ж чом? не там він висвищався дей ти?

Не там він попом називався дей ти?»

Піп догадався, то Гаврило мот:

Махнув рукою.

Бувай здоров с колядою!

Допіру йде піп до Гаврилового дому,

Бере Гаврила і Гаврилиху до свого дому.

— «Пий, Гаврило, чай

До дна,—не лишай!

154

Ти куриш люльку, а я нюхаю табаку.

Висвятив Архерей цапа на попа, а я поховав рабого собаку.

Тепер нас піхто не розсудить»....

(Пилява. Запис. Вл. Менчиць).

## 47. Жадная попадья.

У однім селі жив піп та попадя; біля їх рядом жила одним
одна бабусь. Бабуся та була вбога, тільки й худібчини в неї,
що мала вона курочок. А попадя возьми та й зачни красти тих
курочок. Все що ранку вийде бабуся та й не долічується.

Плохенька була бабуся! вона знала, хто курочок у неї брав,
та ніколи не нарікала, все було: «Бог з ним! нехай бере, ёму
більш треба». А попадні бере та й бере курочки; дійшло вже до
того, що зостався один півник. На другий день вийшла бабуся
раночком годувати півника, аж нема вже й півника; вона впять:
«Бог з ним! нехай бере, ёму більш треба».

Ото діждали Великодня;—піп пішов до утрені, одправив
утреню, а поки задзвонить до служби, пішов до дому. Коли
приходе до дому, а попаді не можна й пізнати, уси обросла
піръям. Він зликався, пита її: «що се з тобою сталось?» от вона
єму тоді й призналась. «От так, каже, й оттак,— покрала я
курочок у тієї бабусі, так воно, видно, Бог мене за те й покарав».

Піп тоді до бабуєй:

—«Христос воскрес, бабусю!»

—«Во истину воскрес!»

—«Увас либонь тут кража лучилась?»

—«Ні, Бог милував, у мене все ціле».

—«Як ні? я чув, що в вас курочки пропали».

—«Та забрало щось, батюшка, та Бог з ним; єму, може,
більше треба».

—«Як же таки так, бабусю? воно вас обідило, а ви й мовчите!»

—«Та Бог з ним, батюшка; я, дасть Бог, діжду літа, та куплю курочку, то впять собі розплоджу».

—«Та як таки можна, бабусю, ви вже ёго за те хоч налайте!»

—«Та Бог з ним, батюшка!»

155

Не хоче бабуся й наланти. Уже передзвонили й до служби, а піп усе просе бабусю, що й небудь налаяла свого злодій, поки таки виміг, що сказала: «та цур ёму, пек!» Піп тоді подикував їй, та й пішов до дому. Приходе, аж попадя така стала, як треба, без піръя. Тоді вже піп так радіе та дякує тій бабусі, а після служби послав їй усячини їсти: крашанок, ковбас, сала і иншого. (Въ Запис. увъздѣ, Полт. юб. Записалъ Г. Забодько).

Ср. у Кулиша, Записки о Южной Руси, т. ІІ, стр. 83—95, виршу о Ко-
рикѣ (какъ жадный попъ обросъ бычачьей кожей).

48. Дьякъ и пономарь.

Жила в однім селі вдова; осталась їй після чоловіка худоб-
чина і грошників доволі. От один дяк і давай до неї підбиваться,
украв с церкви ризи, нарядивсь Миколаем угодником, да й прий-
шов до неї, голос ізмінив тай каже: «от, дщер моя, ти сподо-
билась мене бачить!» Та, звісно, ёму в ноги, а він і почав про
суету мірскую їй вичитовать; тілько не вдалось ёму зразу гро-
шики видурить. «Прийду,» каже, «я ще до тебе, у таке і таке
время». Тілько прийшло те времи, вдова тан вже й ладаном на-
курила, і в хаті як у віночку: дожидає Миколая угодника. А в
тім селі був та паламар; видно, не плошак який небудь був; про-
відав, яку се дяк хоче ману пустить. «Пожди—ж», думає, «я
тебе провчу!» Тілько що той Миколай прийшов у хату до вдови,
він зараз радно на себе, та бороду з лёну причепив, та взяв
ключ с пів аршина, що коморі замикають (се-б то Петром на-
рядивсь), тай пішов туди до Миколая, до угодника. «Ти,» пи-
тає, «хто такий?»—«Я—Миколай, угодник божий».—«Як же се
ти сюди зайшов, коли я ідучи і рай замкнув?»—«Я,» каже,
«через перелаз». Він тоді угодника того за патли: «Дак ви всі
будете через перелаз лазить, а мині за вас перед Богом одві-
чать?»—та ключем ёго по шиї, по шиї! То той угодник ледьві
двері найшов і більш не приходив. (Зап. Н. Мурашко).

49. Гибель чотырехъ поповѣ.

Був собі чоловік та жінка, і не було у їх ізроду дітей, а
жінка та була така хороша прихороша, що усякий позавидує, і

156

молода. І жили вони у містечку, (от як би сказать Олишевка) і
було у тому містечку аж чотирі церкви, і в їх чотирі попи; три
молодіх, а один старий. От ув одній церкві був храм, і усі чо-
чирі попи служили на храм. От і тая молодиця пішла на храм;
убралась в усе нове та хороше тай й стала наперед людей. А
попи тії три, молоді, так і дивляться усе на молодицю, мусили б
її ззісти очима. От кончилась служба, молодиця тая й пішла з
церкви. Коли ж наганне її один піп.—«Я,» каже, «до тебе,
Іванихо, прийду сёгодні. Прийти?» — «Приходьте, батюшка!»—
«Коли ж?» — «Приходьте, батюшка, у первому часу!» — «Добре!»
каже.—От пройшла вона трошки, коли наганне другий піп. «Я
до тебе, Іванихо, прийду».—«Приходьте!» — «Коли ж?» — «При-
ходьте у другому часу!» — Пішла вона знов, коли й третій піп
наганяє і той тес ж: «я до тебе, Іванихо, прийду». — «При-
ходьте!» — «Коли?» — «У третєму часу».

Прийшла тая жінка до дому тай давай хвалиться чоловіку:
«отака й така, каже, мині причта, навъязалісь аж три попи
црийти до мене сёгодні». — «Що ж ти їм одказала?» питае чоло-
вік. «Отак і так». — «Ну, добре. Я ж їду з двора наче на охоту,
а ти, ик зійдуться вони, поховай їх у одно місце. Дак я так їх
повчу, що в друге ні до кого не ходитимуть». —От чоловік так і
поїхав, а жінка сидить і дожидаетесь. Коли ж стукається у двері:
«Іванихо, Іванихо, очини!» Вона пішла, очпнила; бачить, піп.
«А чоловік, питае, дома?» — «Ні, понесли чорти на охоту». —
«Ото, значить, і добре!» —Піп той понаносив з собою усunchи,
і їсти, й пити; звісно, у єго всёго доволі, не куповане. Зараз
усе тесе на стіл, посіли вони любенько, пъють собі й гуляють.
Коли ж трошки згодом, стукається і другий піп: «Іванихо, Іва-
нихо, очини!» А той піп, що в хаті був, ізлякавсь: «де міні,
каже, ховаться?» — «Лізь на піч». —От він поліз на піч, а вона
двері очинила. Лізе другий піп! «Чоловіка нема?» — Нема! — «Ну
й добре!» — Посіли за стіл, пъють, гуляють. Трошки згодом знов
стукають; третій піп прийшов: «Іванихо, Іванихо, очинп!» — А
другий піп: «куди міні сховаться?» — «Лізь каже, на піч». —По-
ліз піп на піч, коли, бачить, там і другий сидить. «Чого се ти

157

тут?» питається. — «А того, каже, чого й ти». — А Іваниха з третім попом посіла за стіл, пъють, гуляють. Аж ось зашуміли сани повз хату: «тиру!» — «Що се таке?» питає піп. «А се, мабуть, чоловіка чорти принесли». «Ох міні лихо! Де ж міні діться?» — «Лізь на піч». — Поліз піп, аж бачить там уже два сидять. — «Чого се ви тут?» питає. — «А того, чого й ти». — Та й вмовили, нічичирк! — От увійшов той чоловік у хату, роздягабється, гріється. — «А що ти, чоловіче,» питає жінка, «убив що?» — «Вовка вбив!» каже. — «Ох міні лихо! Як же ти ёго вбив?» — «А ось як!» — Та підняв ружже, наміривсь на піч, та як бубухне! попи так усі й поперекидались. Вони до печі, аж у попів тіх і духу нема! Вони в плач та в голос: «що тепер робить?» А він, значить, не хотів їх повбивать, а полякать тілько хотів, та такий уже гріх лучивсь. От узяв він їх та з печі й поховав під піч. Журяться. А далі чоловік той і каже: «що ж, жінко, журбою не поможеш! Сядьмо лиш та повечеряймо того, що попи покійні тобі понаносили, а тоді вже міркуватимем, що з ними робить». Посіли, вечеряють.

Вечеряють собі, пъють, коли хтось стук у вікно. — «Хто там?» — «Свої,» одказує. «Я солдат, каже, змерз, пустіть погріться». — «Просим милости!» — Побіг той хазяїн міршій очинять, зраділи, значить, що живий чоловік буде з ними в хаті. Зараз ёго за стіл, чарку, другу, їсти просять. Засів москаль, кушає, аж за ушила лящить. От попоїви добре і став москаль примічать, що у хазяїнів ёго, щось негаразд: на столі понаставлювано усёго, а вони ні до чого не доторкнуться, і такі смутні. От давай донитуваться: «чого се так, що у вас всёго доволі, і їсти, й пити, а ви такі смутні?» Вони спершу давай одбріхуваться, боялись, значить, признаваться; а далі чоловік той і каже: «що ж, каже, москалю, отаке й таке лихо: зайшов до нас піп у хату та і вмер, Бог ёго знає й чого. Дак ми боїмось, що як знайдуть ёго у нас у хаті, то скажуть, що ми ёго вбили». — «А піп же той де?» москаль говорить. — «Да під піч я заховав». — «Ну, каже москаль, сёму лиху можно помогти, вашу хліб сіль їв. Тягни, каже, ёго з під печі, а ти, молодице, пошукай мішка!» Найшла молодиця

158

здоровий мішок, а чоловік витяг одного попа зпід печі. Взяв москаль того попа, впер у мішок, звалив мішок на плечі та до дверей. «Не журіться, каже, я ёго запру так, що й чорт не знайде!» І поніс.

От несе того попа до річки, коли стоїть москаль на часах, коло ахвицерської кватирі. Як побачив єго, зараз і кричить, —«хто йдєть?»—«Чорт». —«Щто несєш?»—«Попа!»—«Ну, чорт ёго бери, у нас, каже, ще три е». От той москаль і поніс попа до річкп, та з мішка швирдиць! тілько вода забулькотіла. Він порожній мішок на плечі та до того хазяїна. «Ну, каже, одніс!» —«Є, каже хазяїн, що ж що ти одніс? ізнов вернувсь піп у хату, ще й тебе попередив. Он подивись на піч». А хазяїн той, значить, поки москаль ходив, витяг другого попа з під печі та на піч і стяг. Глянув москаль на піч: «так, каже, проклятий! Пожди ж ти! Тягни ёго, каже на хазяїна, я ёго, е...... сина в мішок, та завъяжу гарненько, та так і вкину в річку, тоді чортового батька виліве». Так і зробили: вкинули в мішок, завъязав москаль той тугенько завъязку, скинув на плечі і попер. Несе знов повз того москали, що на часах стоїть. Знов той: «хто йдєть?»—«Чорт!»—«Що несєш?»—«Попа!»—«Чорт ёго бери, неси, у нас ще два е!» От поніс той попа та з мішком у річку і вкинув, а сам вернувсь до того хазяїна. —«А що питає, не вертавсь?»—«Де тобі, одказує хазяїн, знов на печі лежить». А він, значить, і третєго попа перетят з під печі на піч. Подививсь москаль та розлютувавсь так, ща аж піна скаче. «Іш, каже, сякий, такий син, пожди ж ти! Я тобі зроблю так, що вже втрете не вернеся! Давай, хазяйка, рядно! Я ёго в рядні донесу до річки та там каміння накидаю, завъяжу да і вкину, тоді лиха вернеться!»—Завъязав попа і поніс. Несе знов повз караульного. Той: «хто йдєть?»—«Чорт!»—«Що несєш?»—«Попа!» —«Е, каже часовий, се ти, чортів син, усіх попів нам позводиш, нікому буде нам і служби одправлять», та до охвицера. Розбудив того та й каже: «так і так, ваше благородіе, цілісіньку ніч повз мене чорт попів у річку носить; уже трёх одніс, так як однесе й четвертого, то нікому буде й служби править».—

159

«Біжи ж ти, каже охвицер, до того четвертого попа, що ще
"живий зостався, та скажи ёму, щоб заховавсь де небудь добре,
або ще лучче, щоб до мене на кватирю прийшов, тут ми до ёго
нікого не допустимо». Пішов той москаль. Прийшов до одного
попа, побудив усіх, коли, кажуть, нема дома. «Е, дума, сёго вже,
значиться, чорт ухватив!» До другого, до третёго, і тіх, кажуть,
нема дома. Він до четвертого, до старого; сей дома, спить. Збу-
дили ёго. «Так і так, батюшка, каже москаль, прислав до вас
охвицер: чорт усю ніч носить попів у річку, уже трёх одніс,
так боїмось, щоб і вам того ж не було; тоді нікому буде й служби
одправить. Так казав охвицер, щоб ви де небудь гарненько схо-
вались, або ще краще до ёго на кватирю йшли, так він до вас
нікого не допустить». От, той піп зараз одягаться: «піду, каже,
до охвицера». — «Ну, одягайтесь же, батюшка, каже москаль, та
й приходьте швидче, а я піду: треба на часах стоять». Тай по-
біг. А піп одягся, позамикав усе гарненько, розпорядив, та й
собі пошкандибав тихенько: звісно, старий. А тим часом москаль
той, що носив попів, припер і третёго до річки. Узяв, розвъязав
рядно, накидав каміння, знов завъязав та до річки ї потяг;
ледьві, ледьві дотяг, да в річку і вкинув. Тоді знов пішов до ха-
зяїна. «А що, питає, не було?» — «Ні, каже хазяїн, не було,
слава Богу!» — «То, каже, москаль, чорта вже тепер вернеться;
не стільки я каміняччя напер у рядно». От тоді хазяїн і хазяйка
давай дякувать москалю, за стіл ёго знов посадилли, частують.
Впив знов москаль, закусив, подякував Богу і хазяїнам, да за
муницію і пішов собі, куди ёму треба, улицею. От небагато й
пройшов, коли дивиться, іде щось ёму назустріч у рясі з бородою,
палічкою підпирається. «Хто йдёть?» питає москаль. — «Та се
я, шамкає той священник, здешній». А се, значить, той чет-
вертий піп, старий, ішов саме до охвицера ховаться. А москаль
думав, що се той піп, що він у річку все носив, та як закри-
чить на ёго: «ах, ти, каже, сякий такий сину! Чи довго ж ти
будеш ходить та людей лякать! Я й так плечей не чую, носив-
шись з тобою цілісіньку ніч. Пожди ж ти, не ходитимеш у мене
білш! Я з тобою найду артикуль!» Та вихопив шаблюку, давай

160

того попа несчасного рубать; порубав на дрібнісіньки шматочки
тай пішов свою дорогою. «Тепер, каже, болячки ходитимеш!»

Отак-то у тому містечку за один день чотирёх попів не стало.
Так люди без попа і зостались!

(Изъ черн. тетради, доставленной А. И. Лоначевскимъ).

50. Мужикъ, баба, попъ, дьяконъ и цыганъ.

Жив чоловік з жінкою, та жили вони погано, бо вона неслух-
нина була і все тягалась. От обридло ёму з нею возиться, тай
задумав він чумаковать. Поїхав 1 чумакував небагато: сім год;
на восьмий здумав до дому,—думав собі, чи не покаялась жінка.
По дорозі заїхав на ярмарок і попродав воли з возами, тай пі-
шов пішки до дому. Прийшов, тай сів під винбарем. Коли вий-
шла дівчина з хати, побачила батька свого, вбігла в хату, тай
сказала матері, шо прийшов батько. Мати і каже: «піди, вклич
ёго у хату». Ввійшов чоловік, а жінка притворилась хворою,
етогне тай пита ёго: «де ти в біса шлявся?» А далі пита: «деж
твої воли?»—«Подохли,» каже чоловік. Тоді застогнала жінка,
тай каже чоловікові: «винеси мене хоть на двір, а то я не здужаю
вийти» (вивіряе ума). Чоловік і виніс, а сам пішов в хату.
Тоді жінка каже дочці: «найди, дочко, окріп, та змий батькові
голову, та дай ёму чисту сорочку, та жилетку». Як прибрала
чоловіка, тай каже: «подай, дочко, вареники с печі!» Дочка по-
ставила на столі. Тоді жінка садове чоловіка за стіл, а сама
виняла з скрині пляшку горілки, тай давай пить, та закусю-
вать. Тоді пита жінка: «чи багато, чоловіче, за сім год заробив
гроший?» Чоловік заробив 5000, а сказав 500. Чоловік пита
жінки: «а в тебе багато?»—«В мене 300» каже жінка. Тоді стала
жінка хвалиться чоловікові, шо до неї ходять піп, діякон і циган.
Стали вони тоді совітуваться, якби одучить їх. А далі жінка й
каже: «запрягай ти, чоловіче, бички в віз, та виїдь туда хоть
за млини, тай пристоїш до пізна, поки люди оближуть; тоді й
приїдеш до дому; так як уїдеш у двір, тай крикнеш: «гей, шоб
тобі виздихали, прокляті!» Я тоді скажу: «ох мині лишенько!»

161

та возьму, тай поховаю їх у скриню. Приходе ніч. Загуляла
жінка з попом, діяконом і цитаном. Коли ось як крикне на дворі,
під вікном: «гей; шоб тобі виздихали!»—«Ох, лишенько ж мині,
крикнула жінка—цеж чоловік прихав». Тоді вони і полякались,
тай кажуть: «де нам тепер діться?» Жінка й каже: «розбувай-
тесь, та лізьте в скриню». Поховала вона їх в скриню, заперла
тай пішла на двір до чоловіка, тай каже: «тепер, чоловіче, я
заманила усіх трёх у скриню, тай замкнула». Чоловік каже:
«підожди, жінко, я бич наготовлю». Жінка каже: «гляди ж спи-
таеш мене в хаті: дай, жінко, ключі». Ввійшов чоловік і каже:
«дай, жінко, ключі від скрині». А жінка стала мов плакать, тай
отказує ёму: «на що вони тобі?»—«Дай, каже чоловік, я поди-
влюсь, шо в тебе в скрині». —«Нима нічого,» каже жінка.—«Та
я возьму хоть на восьмушку,» каже чоловік. «Де в мене взялись
ті гроші?»—«Дай, каже, в скриню подивлюсь». Тоді жінка і дала
єму ключі.—Він одімкнув скриню тай пита: «шо це в тебе в
скрині?»—«Хиба не бачиш шо, одвіча жінка: піп, діякон та ци-
ган». Тоді чоловік каже: «пора тобі, батюшка, вечерню править!»
Та взяв батюшку за коси, а тіх замкнув упъять. Тоді зачав батю-
шку волочить. Піп тоді проситься: «Денис, бери шо хоч та не
бий!»—«Ні, не ходи, сучий син, до моеї жінки!» Одлупив добре
попа тай випустив голого на двір: «ступай, каже, до матушки!»
Тоді бере діякона за чуб, та одкатав, тай того голого пустив, а
далі добрався й до цитана. Як зачав ёго чистить бпчем, а ци-
ган: «а батьку! а голубчику! я більш не буду!» Випустив він і
того голого. Сів тоді з жінкою; повечеряли і полягали спать. На
другий день встали, а жінка й каже чоловікові: «ну, бери попів
кожух, тай їди по між попа». Іде Денис, а піп і питає: «куди,
Денис?»—«Іду в кабак». —«Так грошей у тебе нема?»—«Та ось
(показує кожух) попів кожух піду пропью». А піп і каже: «не
роби стида, на лучше тобі 500 рублів грошей». Довго не давав
Денис кожуха, а далі зжалівея над попом, оддав. 500 карбованців
узяв і одніс гроші до дому. Взяв діякона кожух і пішов по між
діякона. Вибіг діякон і пита: «куди, Денис?»—«В кабак!»—«Так
у тебе грошей нема?»—«Так твій кожух пропью!»—«Оддай, по

11

162

жалуста, кожух, візьми що хоч, не роби стида». — «Шо даси?»
пита Денис. — «Півтораста карбованців дам». Узяв Денис гроші,
отдав кожух і пішов до дому. Взяв циганів кожух і іде по між
цигана. Вискочив і циган. «Куди, Денис?» — «В кабак». — «Так у
тебе грошей нима?» — «Так кожух твій пропью». — «Не роби стида,
каже циган, отдай мій кожух, а з мене що хоч візьми». Запро-
сив Денис 400 карбованців. Довго циган торгувався — нічого не
зробе: не уступа Денис. Вскочив в хату тай каже жінці: «он го-
нать табун коней, дай 400 рублів, куплю увесь табун». Жінка
вийняла із скрині і дала. Обманив циган жінку і отдав Дени-
сові гроші, а кожух узяв. Пішов Денис до дому та пощитав
гроші, а жінка і пита: «багато взяв?» — «1050 карбованців». Чоло-
вік свої заробіточки приложив, 5000 руб. і стало 6050. Зажили
тоді вони з жінкою, поїхали на ярмарок, купили багато коров,
коней, бричок і стали тоді жить та багатіть, а жінка покаялась,
і стали вони любиться.

Маріупольскій уціздь. Екатер. губ. записана въ с. Ольгинскомъ отъ Иг-
ната Вергуна.

(Изъ рукописнаго сборника Я. П. Новицкаго).

51. Дьякъ Титъ Григорьевичъ.

Ішов челядник с поля до дому за полуднем хазяїну. Підхо-
дить до дому, чуе, що хазяйка его с кимсь гомонить; при-
слухавсь, а се дяк наш, Тит Григорович. «Іч, і вчора був, і сёго-
дні знов, чи не треба ёго провчить? чого се він навадивсь!»
Почав стукаться в двері: «Тітко, одчиніть!» — В хаті переляка-
лись. «Ховайтесь, Тит Григорович, хоч під піч!» каже хазяйка.
— «О, Боже мій, Боже!» торохтить с переляку Тит Григорович.
Кинувсь ховаться; хазяйка одчинила челядницу, і він тілько при-
мітив, як пяти Тита Григоровича шмигнули під піч. «Прислали
дядько, щоб дали хліба та сала, бо ми вже сёгодні не прийдемо
вечерать». — «А як же, дам я оце вам сала! а хліба та води не
хочете? наробили багато? там у полі, може, лежять вивернувши
боки, а тут іще давай їм сала! возьми он хліб лежить, да й іди
к чорту с хатц!» — «Да іще дядько казали, щоб я наносив дров

163

під піч: завтра хочуть на печі зерно сушить чи що, дак топить
будуть».—«Сама наношу, іди собі геть!»—«Ні вже, тіточко; вам
і по корови йти, і телят заганять треба, дайте вже, я наношу,»
і швидко, миттю, притирив оберемок дров, не дав дяку і втекти
с під печі: зараз одно поліно туди, друге туди,—дяк тілько
крекче. Хазяйка гонить ёго од печі, а він знать нічого не хоче,
викидав дрова, узяв хліб і пішов с хати. Одкидала тоді хазяйка
дрова, витягла Тита Григоровича; виліз він, отрушується: «Ох,
ох, сей Господи, окаянний я, уже отходную по себе чітал.»—«Ви
завтра уже не приходьте: пойдете на свое поле, дак я вам їсти
винесу всёго хорошого;—не знаю тілько, чи втраплю стежку до
вас на поле?»—«Нічево, моя добродейка, я при повороте на свое
поле посилю сеном, по которому ви легко узнаете дорогу ко
мне».—«А, добре!» промовпв під вікном слухаючи челядник і
пішов на свое поле до хазяїна, і каже: «дядьку, завтра тітка
нам обідать принесе».—«А що завтра за свято?»—«Нема нія-
кого свята, а так».—«Ну, се щось велике в лісі здохне!»

На утро раненько, челядник у дяка з стежки сіно прибрав,
да потрусив на свою, а в півдня несе хазяйка обід, на сіно по-
глядаючи, а потім бачить, що не туди попала, да вже хотіла
вернуться, коли челядник махає: «сюди, тітко, сюди!» Тут уже
хочеш не хочеш, а треба нести!—«А яка ти добра, тітко,—при-
несла нам обідать. Я тут зовсім захляв!»—Щоб ти тут і зовсім
пропав! думає собі жінка. А тії їдять, аж за ушпма тріщить.
Дай неплохий же обід: борщ з салом, каша молошна, вареники,
просто і в празник кращого не треба. Челядник їсть дай думає:
як би так, щоб нічого не оставить, щоб вона й объїдлив не по-
несла дяку. «Ви будете борщ їсти, тітко?»—«Ні, не буду».—«А,
дак я впльлю».—«Не виливай!»—«Уже-ж вилив, тіточко,» каже
той, перекинувши миску на землю. «А щоб с тебе дух виперло,
на що ти страву нівичиш?»—«Вам же буде легше нестп!—а ва-
реники ви нам оставте; ми ще пополуднаємо». Пішла та с по-
рожнєю посудою, і дяка не шукала.

На другий день челядник с хазяїном ідуть до дому; підходить
і чують, що дяк опять тут; зачали стукаться. Хазяйка тоді об-

164

вязала дяка рушником і сунула в сінях між телята. «Зігніться,» каже, «і мукайте, дак вони не пізнають, — подумаю, що перісте теля». Увійшов хазяїн: «здравова, жінко моя люба!» — «Здоров, чоловіченьку!» — «Чогось телята мукають, — видно пить хочуть, я пожену їх зараз до води». — «Я сама їх напою». — «Ні, ти іди по корови, бо скоро череда йтиме». Узяв лозину і погнав до води: «пийте, іродові телята!» Дяку й не хочеться пить, а треба, бо лозина за плечима. — Пригонить до дому, челядник стрів й каже: «дядьку, се ви перісте теля обпоїли, о що! ёго кров нападе, треба ёму ухо різать». — «Оце! треба-ж таки, обпилась скотина! тож як різать то й різать!» — І приньнялись у двох мордувать сердешного Тита Григоровича; уже прийшла жінка, та одняла тесь теля, увіривши, що се не кров, що воно вже давно хиріє і випустила за ворота пастись; а той як вирвавсь, дак тілько дай, Боже, ноги!

Днів через два йде челядник ізнов с поля до хати, став під вікном і слухає. А дяк знов тут, і репетує, кричить, сердиться, на чім світ стоїть, і гонить хазяйку, щоб завтра непремінно йшла шукать знахаря, щоб отруїть хазяїна. — «Конець моєму долготерпенію!» каже дяк, а челядник, за вікном стоя, сам собі каже: «ні, ще не конець!» — «Де-ж ёго шукать того знахаря?» пита хазяйка. — «У такім і такім лісу живе він, ти може стрінеш там». — «Да вже-ж піду, попробую». — «І йди!» — Челядник усе вислухав і став стукаться. «Лягайте, Тпт Григорович, на лавку, я вас ночвами накрию, дак він і не побачить». — А він як тілько ввійшов, так зо всего маху і сунув ночви з дяком до долу, дяк тілько крякнув, а с під ночов не вилетів. «На що ночви скинув з лавки?» кричить хазяйка. — «Міні треба стать на лавку, щоб достать рожок с табаком с полиці, дядько забули». — «А щоб вас той побрав, як ви міні обридлп!»

На другий день на полі челядник не вмивається, не снідає, нічого. «Пустіть мене, дядьку, до дому, я недуж зовсім: і голова болить і все». — «Іди, сину, іди, возьми кожух да вкрийся гарненько на пічі, то воно й пройде; а то шутка хиба день у день робимо тут, по неволі заболіш! полёва робота не пграшки. Я

165

вже сам буду як небудь управляться». — Пойшов той; тильно
скривсь у дядька з очей, зараз кожух вивернув, комір одтопірив,
ізогнувсь у три погибелі і пойшов у ліс; і зараз узяв у руки
трошки березової кори, ростер її в руках і йде по лісу. Стрічає
єго хазяйка; поздоровкались. «Діду, чи не знаєш, де тут знахар
живе?» — «А нащо він тобі?» питає челядник не своїм голосом,
— «я знахарь». Вона тоді до ёго: «діду, серце, голубику, по-
можи міні! чим хоч, буду тобі дякувать!» — «Кажи, що треба». —
«Чоловік у мене, да такий ледачпй, завязав міні світ Божий! не
знаю, що з ним і робить! чи не можна ёго тее, щоб він і світу
не бачив, як я тепер за слізьми гіркпми не бачу!» — «Можна: я
тобі зроблю так, що він осліпне». — «Пожалуйста, діду, серце,
вік тебе не забуду». — «Оттож, як прийдеш до дому, звари борщу
з салом, звари кашу з молоком, звари вареників, да так, щоб у
маслі да в сметані і пливали; як се все поїсть, непремінно ос-
ліпне! Да в ёго іще, здається, й челядник есть?» — «Есть, есть,
там ледащо таке, що гидко скіпками взять!» — «Дак ти й ёго,
шельму, нагодуй, нехай і він осліпне». Промовив і дав їй рос-
тертої березової кори, пошептав і каже: «оце возьми і трошки
в страву насип, а то май при собі, як варитимеш». — Подяку-
вала хазяйка і пошла до дому, а челядник пошов на поле, до
свого хазяїна і росказав ёму все, як есть. Почухав той поти-
лицю, — «нічого робить, ходім до дому їсти те, що нам хазяйка
зварить». Прийшли; хазяйка така рада їм! «Добре зробили, »
каже, що прийшли, і вам обідать наварила. — «Ну й добре-ж,
давай нам обідать». Посідали вони за стіл; поїли борщ, челядник
і питає: «що, дядьку, вам нічого так не кажеться?» — «Ні, ні-
чого, тілько так як будьто в очах мутно.» — «Еге-ж, ёге, мутно
і в мене». — «Ну, се може так, що ми давно не обідали, а тепер
гарячого борщу ззіли, дак воно так і кажеться». Поїли жарене;
челядник прикинусь так, що вже й ложки не бачить, а хазяїн
тілько руками по столу соває. «Оце, Боже мій! каже челядник,
зовсім нічого не бачу!» — «Та не бачу й я! да пожди, може ва-
реників ззімо, дак чи не получає». Ззілп вареників, дак і зо-
всім посліпли: вилізли з за стола да соваються по хаті, — «по-

166

сліпли ми зовсім, ти б нас хоть би в запічку посадила». Одвела
в запічок. А дяк зараз у хату, та до стола добавьсь, та вже
хотів і за вареники недоїдені прийматься, дак хазяйка вирвала
в ёго з рук: побоялась, щоб ще й він не осліп, постановила ёму
других. Він оплітає та хохоче стиха, глянувши на хазяїна. А
той: «жінко, що се ти собаку впустила в хату, чи що? хто се
тут шавкає?» — «Яка там собака! се вже тобі, сліпому, так при-
чувається,» сказала хазяйка і пудсіла к дяку. А той і рад, тільки
зуби скалить да вареники оплітає. Встав хазяїн тоді с припічка
да прямо до дяка: «а чого се ти розсівся тут? хто се тебе сюди
просив?» Дяк мовчить, очі витрещив і перелякавсь так, що мало
не вдавивсь вареником. — «А ну лиш, хлопче, годі тобі буть слі-
пим,» каже хазяїн челядникові, «пойди пошукай добрих лозин
спару собі і міні, да принеси сюди, будем дяка парить»...

Після, кажуть, що дяка і близько коло хати не бачили; ка-
жуть, що й з голосу трохи спав. А чоловік та жінка живуть та
хліб жують, та постолом добро возвять. І я там був, мед, горі-
лочку пив; по бороді текло, да в роті не було! (Зап. Н. Мурашко).
Ср. Рудченка. Народ. Южнор. сказки, т. І, стр. 170.

## 52. Дьякъ и малограмотный попъ.

В однім селі був старенький піп, да мало що тямів він в
писаний. Ото було як править службу, осідлає носа окулярами
дай мімрить собі щось під носом. А як що читає було еванге-
ліе, то все одне, бо одне тільки й вмів прочитати до ладу.
Евангеліе те починалось словами: «і внизде Ісус в корабль». От
і посварився піп з дяком. Дак і думає, як би це над ним по-
мститься? Дай зробив ось що. Взив евангеліе дай впрізав слово
«в корабль». Піп у неділю й принявся читати. Роскрив еванге-
ліе та й гукає: «і внизде Ісус...» а далі дірочка. Аж варом об-
дало попа. Він знов починає ще голосніш: «і внизде Ісус...»
знов гемоньська дірочка. Він догадався, чня штука, так хижо
дивиться на дяка да гукає: «і внизде Ісус..» А дяк ёму з криласа
голосом тягне: «а куди ж він внизде?» — «В дірочку, т..... твоїй
матері!» грімнув піп, заприв книжку і сховався в олтар.

(Около Кієва, Зап. А. Н. Лопачевскій)

167

### 53. Дьякъ-лгунъ

У однім селі та був дяк, і брехуняка такий з ёго, що не збрехавши ніколи й не побалака. Раз ото він приходе до попа: піп був на веселі: «здоров, Хведоре, а ну лишень збреши що небудь!» А Хведір наче б то й не він. «Є, батюшка, ніколи брехати, треба кобилу запрягати, та на село махати: у чумаків волп хворіють, так вони за мішок полови по два мішки соли міняють». І! піп аж затрусивсь, звелів мерщій запрягти кобилу, наклав полови, поїхав. Іздив, Іздив, коли се так уже надвечір вертається, кобила зморена, сам такий сердитий, та до дяка: «що ти, сучий сину, брешеш, які там у біса чумаки?»—«А вже ж, батюшка, брешу, аже-ж ви й сами мене просили, щоб збрехав що небудь!» (Зап. Забадько въ Зинковскомъ уѣздѣ, Полт. губ.).

### 54. Чернецъ и черницы.

* Чернець: помагай Біг, хто ви?

* Черниці: сестрички, Божі телички.

* Чернець: а я Божий бик, да за вами брик!

(Запис. Пл. Лукашевичь).

### 55. Церковный колоколъ.
Жінка з роду не була у церкві, а як туда прийшла, учула дзвін на дзвіниці, то так сказала: «святий телепень, не вбий мене! теперя ізросла, не була, і умру, не піду».
(Запис. Пл. Лукашевичь).

## ПРИЛОЖЕНІЯ КЪ УІІ ОТДЪЛУ.

### Святые листы, которые носять на тѣлѣ.

#### 1. Сонъ Пресвятой Богородицы.

Коли їдного часу заснула була Пресвятая Діва Богородица на горі Оливні, прийшов до неї Іисус Христос і сказав: «матінко моя милая, чи ти спиш, чи ти чуеш?» Умовила до нёго Пресвятая Богородица: «спала, сину мій миліщій, та збудилась і слився міні страшний та дивний сон о тобі. Виділа я, що ти у

168

саду молився Богу отцеві, що Іуда жидам продав тебе і тебе спіймано і до Кайафи приведено, і до стовпа привъязано, і збито і сплювано і терновим вінком короновано; і твое пречистое тіло, як кора від дерева відпадало, і із твоєї свитої голови кров ріками плинула... А потому на христі на горі Голгофті гвіздями тіло твое прибили, і копієм ребро твое пробили, і усі без милосердя над тобою були!»

### І сказав до неї Іисус Христос:

«Матінко моя milia! правдивий сон ти виділа о мні, бо так і маю я терпіти за рід чоловічий».

### І сказав Христос:

«Як хто мою муку припоминати буде, то при смерті у того я буду сам со своїми ангелами, і візму душу ёго, і запроваджу до царства небесного на віки. Аминь!»

Тії святії слова післані на сей світ від самого Господа нашого Іисуса Христа Львові патриарсі ерусалимському. А Лев посвятивши послав ёго братові свому королеви, що був на війні і тим поміг ёго ворога забрати. Бо той лист такую сплу мав, що в якім домі буде, то тому дому а ні вогонь, а ні чари, ні жадна злая річ шкодити не зможе. І чоловік як буде при собі носити, то всіх ворогів заможе і буде мати відпусту за сорок днів своїх гріхів. І жінка як буде тягітная та буде сей лист при собі носити, то легко дитя народить, мовлячи тії слова.

«Христос зо мною, христос надо мною, христос мене стереже у день і в ночі і каждую годину від усёго злого. Прошу тебе, Господа Бога мого, через муку твою, котору ти претерпів за нас грішних, сохрани мене від усякої напасти і скупи діявілської. Святий Іване Христителю христовий, сохрани мене від усёго злого!»

## II. Наука господня.

Сей лист найдений був в землі британськой на горі Оливний перед образом святого Архистратига Михайла. І хто хотів ёго читати, або переписувати, тому сам відкривався; або написаний золотими словами так:

169

Я Іисус Христос, син Божій, приказую вам, абийсьте день не-
дільний і свята святкували, і жадних робіт не робили, і коріня в
городах своїх не копали, і на пожиток собі не обертали, абийсьте
до церкви ходили, як старії так і малії; я вам дав шість днів
на роботу, а сёмий освятив на добрії учинки і на відпочинок
по вашій прапі; абийсьте милостиню давали, убогими не гор-
дили, спротамп не брідплись, старців не забували, сліпих калік
не оставляли; абийсьте батька, неньку і старчих шанували і
абийсьте так чинили, як я вам приказую, то добрий час поживете
на землі. А як не будете чинити, як я вам приказую, то буду
вас карати. голодом мором і війною тяжкою, і побуджу царя на
царя, короля на короля, пана на пана, місто на місто, батька
на сина, матер на дочку, брата на брата, сусіда на сусіда, ідного
на другого, і буде миже вами велика кривавиця, і тогда всіх вас
усмиру і пиху вашу відійму через гріхи ваши. А їще як не
покаетесь, то їще вас вогнєвою карою буду карати: громом
страшним, блискавою і градом, і зіля не дасть плоду свого; і
напущу на вас птахі злії, которі литаючи живих вас будуть ку-
сати, з которых повітра злая розмножиться, і пожиете і помрете
наглою смертею: абийсьте пізнали гнів мій і справедлівість. Іще
приказую вам, абийсьте криво не свідчили на другого і абийсьте
в субботу завчасу переставали від своєї роботи і то для учти
матінки моєї; бо як би матінка моя не молилась за вас, давно
бим вас погубив через гріхи ваші. На остаток приказую вам,
абийсьте сёму листу вірили і словам моїм і в которім дому сей
лист буде, щоб давав ёго читати або переписувати до дому. Та-
кий чоловік, хоч би мав гріхів як у морі піску, як листя на
дереві, то всі ёму відпустяться і піде в царство небесне на віки.
Аминь.

Іисус Христос с пречистої Діви Марії народжаний.

Аминь.

IX.

О явленіяхъ жизни семейной и общественной.

1. Жена-не другъ—см. отд. IV, № 9.

2. Не говори женъ правды—см. отд. VI, № 21.

3. Отчего женщины больше работаютъ?

Колись людім дуже погано було жити, ще гірш як тепер, а
найбільш через роботу: одно робили, не перестаючи! От і стали
вони думати, щоб тут ёго вдіяти, щоб їм як хоч трохи тієї
роботи збутися, щоб, бачите, хоч инколи вільну годину мати.
Думали ото, думали, радилися, радилися, тай прираяли: «ударь-
мося ми,» кажуть, — «до Бога! нехай він має милосердие над
нами, та якось наше житьтя на инший стрій поверне, щоб нам
теї не переробної роботи хоч трохи позначилося». Ну, добре,
ото згодилися усі, ударитися до Бога. Тільки далі почали мір-
кувати, ким би переказати оте все Богові? Звісно, кажуть, треба
проміж птаством пошукати, та обібрати кого за посланця, але
кого саме? От хтось с чоловіків і радить: «пошлімо, громадо, со-
кола-винозора! найпридатніший це птах: має він ясний очі і
бистриї крила, полетить на небо до Бога і подасть ёму таку й
таку звістку про нас, бідних людей!..» «Хороша рада, хороша,»
загуло проміж чоловіками, «обіраємо сокола; згода!» — Здається
ж лад ділу і знайшовся; коли це жінки щось пошепотіли проміж
собою, та як загомонить. «Ні, ні, нема згоди! ми не хочемо по-

171

силати сокола! посилайте ёго, коли хочете, від себе, від чоловіцької громади, а ми, жонота, когось иншого найдемо!» «Чом се так?» питаються чоловіки.—«А тим, одказують жінки, «що ми вже знаємо, як це робиться, тут без зради не обійдеться: одно те що сокіл до вас, чоловіків, прихільніший, про нашу жіночу справу ёму байдуже, а друге, що ви ёму про себе більше наговорите, то він вашу руку більш тягтиме і перед Богом не однаково правду казатиме про жінок і про чоловіків, і знов сюди вернеться, то крутиме: вам Божу ласку усю перекаже, а нам то їще затаїть; а ніхто не вгадав, може б Бог до нас, жінок, ласкавіший був, ніж до вас, чоловіків! одно слово, ми не хочемо сокола!» «Ну, то може нехай так буде,» кажуть чоловіки, ми пошлемо сокола, а ви сокілку: вона вже «жінка,» вона, мовляли ви, вас не окривдить?—«Не хочемо ми й сокілки, каже жонота, вона боятиметься сокола, не зважиться з ним перед Богом, спецеречатися; він їй баки забъе і чорт знає по якому діло вийде; нас однаково окривжено буде! А найлучче нехай ось як: «не приплутуйтеся ви до нас, а ми до вас, шліть ви собі сокола, чи кого, там, а ми также когось сами вирядимо до Бога, хто нам до вподоби припаде».

—«Сількісь!» кажуть чоловіки, «чи так, то й так! тільки ж глядіть, як часом перемудруете, та вам із вашими вигадками у тому позові на лихую долю не поведеться, то вже себе виновувайте, до нас не въяжіться!» Отак умовившися, розійшлиси. Слухайте ж, чим воно оце діло скінчилося. Чоловіча громада посала таки сокола, наказавши тільки ёму, впределяючи, щоб він про самих чоловіків дбав, а про жонату шоб і не згадував; про неї, мовлив, хтось инший дбатиме. Согіл собі швиденько справився, злітав на небо і приніс таке слово від Бога, шо Бог ніби рачив звернути увагу на благаньня чоловіків і дає їм пільгу: зменшує їм роботи і того колишнёго невспущого клопоту. Отак то собі вигадала чоловіча громада! А жінки то ось якої користі добулися із своїх хитрощів та мудрошів: порадившись, чуете, сами проміж собою, надумались послати до Бога сову. Вони то, звісно, хотіли як лучче, а сталося так, що с того совиного лі-

172

таньня нічогісінько не вийшло, бо сова хоть може й найприхіль-
ніша була до жінок і може б і радніша була послухати їм, та
ба! ніяк не могла долетіти до Бога. Оце з вечора й вирядиться
і полетить; летить, летить, цілісіньку ніч летить не спочиваючи;
а тільки стане світать, уже й по літаньню. Сова зараз знемагає
на сон, а далі пуць на землю та й лежить! така вже, бачите, в
неї вдача, що тільки день вона мусить спати. Над вечір знов
підхопиться, знов летить цілу ніч, ну то що ж с того? скільки
б вона не влетіла за ніч, то й пропаде дурно: вранці, на те саме
місце впаде! Так сова й не могла ніколи донести до Бога звістки
про жінок, і не дочекалися вони ласки од Бога.

Отим же то чоловіки хоть і працюють і не мало роблять, а
все ж таки прокидається такий час, шо вони й гулящі бувають
і одпочинуть таки як слід, а жінки то ніколи того не знають;
одно товчуться, одно товчуться! те пороблять, друге наспіне, с
тим упораються, до чого-сь иншого кинуться, і нема й кінця
тому клопотові! Та вже хто ёго зна, чи воно ті жінки уже так
попризвичаювалися, чи що, тілько таки справді ніколи ви не по-
бачите, щоб жінка гуляла. Оце, здається, все поробить, не має
ніякісінької роботи, а вона все човниться коло чого небудь: отам
от дивись або припічка насвіжо підмащуб, або піръя дере, а все
не гуляє; а як ні, то хоть по хаті плутається, ніби таки діло
роблячи: прийде до миснпка, горшки перестановить, або що не-
будь пересипає з едної миски в другу, а там знов до стола, та
хліб з едного місця на друге пересуне. І так от, кажу, ніколи
й не переводиться у жінок робота та клопіт. А хто тому винен?
(Запис. въ с. Вирли, Новградволынск. у., Вол. г., Ольг. Косачевой).

4. Не крести въ первый разъ дѣвочки,—см.
отд. II, № 27.

5. Двѣ мѣры.

Була собі молодиця та така, що недавно вийшла за між, та
ото ще де чого в хазяйстві гаразд і не вміе. Тільки напекла
вона раз паляниць, та баче вже й сама, що вдолила, та щоб
обманити чоловіка й каже: «дивись, чоловіченьку, яка паляниця!

173

як пух, як дух, як піръячко!» (он він у сім ділі не тяме, то може подума; що й справді гарна палянця) та сказавши се й одвернулась кудись іти, а він її тоді тією палянцюе як бевхне по плечіх! Вона тоді як зарепетуе: «ич, який с.... син, і жалю нема, ударив наче камінюкою!»

(Запис. 1. Забадько, въ Зѣньковъ, Полт. губ.).

## 6. Болтливая жена.

Ще як були люди паньскі, то жили собі чоловік і жінка, і жили вони собі дуже бідно. Раз поїхав чоловік на ярмарок і найшов гроші. Накупив собі чого було треба в хазяйство, а жінці свиточку біленьку, платочок гарненький, і плахточту червоненьку, а діткам купив бубликів ввязку і всякого там гостинця, і поїхав до дому. Приїхав, став біля двору і дума: оце я усёго накупив на найдені гроші, мон жінка така проклята, шо скаже панові і гляди буде біда? довго думав, як би обманить її, а далі узяв трохи бубликів і поклав по дорозі, біля своєї хати, трохи начіпляв на воротях, а трохи узяв з собою, і увійшов у хату. Жінка засвітила, а він і став давать бубликів дітям і жінці. Жінка і пита: «де це ти узяв бубликів?» Він і каже: «ішла бубликова туча, а я назбираю, ось піди за двір, то і ти якийсь найдеш, або по тину дивись, може який висе». Побігла вона за ворота і найшла бубликів зо три; подивилась на тин, коли і там висить зотри; забрала вона їх, убігла в хату. Чоловік тоді дав їй свитку, платок і плахту. А вона і пита: «де ти взяв?» Він і каже: «купив». Вона і каже: «а грошей де узяв?» А він і каже: «найшов». Хотів тобі ще і платя купить, та наш пан сказився, увесь ярмарок розігнав, так ёго ковбасою находили за шию, та повили по ярмарку. Жінка усёму пёму й повірила. От вони жили смирно, поки ни побились; як побились, та жінка і каже: «піду, скажу панові, шо ти гроши найшов». Стілько він її не спиняв, а вона і побігла до пана. «Здрастуйте, пане!» «Здрастуй!»—«Мій чоловік гроші найшов!»—«Коли?»—«Та тоді як ішла бубликова туча». —«Коли ж бубликова туча ішла?» пита

174

пан. — «Тоді, пане, як ви сказились, та весь ярмарок розігнали, а вас ковбасою за шию налигали та по ярмарку водили». Призивають мужика і питають: «найшов ти гроші?» а він каже: «ні, не находив, пане». «Бреше, пане,» каже жінка: «найшов». «Та коли ж це було, шо це ти кажиш, пита чоловік?» «Та тоді, як пан сказились на ярмарку». Мужик і отвіча: «отака вона, пане, все шо на ум наверзеться, те і плете». «Велів пан повести в холодну». «Взяли бабу, повели в холодну, та поклали під розки і давай її бпть». А чоловік пішов до дому тай пожив гроші.

(Маріупольскій у., Екатер. губ. записана отъ ученика народ. шк. Мих. Иващенка, въ с. Ольгинскої. Зап. Я. П. Новицкаго).

## 7. Упрямая пара.

Роздобув десь кравець риби, приніс до дому, хотів зажарить так нема сковороди. Роздобули сковороди; поїлли рибу тай заспорили, кому нести сковороду. Спорили, спорили, жінка й кає: — «хай той несе, хто попереду забалака». От вона пряде та дрі-рі-рі-та! А він і собі: три-рю-рю-та-та та! так аж до самого вечера. А мимо та їхав пан, тай збивсь з дороги. — «Піди, кає лакеєві, роспи-тай». Приходе лакей, як не питав, вони в одно триндикають. — «Нічого, кає, не допитається». — «А пойду вот и сам». — Війшов в хату, а вони триндикають. Він до жінки, давай там біля неї моститься; вона все дрі-рі-рі-та, а кравець собі три-рю-рю-та-та. От і дає пан кравчисі бумажку; «отсе, кає, шо пожартував». — А кравець до жінки: — «А шо тобі пан дав?» — «А шо? три рублі; тобі сковороду нестп».

(Алекс. у., Зап. Манджура).

## 8. Не посылай брата къ чортовой матери,—отд. IV, № 16. (Чортова Матерь).

## 9. Плаксивое дитя.

Раз їхали два семинаристи і заїхали на постоянний двір; а двір, от як би і в Вудищах, держав чоловік простий. Позносили ото вони з воза свої клунки і просять хазяйку, чи не можна

175

достати кавунів та динь. «Чом не можна? можна!» От вона й пішла по кавуни, а хлопчик років пъяти зостався дома і давай ото кричати, що мати не взяла ёго з собою, а хата сміжна з тією, де семинаристи. Кричав ото він, кричав, поки вморивсь і замовк; от один семинарист, бо їм обридло, що воно кричить, і каже: «Ну, слава Богу, перестало!» А хлопчик: «Є, перестало! спочину та знов буду!»

(Запис. г. Забадько, въ Будищахъ, Зъньк. уѣзда, Полтавской губ.).

## 10. Батько и сынъ.

У одного батька був син, та такий же тобі, що ні крихти батька не поважа; було й батьком не зве, а все Кирилом. Що ёму за се батько ни робив, так усе Кирило та й Кирило.

Раз їздили вони в ліс, набрали там на вози хамла і везуть, батько попереду, а син ззаду. Коли се хамло й перекинулось на сина тай надушило ёго; пручавсь він, пручавсь, не вилізе; давай тоді на батька гукати: «ей, брате Кирило, поратуй! не вилізу з під хамла». А той собі іде дальше, ниби й не чуб, а сам дума: «постой же, чортів сину! доти не поратую, поки таки назвеш батьком». От той і догадавсь, чого ёму хочеться, та й давай тоді гукати: «батьку! батьку! поратуй!» Той тоді вернувсь, вислобонив ёго, поміг зложити хамло і поїхали. От на дорозі батько й каже: «а що, сучий сину, хоч раз таки за 20 років назвав батьком!» А син ёму і одказує: «е, брате Кирило, коли хамло надавило, то хоч на кого треба казати батьку».

(Изъ тетради г. Влад. Менчица).

## 11. Отцы.

Усякі люде бувають... Козацькєє есть село, як їдеш у Биков, так там чоловічок один е, що все заїжих до себе пускає. Ёго вже й знають усі, що по дорогах ходить, так прамо до ёго у двір і ідуть. Росказували мині про ёго лихалівці; кажуть, заїхалі раз ми до ёго ночувать зімою. От він коням сіна зараз, загадав у хлівец їх поставить, у затишок; а нам вечерять. От повече-

176

ряли ми, хазяїн той і каже: «ну, добрі люде, лягайте ж, та спіть з Богом, та тільки як прийде мій син до дому, та стане мене лаять, або й бить, то не озивайтесь, бо й вас з хати повигонить; а мовчатимете, то він вас і не займе». От, кажуть, полягли ми, спимо; колиж, так опівничь, тягне той син з шинку. Тілько що в хату (а сам пъиний як земля), зараз і завівсь лаяться з батьком. А далі штовхіць ёго межі плечі, та кулаком у груді. А батько й не обороняється, й не кричить. Так він ёго откудовив, та й потяг з хати, мабуть знов чи не до шинку. От ми на другий день, кажуть, і питаем: «що се воно е?»—«А так, добрі люде,» каже хазяїн: се вже в нас завод такий: мій батько свого батька бив під старість; я свого бив, от а мене син кудовчить. Се вже, мабуть, за якісь гріхи на нас таке наслано. Так я, каже, шоб простив Бог тиї гріхи, і тее що я свого батька бив і сина попустив себе бить, пускаю до себе усякого заїзжого чоловіка і годую даремне і ёго, й худобу».

(Изъ черн. тетради А. И. Л.).

## 12. Объ отцѣ, что пырнулъ сына ножомъ.

Оцей чоловік, шо ви бачите, то вони вкупі жили з батьком. Обидва лимарї. І щось то їм, як загризлись, як загризлись, не вседять уже в хаті: батько давай прогонити од себе сина. Синові жаль було, але мусів вибратись; десь на селі була комора у чоловіка, то він у тій коморі вікна попрорубував, сяк так помайстрував, аби можна переседіти, поки батько не получає: думка така, вже таки старий не буде завседи однаковий. Оце як зійдуться батько с сином, то змагаються, спн каже: що строїти нову хату міні? нащо її строїти, як можна в старі жити. Все рівно тгра там комусь жити, ви старі, борони Боже вашої смерти, хата останеться пусткою, ще хто тудні чужий впреться; просить батька, шоб той покинув гніватись. Але старий просто а ні думає помиритись з сином. Синові може й жалко стало. Пішов він раз до батька; чого вже він пішов до ёго, хто ёго знає, може хтів батька перепрошувати... Приходить до господи, батька нема дома. Той обглядів, шо батька

177

нема дома, сам но він у хаті бере дурень, обе геть все, що було у хаті, далі за сокиру і геть чисто порубав, посік всенькі образи і окони в хаті.

Після того зійшлися вони знов обидва. Як зійшлись, як начнуть сваритись, а батько шось робив ножем, та с тим ножем так і сунув до сина; той не стямивсь навіть, шо ёму робити, і батько як прискочив до нёго, а з ножем в руках, ніж лимарьский, то так по саму колодку і загнав того ножа в бік свому спнові. Отаке чуїте нещастя!... Алиж Бог дав, шо люди нахопились, послали за дохтором, то дохтор пріїхав, зашивав того бока і мастею намащував, і якось Бог дав, шо це підчуняв він, оце подав. Старого в залізах водили, сторожу давали до нёго.

(Изъ тетради Влад. Менчица).

Случай этотъ помѣщается здѣсь какъ крайній примѣръ ссоръ между отцемъ и сыномъ, не рѣдко бывающій въ Малороссіи, и потому что тутъ разсказывается о способѣ рѣшительнаго заявленіп о ссорѣ: побитіи движимости въ хатѣ.

## 13. Неблагодарные сыновья и шкатулка.

Був собі старпй чоловік. Старий прожив вік, дав Бог ёму дітей, вивів він їх на люде, поділив їх. Живуть діти, кожен особне. Всіх синів було у старого чотирі, кожного старпй зробив хазаїном; яку мав мпзерію, кожному з неї досталась. Хазаї в старого всі штирі сини, а старпй роздав на дітей все свое, думає: «доживу віка при дітях».

Живе старий у старшого свого сина, спершу приймають старого, як повинно бути; знати, шо він батько. Чи їдять що, чи плаття перуть, чи латають що, чи сорочки одрізують найсамий перід батькові чого чи нестреба? І як скаже старий, ёго й слухають; там у празник в старого е на чарку. Таки так старому, як у доброго сина. Так геть старший син подержав у себе батька, став якось наче не такий вже й крикне часом на старого; далі старий уже в хаті собі і місця не найде. Нема чого чикати, таке діло: не хоче син держати, жалуе батькові кавалка хліба; нічого робить, тра кидати та йти до менших; чи лучче буде чи поганше, а вже і висидіти у старшого не можна. Ото

12

178

перейшов старий до свого другого сина. І в того старому хутко стало мулько: як возьме старий шо ззісти, то син з невісткою якби промогли, аж не знати що. А сварка з за старого! жінка гризе чоловіка: «самі жадні кавалкові хліба, а тут старців понаприймав». Старий не виседів і там, іде далі... Так іден по їдному всі з чотирох синів брали батька, а батько од них отходив. Всі штири сини їден на другого стикаються той на того: «нехай ше він вас, тату, подержить;» а той знов на того: «той ше, тату, не держав вас, чи там мало держав». Таке межи дітьми, шо не доведи, Господи! Далі змагались вже так, шо й жоден не приймає до себе батька. У того те, а в того те, і всі не можуть держати у себе батька. Той з малими дітьми, той жінку має сварливу, а в того хата тісна, той знов бідний; хоть куди хочь, йди старий. А старий—сивий, сивий, як голуб, просить дітей та плаче перед ними, аж не знати як.. А що? то даремна річ, шо ніхто з дітей не приймає батька; треба ёго десь подіти. Ще й до того старий не сперечаяться, з ним можна, що но хтіти, зробити.

Рада в раду, рада в раду, всі штирі зібрались і пристають на те: пошлім ще батька в школу, нехай батько наш в школі сидить, там буде сидіти, їсти ёму будемо в колію носити. Стали казати старому цее. Старий не хтів йти до школи. Проситься у дітей, плаче перед ними: тепер я, каже, світа не бачу, не то щоб я книжку бачив, я й ззамолоду не учпьсь. Просто старий в смерть не хоче до дяка виражатись на науку. Али шож? Не має де дітись, мусів таки йти до школи; таки діти перемогли батька. Нарешті коли йти до школи, нехай буде, як діти казуть. Може в тому селі не було церкви, то тра йти до школи аж в друге село. Пішов старший до школи, де там тая школа була. На дорозі ліс стояв і саме в тому лісу зострічає старший пана, їхав кудись. Старий порівнявся з панським повозом, зійшов з дороги, уклонився панові, думав дальше йти. Коли чуе кличуть ёго; підходить старий, пан чогось ёго потребує. Вийшов пан з коча, питая діда; геть роспитав ёго, як і що, куди? Старий скинув перед паном шапку і росказує ёму свою біду;

179

обгорнули старого слёзи: «Горе моє, ласкавий пане, нехай би
посиротив Господь, вжеб жалю не було, а то дивіть, чи чув хто
таке: штири сини є, хвалити Бога, у мене; хазяї всі штири і
то послали свого старого батька учитись до школи. Ше не було
чого, то на тибі! йди в школу». Так старий перед паном гово-
рить, досить того росказав панові; стало жалко панові старого.
«Ото старий, став казати пан, йти до дака нема чого, вернись
но ти до доми... я знаю, діти не будуть тебе до школи більш
одсплати, вже я знаю, шо тра тут робити. Не бійся, старий, і не
плач, не турбуйса; буде все добре, як Бог дасть. Вже я знаю,
як тут тра ратувати». Потішає так пан старого... старий наче
повеселішав.... Ото бере пан шкатулу; настояща шкатула пан-
ська; пани гроші держать в такіх скриньках; подивитися на
ню, той то гарно, а тож то там в середині, то сума, копійки
там, Боже мій, якії! Бере пан шкатулку її повну набив її
шклом. Тім шклом напакував її, зачиняє, оддає дідові: «це візь-
меш, старий, і йди до дітей. Прийдеш, склічеш всіх штирох
сюїх синів: це сини мої, голубіта, скажи їм, я перше ще, як
оцей старший ваш брат то був ще дитиною, тоді я молодий був,
кинувся я туди не сюди, ото придбав трохи грошенят; не булу,
думаю собі, їх тратити, ше не знати як далі буде. Пішов я, діти
мої, в ліс. та свою працю, копієк тіх, трохи взяв під дубком і
закопав. І то байдуже мині про ті гроши, а це йшов, як ви
послали мене в школу, як раз тім лісом і думаю собі: аже то я
тут колись закопував гроші, попробую, чи чекають вони свого
господара... Та оце і приніс їх, діти, до вас. Али вже діти не-
хай я вмру, не беріть їх од мене; послі моєї смерти будете вва-
жати межи собою, хто більш мині угодить, буде мене держати і
не пожалує для мене сорочки, чи там кавалка хліба, тому більш
грошей достанеться. То вже, дітки, хочте, приймайте, спасибі
вам, і тут що е переділитесь, а невгодно, тра йти межи люди...
за гроші аби хто будеть годувати»..

Вертається старий до дітей с тею шкатулою, човпе старий
селом, шкатулку взяв під пахву, зараз можна пізнати, шо ста-
рий уже десь був в доброму лісі; сказано, старі люде вони чого

180

не знають. Коли несе під пахвою скриньку, то тут певне щось
та непросте: вже десь він її допъяв. Показався но старий, не-
вістка старша уже й вибігла протів старого, запрошуе до гос-
поди: «і без вас, тату, у нас ладу не стало, і хата, як пуста».
Чого вже тілки вона тут не говорила: «вступіть, тату, до нас,
спочиньте; далеко йшли, втомились». Як зібрались брати, рос-
казав їм батько, як ёму Бго дав. Оце нагадав він за свої гроші.
Діти, як не ті, і шо їм тілко поробилось?! Погляне кожен на
скриньку—е, то, каже, грошики там майбуть; бач, як батько гово-
рить: «будете держати, вам будуть гроші». Уже всі чотирі брати
не знають, як і приймати старого батька. Старого доглядають,
наче пана, старий зрадів, і старий слухає пана, шкатулки з рук
не випускає.—«Послі моєї смерти все ваше, а тепер не дам, бо
хто знає? уже я бачив, як ви приймали мене старого, як я ос-
тався без нічого. Воно все ваше, не чие, тілки ваше; заберете,
оно дайте мині вмерти»... Діти вже батька приймають.. Пішов
старий у гору... Куди тибі. Ото нічого і не робив, скринька
все ёму так сприяла... І то як вмре старий, тра ёго поховати
дітям, одправлять людей з обіда, як уже буде по всёму, попові
на молитви дадуть, тоді громаду зібрати, бачили люде, которий
син старався лучче для старого, ёму більш і грошей присудять.

Ото вже старий не понесвірався у своїх дітей, жив як на
свому господарстві. Тепер помірає старий, ну, дітям ще не мо-
жна до скриньки. Уже вони на неї зуби гострать, али громаді
уже засвідчано, що поховають батька, тоді нехай тими грішми
діляться; скриньку тую, поки що, самі брати однесли до церкви;
стараються коло мертвого батька. Поховали, як Бог приказав;
обід справили, вже знати, шо не жалують для мертвого: «гарні
похорони справили».. Ба встає піп од обіду; дякувати стали всі
хазяям, старший син просить попа, щоб був у церкві по бать-
кові сорокоуст; то таки батько; як було то було, а мертвому грі-
шно жалувати, прийміть, батюшка, на молитви... Дав старший,
дае менший, знов на півсорокоуста кожен дає, всі штирі дали
на молитви до церкви.—«Маємо остатню овечку продати, а по
батькові нехай молебство буде в церкві». Тепер все скінчилось,

181

вже можна за тіми грішми піти. Принесли тую шкатулку: «хітають її, бразкає в середині.. Прпйде жоден до скриньки, візьме за скриньку, тріп, тріп: є!. Ото роспечатали, очпняють.. Ге! шкло. Не доймають вони віри, копають дальше і скрізь шкло. Страшно стало; не може то бути, шоб скринька така, батько її откопав десь під дубом і шоб не було у ні грошей. Ото й казуть брати: «тут оно шкла батько нам зоставив». Вони кажуть і їден стояв у сінях; частував людей, почув і каже: «Є, вам то карбованці, мині вже но шкло». Мало брати не побиллись, али громада тута... Бачать діти, шо старий батько з ним фікгля зробив. «От тибі, стали вже всі казати, і послали єстарого в школу! Научився, бач як, в школі. Ше й то довго не ходив до науки! ну, ну! це так! вдалась же нам та школа добре! Він, бач, похований. От тобі гроші, от тобі скринька! от тобі школа, а копіт. Обдурив геть нас старий; так підвів під манастир; научився, научився батько!...» Бідкались, бідкались брати, та вже нема чого робити: шож? батько похованний!..

(Село Малий Чернятинъ, Кіевск. губ. Бердич. у, Запис. Вл. Менчиць).

## 14. Не прячь їді отъ матері, см. Отд. І, № 31

Черепаха.

## 15. Сосѣдское добро.

А то, значить, один пішов позичати воза, а той, у кого він позичав, замітив уже єго та й каже: «та я-б тобі, сину, дав, та ти орючи як рубаеш що, або притісуюш, то далеко дуже од воза одіходиш».—«Є, ні, дядечку, ей Богу! що ни рубаю, то все до колеса».—«Тим то,.... сину, як я тобі давав той раз, то все обідьдя було порубано!? іди ж собі, к лихій годині, та більш і не навертайся!» (Запис. г. Забадько, въ Зиньковъ Полтавс. губ.).

## 16. Чабаны и заговѣны.

Почули чабани, шо люде перед великоднём загівляють, тай послали одного в слободу роспитаться, як то і коли. Ну, приходе посланець до попа: «Коли, каже, нам, батюшка, загівлять?»—

182

«Коли ж? завтра Великдень». Той підібравши поли та до своїх.
Тіки забачив та шапку на кгірликгу та: «загівляйте, загівляйте,
завтра Великдень!»
(Купянскъ. Зап. Манджура).

## 17. Часовой мастеръ и мельникъ.

Наготовив мерошник пшона віз тай везе у город, а часо-
вий наробив часів та тож на базарь виніс і суспілись вони. Ча-
совий і кає: «Як це ти столько пшона налузав, вѣдь это трудно?»
—«Е, кає, я це живо віз надеру, а як он ти з заліза та зро-
биш таку штуку, шо сама ходе?»—«И, пустяки, это я ихъ въ
полчаса полдесятокъ надѣлаю».
(Алекс. у.; тоже).

18. Шинкарь и мельникъ. Попали шинкарь та ме-
рошник у пекло тай зрізнлись. — «Ти чого тут, кає шинкарь,
я не досипав, то грішеп?» — «Е, братіку, а я як розмір брав, то
було з верхом коряк напілю та ше й зверху придавлю.

(Алекс. у., зап. Манджура).

## 19. Доля богатаго и бѣднаго.

Було собі два брати, один багатий, а другий убогий. Ба-
гатий же хліба засіва ланами, а убогий може одну десятину; і
так уже її догляда та шкодіє—як ока. Тікі раз в ночі вийшов
убогий, дума: піду подивлюсь як би шо не пошкодило (а вже
покосили); вийшов і дивиться, шо по ёго полю ходе розубрана
така барини, бере на ёго ниві колоски та до братових копиць
носе.—«Шо таке?» дума. Підійшов зза плечей і піймав: «Шо
ти такее, шо на моїй убогій нивці колоски збераеш та до бра-
тових копиць носеш?»—«А я, кає, братова доля, ёму і служу».
—«А моя ж, кає, де?»—«Твоя, кає, за лавками торгуге».—«А
як би я її найшов?»—«А так, кає, піди до брата та випроси у
нёго коничку та і їдь у ярмарок, та так за гони не дойда
пусти ту коняку, а сам тричі навхрест перейди ярмарок: вона
сама до себе прийде».

183

Випросив він у брата коняку і поїхав; доїхав до ярмарку,
коня пустив, перейшов тричі наєхрест ярмарок і оглядається,
аж підходе до ёго бариня.—«Чого ти, кає, чоловіче. оглядаєся?»
—«Та шукаю, кає, своєї долі». —«На шо вона тобі?» — «Та як
на шо? он братова ёму служе, а моєї нема». — «На ж тобі от три
рублі та піди купи риби, одійди от того місця на сім ступнів,
сядь і торгуй та, гляди, бери здачі хоть копійку». —А тож ёго
доля і була. От купив він риби, получив копійку здачі, одійшов
на сім ступнів, сів і торгуге. Поторгував, посчитав, аж у ёго вже
стало шість рублів та і ше є гроші. Він ще купив, та як по-
чав по ярмарках їздить, розбагатів так, шо в самі перві купці
виписавсь.

І впало ёму на толок:—«Е, кає, десь у мене є жінка і діти,
поїду заберу і їх». Прибува в свою слободу, став до брата на
кватпрю, роспитуе, як він жеве, а сам не признається.—«Та
шо, кає, було нас двое, та один волоцюга, такий сякий, хто
зна де й дівся; та хоть би сам пропав, а то взяв у мене коняку
тай ту, хто зна де, заситарив». —«Шож у ёго й жінка була?» —
«А як же! Покинув її тут з дітьми, так вона стала табаком за-
німаться та так провонялась,» шо я вже її і до себе не пускаю.
—«А чи не можна її кликнуть, я такпім убогим хоть за царство
пожертвую». —«Та як угодно, той можно; підіть, роботники,
кликніть ту табашницю!» —Приходе вона, стала у порога, покло-
нилась.—«Чого ви, братіку, мене кликали?» — «Хто там тебе звав?
он чоловік пожелав пожертвувать тобі на бідность». А той і кає:
«Деж твій муж?» — «А Бог ёго святий зна, пішов десь зароблять
тай не чути, а я сама з дітьми табак сію та с того і пітаюсь».
«А діти живі?» — «Та благодарить Бога живі». — «Ну, це харашо,
шож ти мене не пізнала?» — «Ні, кає, паночку, почім я вас
знаю». — «А я ж, кає, твій муж». — «Шо ви, Бог з вам, смієтесь
з мене!» — «Та ні, от-так то ми жпли, те то в нас було». — «Так,
кає, роспізнались. Ну, кає, тепер поїдем зо мною, а ти, брате,
якого тобі завгодно коня з моєї тройки вибирай». А той брат
і собі:—«Шо, він пішов харпаком та тепер якпій, а як і с тися-
чами!» Зараз поспродував все, поїхав в город, построїв дома,

184

лаки, тисяч на двацать товару набрав, в купці записанься,
торгує. Поторгував год, пощитав, аж стало десить тисяч, на дру-
гий уже пъять, там уже і тисяча, та так перевівся, шо вже до
брата жить пішов.

(Сл. Олексієвка. Алск. укзда, раск. «чоловік». Зап. Майджура)

(Ір. Чубинск. т. І, стр. 216.

20. Талань — участь богатаго и бѣднаго.

Кажуть, у кожного чоловіка є свій талан. Иншого такий
талан невсипущий, робить, не спить жодної години. Як у кого
такий талан, тому чоловікові й добре, бо як скоро талан ро-
бить, то чоловік спочивае. Ну, як талан засне, тоді чоловік
сам без свого талану уже ради не дасть собі. Вже скоро талан
спить, то чоловікові тра робити. І робить чоловік, і нема ёму
користи... талан у нёго спить. Так говорать, а, каже, в кожного,
в кожного свій талан.

(Изъ тетради Вл. Менчица).

(Извъ тетради Вл. Менчица).

21. Деньги — смерть.

Чоловік найшов в лісі гроші. Як откопав їх, то повна скриня
грошей. Став той чоловік над тими грішми і на весь ліс де-
реться: «кгвалт, смерть»!..

Той ліс був чималий і в нёму сиділо 12 чоловіка гайдамаків.
Ото ті гайдамаки почули, як той чоловік став кгвалтувати, і
прийшли. Прийшли, роздивились шо за чудо? Хоцяй були гай-
дамаки, а все здивувались. То не бъють того чоловіка, а пита-
ють: «деж та смерть, чоловіче?» — «А це ж гроші в скрині, каже
той чоловік, це ж смерть і е». — «Хто?! це смерть?! Ну, підожди, ос-
тупись но ти, ми ще цеї смерти не боїмось!» Та ото чоловік той
оступивсь, а гайдамаки взяли тую скриню і потяглись в гущо-
вину з нею... Гайдамаки пішли, і той чоловік затих і пішов
собі своюю дорогою. Грошей у скрині дуже багато було; гайда-
маки коло теї скрині стоять, от як подуріли всі. Така сила гро-
шей! кажен думае: «колпі мині така сила грошей!» Їдні послі
того пішли купувати ласощів, 6 чоловіка пішло за ласощами, а

185

других 6 гутують обід. Так це змовились ті, що за ласощами пішли, шоб не ділити тіх грошей, то оце накупили ласощів—«нехай же прийдем, то оддамо тім ці ласкомини, тай отроїмо ціми ласкоминами, то вони не знатимуть нічого, як раз наїдяться отрути»... Гроші тоді ми самі поділимо... Ті змовляються на тіх, а вже тії, що обід готували, наппали в страву отрути, чикають тіх, нехай прийдуть, то наїдяться, шоб полопались. Таке їдні другим лихо готують, і їдні про других нічого й не знають. Так і вийшло, що їдні других нагодували трутпизною, так і не постереглись, як наїлись трутизни... Так і пропали всі 12. Той чоловік тоді прийшов до їх мертвіх і каже до мертвеців: «от ви й не вірили, що в грошах смерть; тепер от всі пропали; бачте, що я правду казав. Тепер я заберу гроші»!..

(Запис. Вд. Менчиць).

## 22. Богачи.

Зайшов до мене щинкар Василь, та ще хтось, не знаю, лучивсь. «Ось новинка, кажуть, у Смолянці. Смаленко Михаль умер».—«Жалко, озвавсь хтось: гарний чоловік був, хоч і багатир, та нічого собі чоловічок».—«Який чорт, кажу: здирщик і сей був: позаторік у Михаля Абраменчука жилетку хотів виманить, що я подаровав, так той не дав таки; а із карманів усе чисто повибірав, сірники там, губку».—«Де вже бак захотіли добра з багатира: собака собакою завжде буде,» каже шинвар.—«Ні, кажу я: от і меж Смалами есть гарний чоловік, Кондратович Хведор». —«Еге, озвались усі гуртом: так хиба ж Хведор багатий? Хведор таки ж голий, як і ми; у єго пиноді хліба до нового не стає; Хведор то гарний чоловік, та од того він і гарний, що голий, а не багатир».

(Изъ черниговск. тетради А. П. Л.).

## 23. Богачи и бѣдняки, см. отд. VII № 18—22.
Богъ испытывает тѣхъ и другихъ.

24. У бѣднаго и чортъ души не покупаетъ, см. отд. IV, № 25. Чортъ и бѣдный шляхтичь.

186

25. Эпидемія на крестьянахъ.

Приміром так—шли ми в Піньське. У лете так було, і тоді
на народ нездорово було. Чогось так народ дуже болів, а шоб
яка значить слабість, той незнати, —ні холера, ні хто ёго знає.
А слабого народу, той Боже шо на кажнім судні: то половина
людей не встає. Страх, біда. Я ще на Мазирі заслаб. Неделі
две лежав, шо й не вставав, лежу як колуода, ну да Бог дав,
шо памяти все не тераю. Подойшли до Пінського, ще знав як
підходили, а далі нічого й не знаю, обезчувствів геть. Ото наші,
спасибо, не покинули мене, вертались з Пінського гилярою, той
мене положили в гиляру, та коло порома кидали гиляру, той
мене ніде було діть, покинули коло поромщиків. Ше спасибо
їм, росказували поромщики, вони ждали мене, стояли там довго,
думали все, що я одужаю. Ото як пошли вже наші, я й оставсь
піля поромщиків, а слабий такий, що насилу памятаю, де що
робиться. Вони мене положили піли курена, так все на однім
місці й лежу. Ото полежав я там, полежав, легче мині, лучче
трохи; я памятаю, а встати все не можна. Аж так ідуть люде
гиярою, роспитую, куда; до Любеча, говорять. Добре, саме й
мині туда тра. Прошу я тіх людей, чи не взяли б вони й мене.
Просив дуже їх, ото вони й стали казать: «давай карбованця,
то возьмемо». А в мене гроші туді були, рублів 20 було». Я їм
даю карбованця, прошу так: «не кидайте, возьміть с собою, я з
тіх саміх сторін. Та от занедужав, шо і йти не можна»: Подп-
вились ті люде на мене, я тілько тілько шо дишу; виболів, дак
такий слабий, шо й не двигну нічим. Дивляться вони на мене
тай кажуть: «а що ёго брать, помре, тоді стуой через ёго».
Ото й не захтіли мого карбованця. Поплили собі, я знов ос-
тавсь пуд курінем.

Лежу я знов там; правда, поромщики нічого не кажуть; стану
просить води, води дадуть. «Чоловік, кажуть, слабий лежить,
нехай полежить; може дасть Бог ёму, що подужшає». Дак оце я
лежу. Ото ждіки і побачили мене, стали питать ото й кажуть:
«Ти тут лежиш, да ще возьмеш помреш; не лежи тут, не можна

187

тут тобі лежати; або вставай та йди, а ні то в лазарет тебе отправим. Вставай йди, а ні в лазарет одвезем». Думаю собі: «мині в лазареті без смерти буде смерть, оно певно в лазарет одвезуть, так ўж годі мині жити. Тра йти, надумавсь собі. Лучче так де помру, аби не мучитись в лазареті».

В мене одежі було дві свиті, забрав я свое; оце шо піднімусь, то і впаду; пройду ступинь або два, той повалюсь, повалюсь. Так як до того дуба, може разів півдеситка падав. Нічого, як став я йти, якось начеб не так, лучче мині; я все підхожу, окремзнів трохи. Став я йти... не можна багато йти, підойду трохи, то зараз трёба й оддихать. Сяду, одишу, якось остепенивсь на ногах. Коли як найшла туча, як врізав дощ, стояла збоку ялинка; сів я під нею; шож? дощ мочить, вмочив мене зусім. Рушив я знов у дорогу, захтілось води напитись. Підійшов до річки, лежить і там під кручею три чоловіки, придавось лучче, такі болни як і я. Став я роспитуватись у них, так вони ще аж з за Королевця.

Спочили ми; давай тепер іти в штирох. В шинку я взяв булку і риби; шож?-неможна їсти, оддав так все тім людям, а в них грошей, а ні по копійці. Вже підшли ми геть туди до доми, вже я й розійшовсь з тими людьми, і то так іду я полем, аж іде напротів мене чоловік; роспитав звіткіль я і то говорить до мене. «Дак це б то за тебе пітають там чоловік з хлопцем. Росказували, шо перечули який ти слабий і поіхали за тобою, а в домі там у тебе знов лихо; казали, шо твоя жінка померла». Говорить так до мене чоловік, а я й думаю. «Невежь то у мене жінка померла». Знов той чоловік говорить до мене, росказуе: «то ті люди говорили, шо ще й син ў мене помер». Розменувся я з тім чоловіком; якось йти мині не можна, так мині нудно, сів я спочити трохи. Коли це так їде напротів мене возек, придпеляюсь лучче, аж так і есть: свого коня пізнав, син на возі менший сидить. Я бже і не роспитував у них нічого, мовчки сів та й поїхали... Приїхали в двір, так і есть; жінка померла і хлопчик був літ 13 і той помер. Мати оставалась, то болезнь скоропостижна най-

188

шла, боліла; не могла за хазяйством смотріть, вся мезерія так
і спустошилась. Є! біди, біди колись було, може хоть на ста-
рість менше буде....
(Изъ тетради Вл. Менчица).

26. Св. Юрій—крестьянскій Богъ, см. от. VIII № 33.

27. Черти въ видѣ пановъ и паничей, —отд, IV,
№ 9 и др.

28. Пѣсня о „Правдѣ“ въ панскомъ дворѣ.

(Разсказъ Колесницкаго кобзаря Ёсипа).

— Ви б, дядьку, Ёсипе, правди ще нам заспівали.

— Е, правди! Де тоеї правди все набрать! Вона, небожку,
така, сяя правда, що инподі й за кривду придеться. Бог з нею!
Бач, там про панів тее, до що....

— Да ти, дядьку, що мене опасується? Нічого, співай собі
на здоровье, я сам цю пісню співаю, у мене вона есть записана.

— Ні, ні, дядьку, ти не опасуйсь: вони нічого, їм що хоч говори, що хоч співай... вони й сами...

— Воно, звісно, коли розумні люде.... А то була раз мині
кумедія з сією правдою.... Да й я таки не промах! Був я в Ні-
жині; хожу ранком по дворах: то в оден, то в другий, де за-
граєш, де псальму заспіваєш, а де тілько помолисся; звісно, на-
шому брату з миру жить треба, з подаяння. От уходим у водин
двір, чую, крик такий, що й Господи! Прислухавсь, та й малпий
таки шепче,—звісно, воно бачить,—аж то пані з хрестянкою
своєю муштрується (тогді ще хрестяне були і все тее); звічить
пані так, що й Боже мій! я відтуля, пур вам! Когн чую, пані
лась тую хрестянку по щоці, а далі і віруге, і втрете, та все:
«брешеш, шельмо, брешеш!» Дівка тая як заголосить; їтака,
каже, усе у вас правда! Он старець божий у дворі (вгледіла
мене, значить); ви скажіть ёму, щоб він вам правди заспівав; от
у ёго правда, так так, не така як ваша!» Пані наче й одішла,
давай звать мене: «іди, заспівай правди. Якої ти там уміеш
правди?»—«Що ж, кажу, сударини, се пісни важна, трудна; як
дасте шість шагів, то заспіваю». —«Та співай, каже, ще й торго-
ватимєсь!»—«Ні, поки не дасте, не заспіваю», —А я знаю, зна-

189

чить, що як я виспіваю усе по правді, то вже не получать мині
грошей, ще й у шпю виштовхає. Довго вона приставала і ла-
ялась, мужпком звала, так я—ні, та й ні; мусила вона винять
шестпшаговика, дала мині. Я того шестишаговика в кишеню
зараз, потім виняв спід поли ліру, сів собі гарненько на рун-
дучку. «А ну-ну, каже пані, почуєм, яка там у тебе **правда**».—
«Та й послухайте ж, кажу. І почав. Як проспівав же тесь, що

Уже тепер правда у панів у темниці,
А щпра неправда з панами в світлиці,
Та, що
Уже тепер правда у панів у порога,

А щира неправда спідить конець стола,
Уже тепер правда у панів під ногами,
А тая неправда спідить із панами,—
так моя пані так і сказилась, зараз і грімнула на мене: «Сякий
тп, каже, такий син, як ти сміеш, грубиян, співать мині таке!»
вон! Іш ти, каже, шельмо,—се вже на ту бідну хрестянку, яка
сама с..... дочка, такого й с...... сина й найшла. Постой же,
дам я тобі правді!» та знов на мене: «Вон, каже, мерзавець,
женіть ёго в шию кулаком!» А тут, значить, як заграв я, то
вся двірня посходилась: лакеї, кучер. Я скорій до хвіртки, хай
вам чорт! А вона все репетує: «Женіть ёго, грубияна, в шию,
в шию!» Так звісно, люде тпі бачать, що я невиноват, за що
б їм бить мене? Один, правда, якийсь нагнав менеколо самої
вже хвіртки, та легесенько за шию (се бач, щоб пані подумала,
що він еї й справді послухав), та й каже мпні: «Іди скорій з
Богом, старче: бач, стерво як ісказилась, мо, чи не лопне». Дак
я так благополушно й вийшов. Добре ж, що я битній уже чоло-
вік, знаю добре тіх панів, так шестишаговик і с в мене, а то
б не дала й копійки. От яка була мині кумедія з сією правдою!.

(Изъ черниг. тетради А. И. Л.).

29. Панъ лжецъ.

Йде барин степом та:—«а стой, кучер, вот тут я зайца убіл
та натоніл з нево триццять хунтов жиру». —А кучер і собі:—

190

«а тут, пане, скоро буде місток». — «Какой»? — «Та такий, шо брехунів бере». — От переїхали гони. — «А што, далёко этот мосток?» — «Та там, пане, за горою». — «Знаешь што, триццать, не триццать, а дваццать будет». — Зьїхали вже на гору. — «А што далёко мосток?» — «Та он видно». — «Знаешь што, дваццать, не дваццать, а хунтов десять будет». От уже і в долину спустились. — «А што, де мосток?» — «Та зараз зьїдем». — «Знаешь што, не било в том зайці ні канлі жиру; просто как дохлий». — «А мосток де?» — «Та розійшовсь, пане, як заячий жир».

(Манджура).

## 30. Панъ ищетъ счастливаго мѣста.

Пита пан кучера: «Што єто, брат, ти как сядешь до ветру так у тебя і гатова, а вот я раз пять сажусь—никак не отділаюсь»? — «То я, пане, кає, щасливе місто знаю». — «Покажи-ж і мне». — «А от дойдем». Проїхали трохи. — «А што, далёко?» — «Та от-от за горою». — «То-то, а то мне уж трудно». Ще проїхали. — «Де-ж оно, я не видержу?» — «Та й сідайте». Справнєсь пан. — «Ну де-ж твое щасливое место?» — «Та це-ж воно, пане, і є». Тоді став пан знать щасливе місто. (Алекс. у. Манджура).

## 31. Цыганы и Ђда.

### І. Надъ цыганомь святые смѣются, — отд. VIII,
№ 26 Богъ, Св. Петръ и цыганъ.

ІІ.

Варив у полі один мужик у вечері кашу; було так під осінь, на дворі холодно, мокро; коли се приходе циган неодигнений, змерз як собака, помок, поздоровкась і сів біли вогню грітєсь, а далі й пита мужика:

— «Що се ти, дядьку, вариш?»

— «Вечерю».

Трохи згодом циган і каже:

— «Оце, дядьку, звариш та будемо вечеряти?»

— «Будем, та не всі,» каже мужик.

Зварились голушки; от мужик здійма казанок, а циган все таки, щоб він як небудь приняв ёго до гурту, й каже:

191

— «Так оце вже, батечку, й їсти мемо!»

— «Істи мемо, та не всі», каже мужик.

Зняв ото він казанок, сів та й вечеря, а циганові не дає.
Циган бідний, та тільки слинку ковта, а їсти хочеться; дивиться
за день добре виголодавсь. Попоїв мужик, найвсь, а потім, по-
сміявшись з цигана, дав і ёму. Галушки були добрі, накидано
густо, сала теж чимало положено, так що циганові зі голоду та-
кими показаллись, що мов він нічого такого смашного й зроду
не їв. Ото добре найшлись, подякував, а потім дума: тривай
же, нехай і міні жінка зварить такого, тількі ж як воно зветься?

От він і пита мужка:

— «Що се ми, батечку, їли»?

— «Се ми їмо, цигане, балмус»! сміючись каже мужик. (Бал-
мусом звуть як що небудь дуже густе, щоб то не було,— а як гу-
стіше ніж ёму слід бути, от і балмус. Так ото і мужик назвав
балмусом галушки, що були густі дуже). Циган почувши, що
балмус, зрадів, і на другий день раненько гайда до дому, іде та
все, що ступне ногою, та й каже: «балмус, балмус, балмус,» щоб
не забути.

Люде ёго стрічають, сміються, а він усе: «балмус, балмус,
балмус», а далі дійшов до потічка, став переходити, підкачав
штани, роззувсь, забрав на оберемок, іде йде через потічок та
заклопотавшись поки роздіся, та як й через воду йшов, то
все остерегається, щоб не замочитись, і забув про балмус, що
треба казати що разу, як ступне. Перейшов на той бік, одігся,
став іти по сухому, ступнув та й здумав, що він щось казав
що разу ступаючи, поки аж дійшов до потічка, а перейшов по-
тічок, ёго і не стало, значить загубив у потічку. Ну, недовго ду-
маючи, роздіся і давай бродити по потічку, шукати загублі: топ-
чився, топчився, не найде. Коли се їде якийсь пан, дивиться,
що то циган там робе?

— «Що то ти, цигане робиш?»

— «Та тут, паночку, загубив таке, що хто ёго зна й яке».

— «Та що ж ти загубив?»

— «Та не знаю, паночку, що воно й є; тільки щось дуже гарне».

192

Що він згубив дума собі пан. «А підіть, хлопці, гукнув пан на
своїх людей, пошукайте, що там циган загубив». Ті схопились, по-
роздягалися і давай усі топтатись та шукати. Топтались, топта-
лись, нема. Годі, кажуть, пане, то мабуть він або дурний, або з
ґузду зсунувся! взяли повиходили, поодягались, стали сідати, а
кучир і каже: «Через ёго, біса, тільки загаїлись. Коній з по-
тічка можна б напоїти, а то воду збовтали, і на воду непохожа,
така як балмус». Як же почув се циган, як попре до дому, та
все балмус, балмус, балмус, і чобіт не набував, вхопив на обєре-
мок, щоб швидче добігти та балмусу не забути. Приміг до дому,
до перелазу, став перелазити та й забув упъять. Увійшов тоді
в хату такий сердтий та понурий, та й напавсь зараз на жінку.

—«Звари міні та й звари!»

Та пита: «чого тобі зварити?»

—«Та того, чого міні хочеться».

—«Чого ж тобі хочеться?»

—«Та вари міні, матері твої се та те?»

—«Та чого ж тобі зварити?»

—«Вари міні зараз, сяка та така, та не довго думавши її в
ухо, а далі і в друге, давай товкти; та бідна заюшілась, плаче,
а дівчинка, років пъяти, спідить на полу, дивиться та, звісно, жалко
стало ёму матері. От вона й плаче та й каже. «І, Боже, Боже!
побив тато маму зовсім на балмус». Циган тоді перестав бити,
та як закричить: «бач, сяка та така! тебе і бъеш, а ти дурна;
он мала дитина та зна, а ти не знаеш... Звари міні балмусу».

(Изъ тетради Вл. Менчица).

III.

Чув од Лихачівця на храму у Сіренкових:

Увійшов я, каже, в хату; дивлюсь стоять якісь цигани.
«Чого се вони», питаю жінки.—«Та се за мілюстинёю, каже, дак
я дала й хліба, й сала шматочок, а вони все не йдуть».—«Чого ж
ви ще,» питаю?—«Чи нема ще, просять, борошенця, або сороче-
чки старої, дитячої,—подаріть ради Христа».—«Пошукай»,—кажу
жінці. Найшла вона й сорочку і борошна.—«Іще б, кажуть, сольці
дробочок, та пшонци.—То й найди, кажу, солі, а пшона нема:

193

є проєсо, та не товчене; а прося вони, значить, не беруть,—де ёму ёго товкти. Дала й солі. «Ще крупців, кажуть, грецьких, та картопельки кришку на юшку».—«То й унеси,» кажу жінці. От вони й пішли собі з Богом, подикувавші. А то ж як не дать: я не дам, другий не дасть, третій,—як же ёму жить у Бога, де він візьме? Аже ж ёму з голоду, значить, треба пропасти; на те він циган,—такий уже ёго хліб.

(Изъ черниг. тетради А. Н. Л.)

IV.

Найшли циган з мужиком сало та мнясо, тай заспорил, кому шо.—«Давай, каже, циган, хто скаже одним словом: сало і мнясо,—того все й буде». Чоловік думав, думав:—«та шо, каже, так і буде мнясо і сало».—«Є, ні, каже циган, мнясало».—Та й забрав.

(Александр. у., зап. Манджура).

## 32. Цыганская семья.

—«Вже ж ти, мій синочку, на ярморку нарадувався; вже ж твій татусь ріднесенький помер, лежить на лавці, як лебідь білесенький, ладанцем і пахне. На ж тобі, синочку, три цілкових та піди до попа, нехай він твого ріднесенького татуся захова».

Прийшов він до попа.

—«Чи заховаєш ти мого ріднесенького татуся? лежить на лаві, як лебідь білесенький, ладанцем і пахне».

—«А даси ти, цигане, три цілкових?»

—«За що?! за таке стерво?» за такого падлюку? лежить на лаві, як горіла головешка, вискалив зуби як скажена собака! Я тобі ёго привьяжу вирёвкою за шню, хоч ти ёму ... с... с...

—«На ж тобі, нене, гривню грошей та піди на базар хороший, та купи риби тарані, та намочи її зарані, та помъяни свого попихайла та попирайла, шо він тебе попихав та попирав... Шоб тебе, нене, понесло на чвиги та миги, та повище шатра, та на гараче кавадло, шоб ти собі ... опекла. Шоб тебе, моя нене, понесло на чвиги, та на миги та повище шатра, та шоб

13

["194", "тебе, моя нене, вкинуло туди, де рідкий куліш варять та по-\nтрошку сала кидають».", "—«Ой ти ж, мій синочку, мій синочку, за шо ти мене огор-\nчабеш, гіркими словами побиваєш?»", "—«Цить, цить, ........ бо як ходили на попову леваду трус-\nків збирать, я тебе сім раз» . . . . . . . . . .

195

мій» тай заведуться бунтуваться. А далі: «чим нам за ёго бун-
туваться, хай оддамо ёго чортам»; тай проженуть в пекло.
(Купянскъ. Манджура).

38. Великорусскій и Малорусскій языкъ.

Загубив чоловік торбу, а в й була сокира, ковбаса та паля-
ниця, а москаль ішов ззаді тай найшов. Догоня того чоловіка,
а той і пита: «А шо ти не находив торбинки?»—«Какой?»—«А в йй
сокира, ковбаса та паляниця».—«Э, ніть! я нащюль мишокъ, а в
немъ тапоръ, какое-то кручоное мясо да пироь».—«Е, це не мое».
Ср. Аванасьева, Р. Нар. сказки, 1873, III, 511. (Купянскъ. М—ра).

39. Русскіе заказываютъ евангеліе отъ общества.

а. Согласилось чотирі мужики: Іван та Семен, Марко та Ма-
твій евангель в церкву купить. От сложились, чи по сту, чи по
стіки рублів, справили і оддали попові. Приходе неділя, пішли
воїни в церкву, а піп і чита: «От Юана святаго евангелія чте-
ніе». Пішли на другу—од Марка, на третю—од Луки, там од
Матлія. От Семен як розсердиться, як побіжить до попа:—«Хіба
ж ми, батюшка, не однакові гроші платіли? Од тих читаєте, а
од мене й нема!»
(Купанскъ. Запис. Ман—ра).

b. Справили рускі ¹) обществом вангелю та пішли в церкву; от піп і чита: «От Матвія святаго евангелія чтеніе». „Што ти, батька, од Матьяєя—то читаеш, ти читай од общества“.
(Алекс. и др. у., Зап. Манджура).

40. Солдатъ воръ.

Украв солдат у хазяїна леміш тай сховав у ранець, а жінка
хватилась:—«До, чоловіче, леміш?»—«А там де небудь. Хай зав-
тра у ранці найдем». —А салдат почув та: «Вот шельмец, как
єто он узнал, што леміш у ранце? он колдун!» та той леміш
з ранця і положив.
(Купянскъ. М—ра).

¹) Руські на лѣвомѣ, берегу Днѣпра значать великоруссы.

196

## 41. Солдатъ и хозяйское дитя.

А то, значить, у однієї жінки та був на кватирі москаль. От раз її не було дома, пішла кудись, а дома зостався хлопчик; вона ж там загаїлась так, що воно й виголодалось. Як на те москаль їсть хліб; от хлопъя, щоб як небудь дав ёму москаль хліба, а просити може боялось або соромилось, і давай співати: «Мати хліба не дае, мати хліба не дае!» (он москаль почує, та сам ёму дасть). А москаль як закричить: «Что ты, подлецъ, орешь!» а хлопъя тоді наче росердившись: «В своїй хаті та не можна й хліба співати!»

(Записалъ г. Забадько, въ Зиньковскомъ уѣздѣ, Полт. губ.).

## 42. Обѣвшійся солдатъ.

Один раз москаль стонв у селянина на кватирі, діждали святого вечора. Стали вечеряти, страва була добра і в волю, чого москалёві на кватирі не часто тряпляється. Він допавсь і объївся. Полягали спати; москалёві не дае й заснути, качається, не влеже (живіт болить). От він тоді й питаеться селянпна: «Хазяинъ, что у васъ дѣлаютъ быку, когда объестца?» (Бач стідно казати, що сам объївся та не влеже). А селянин і каже: «возьмем батіг та добре прогоним, то воно усе й пройде». Москаль тоді й каже: «нельзя ли, хозяинъ, и мнѣ такъ сдѣлать?» — «Чом нільзя? можна, ходім на двір!» Узяв селянин батіг, вийшли на двір, тоді давай чистити москаля по жижках так, що той аж підскакує. Як же вже москалёві дойняло добре, то він тоді: «хазяинъ, ты не бей, а только помахивай, я й самъ буду бѣгать!»

(Нзъ тетради Вл. Менчица).

## 43. Солдатъ чаю просить, (Добре дуть, як дадуть).

Прийшов солдат в шинк, а люде чай пьють. — «Эхъ! вотъ бы чайку попить, да байось, штопъ не абжечься!» — «А ти, кажуть, дуй!» — «Да! добре дуть, як дадуть!»

(Лебед. у., Харьк. губ. Запис. И. Манджура).

197

## 44. И собакамъ надобенъ паспортъ.

То колись був у чоловіка старпй собака, він ёго взяв та й
прогнав.—«Дай же мині, кає, белет, шо я в тебе жив». От той
чоловік написав і пустив ёго на всі чотирі. Ходив той собака,
ходив, баче нема у чоловіка собаки, він взяв і пристав. При-
няли ёго, жеве він собі день, другий, коли це баче кота, може
такого здорового як і сам, а вони до сёго дня один одного і
в вічі не бачили.—«Ти хто такий?»—«Я, кає, кіт, живу в хаті,
хазяїна стережу, а ти хто?»—«А я, кає, собака, ходю по белету,
живу на дворі, хазяїна стережу». —«Деж твій белет?»—«А же
ось під ногою». —«Дай мені, я сховаю, а то піде дощ та по-
мочить». —«На, кає, та як потребую, то верни». От і стали
вони товаришами. Тіки кіт раз в ночі побіг за мишою тай
упустив той белет у солому, а хазайка вдосвіта топила тай
спалила. От став той хазяїн того собаку проганять, він визвав
кота та: «давай мій белет?»—«Нема, кає, загубив». Собака як
кпнувсь і розірвав кота. А не спали кіт ёго белета, вони б і
досі товаришували, тай собаки б не блукали.
М—ра.

## 45. Остройная цивилизація.

Як ходили ми с товаришом на заробітки та не заробили аж
як есть нічого, нема й на тютюнець. Йдемо вже до дому—аж
іде купец.—«А хто мені, пита, гроші перелічить?»—«Я, кажу,
можу». Товариш пішов собі, а я як узявсь, як узявсь лічить
та налічив цілих три купки.—Це, думаю сам собі, буде мині на
лютюн та люльку до самої смерти. Та взяв купця вбив, в яр
заволік, гроші забрав тай пішов собі. Тіки дивлюсь, біжить ста-
новий та до мене.—«Ти на шо купця вбив?»—«На шо? тепер
буде мині, кажу, на тютюн та люльку до самої смерти». —Тут
зараз взяли мене під руки, посадили на таратайку та прямо до
станового.—Ввели мене в горницю, посадив мене становий, по-
балакали ми, роспитав він мене, шо як, відкіля, а далі прене-
сли пута залізні та на ноги й на руки наділи та повели й по-
садили у таратайку. Як учистили ми, а пута тіки дзінь-бразь,

198

дзінь-бразь, а мині то і гарно. Приїхали аж у город, дивлюсь я стоять горниці такі ловкі та високі, а вікон багато, багато. От, думаю, добре де жити, як би мині. Аж воно так і есть: стали ми біли тих горниць, тут салдати підійшли, давай мене висажувать. Ідемо ми, всі роступаються, а воно тікі дзінь-бразь, дзінь-бразь, а мині то і гарно. Одвели мині там горницю, ходю я сам собі, сплю сам собі, ніхто не міша, тікі одно шо тютюну нема. От живу я собі тай живу, вже трохи й обрицло. Коли це в неділю глянув у вікно, аж на дворі миру сила, салдати з хвузіями на сонці так і сяють, в барабани бьють, а по середині якась висока таратайка стойть, — «Чи не мині, думаю, їхать?» Коли так. — Прийшли солдати, взяли під руки й ведуть, а воно дзінь-бразь, дзінь-бразь, а мені то і гарно. Посадили мене на таратайку, ше й привъизали, шоб не впав, на коліна шапку положили. От як поїхали, в барабани вибивають, хвузії сяють, миру за мною суне та все хто шага, хто копійку, а хто й пъятака все мені в шапку кидають. Це, думаю сам собі, буде мині на тютюн хочь і ті пропадуть, а воно тікі дзінь-бразь, дзінь-бразь, а мені то й гарно. Виїхали на вигін, дивлюсь я, поміст стойть, а по середині стовп. Стали мене на той поміст зводити, щоб всім виднійш було, а воно дзінь-бразь, дзінь-бразь, а мині то і гарно. Поставили до стовпа, мир на мене дивиться, а пани читають собі шось. Аж тут сходе на поміст парнюга та-кий, сорочка на ёму червона, штани плисові й скриньку під плечем несе. — «Здрастуй, каже, земляк!» — «Здрастуй,» кажу. — «А скидай, каже, сорочку?» — «Як же ж це я буду перед людьми голий?» Він як сіпне мене за груди, так і зніс сорочку. — «Шо ж ти, кажу, сякий такпй, хіба ти мпні її справляв?» Та ёго по виску. Господи, як розсердиться він, як ухвате мене, як укруче у кільця, як впійме з скриньки пугу, як учпсте мене раз та в друге, так я і світу божого не побачив. А там утомивсь, підвів мене, приставив до лобу салотовку, он таку як у нас баби сало на борц товчуть, як стукне кулаком, так мені кров очі й залив. Та на таку роботу зослалп, шо як на роботу йдеш, то пугою раз потягне, та з работи йдеш, то ще раз.

(Харьк. губ. раз. чоловік. Зап. Манджура).

X.

Преданія о лицахъ и явленіяхъ политическихъ (историческихъ).

1. Кочевые вожди народовъ (богатыри). — см. въ при-
ложеніи послѣ ХІ отд., № 10, два камня „Бататирі“

2. Князь Володимеръ.

(Отчего по свѣту дороги кривы?)

Князь Володимер був царь на ввесь світ. У ёго була хороша
жінка. Як їде було з нею на возі, да усе озирається на еї да
любується да милується, то геть коні зараз і звернуть з дороги
да й покривлять її.
(Запис. Пл. Лукашевичь).

(Запис. Пл. Лукашевичъ).

3. Еще о царѣ Володимерѣ — см. въ отд. XII, № 3
(Михаилъ и золотыя ворота).

4. Орда татарская.

1.

(Баба выдала себя и сына).

Було колись лихо на Вкрайні, татари забирали сиюю до себе
нашіх людей. Люди ховались, хто куди знав. Як забачать, бу-
вало, що йдуть татари, то зараз самі побъють в хаті горшки,
порозривають подушки, порозенпають піръя по хаті, а самі хо-
ваються. Татари як зайдуть, бувало, в хату, побачать, що піръя
розсипано по хаті, то йдуть дальше, бо думають, що тут вже
були татари й нікого вже з христян не зосталось. Ото в одному

200

селі татари вже всіх забрали, зосталась тілько стара баба з сином Юрком. Побачила баба, що вже до неї йдуть татари, розсипала піръя по хаті, а сама з Юрком сховалась під штандари. Вбігає татарин, бачить, що в хаті все побито й понівичано, повертається й хоче йти назад. Але побачив на лаві цибулю, взяв її, вкусив, тай плюнув й каже: «Який кислий постернак!» А баба й забулась, що то татарин тай каже з під штандар: «то не постернак, а цибуля». Татарин зрадів, киває до неї пальцем і каже по татарский: хар, хар! а це значиться по нашому: «йди сюди!» Баба цёго не знала, та вилазить з підштандар й каже: «кличуть, Юрку, й тебе,» вилазь но, та й тягне ёго за полу. Витягла ёго, тоді татарин крикнув на своїх і взяли їх обох. Отак то через дурну бабу й Юркові досталось!

(Казтановка Звенницородскаго узіда. Запис. Евг. Борисовъ).

2.

Це цяя орда перед Катириною була, певне. Е, каже, біда тоді була; сохрани, Господи, яка біда! Лихо тоді було. Тепер упросили Господа милосердного, тепер добре, алп колиб ще моглились, може щеб, Господь помиловав. Тоді на возі піч, на возі й хата, на возі родились, на возі женились... Оце прійдуть в їдно село, то там беруть людей, а в другому то кидають.

(Зап. Вл. Менчицъ).

3.

5. Шолудивый Бонякъ—см. въ отд. ХІ, № 5 (Буняково замчище и Настина могила).

6. Сторожевыя могилы оть татарскихъ набѣговъ,—см. ХІ отд., № 7.

7. Литва,—см. въ отд. ХІ, № 1 о башнѣ въ ст. Быховѣ.

8. Ногайцы,—см. ХІ отд., № 2.

9. Татары и козаки,— характерники.

То була козаччина, і орди тоді ходилп. Оце з могили похилив віху, люде годі робити: в котру сторону віха похилилась, туди втікати тра. Найбілш ховалися по очеретах. Оце люде

201

поховалися, а він—лихо ма і де по-над водою, і гукає, да тихо от
наче ёму страшно, боїться, шоб ёго не почули: «Степане, Сте-
пане!» Або знов: «Іване, Іване! обізвись же!». В Прилуччині
тоді був отаман і в нёго було 50 козаків. То їздив до нашого
села, воно тепер «Котюжинці», а перше іначе звалось, і в на-
шому селі пан жив, то він тому панові каже: «не бійся, батьку,
поки я жив, ти не бійся». Бувало найзжає, то так ото говорить
панові. І такий оце, як зійдеться бптись, то начнуть стриляти,
а він розхрістайться, розстигне на собі сорочку, то кулі ёму в
пазуху, в пазуху, наче пчоли в улік. Ще й приказує, бувало; ті,
знаєте, стріляють, а він стоїть та: «не плюй, бісів сину! нашо
ти плюбш!». А в Дашківцах був тож отаман, як зъїхалися в
двох, обидва незгірші, то цей Прилуцький стояв перше, а той
стриляв, то нічого ёму не зробив, та тоді як бебехнув у Дешкі-
вецкий, то той як піръя, як пух, де він і дівся....

(Запис. Вл. Менчиць).

10. Палій і татарскій рыцарь.

Палій як поїхав орду спиняти... Орда мала свого ліцера, і
він перш ходив з ордою, а то годі—пішов геть од орди, шоб са-
мому добра придбати. І то зійшлись Палій і той лицер од орди..
І Палій посів того лицера, звязав ёго віжкамн: у дванадцять ста-
лов були віжки. То вже звязаний той лицер як обглядів Паліеве
вісько, аж оно у Палія всёго віська що но 50 козаків. То обгля-
дів лицер Паліеве вісько і каже: «Шоб же я знав таке, то був
би не давався тобі, був би боровся з тобою». Бо, бачте, як
бились вони, то тому здавалось, шо так як кінця світові нёма,
так Паліевому віськові. Такий то планетний чоловік був Палій
і напустив туману на того козака, що од орди. Та тоді той ли-
цер скрутнувся, то так віжки ті і перегоріли на нёму.

(Запис. Вл. Менчиць).

11. Палій, Мазепа и Орда.

А чи е, панцчу, за ті орди в описах, говориться про них?
Кажуть, шо по ці стороні колись то орди ходили, та Бог ёго

202

знає. Ще то тесть мого брата, він не рідний і моєму братові був, він жінці братові то приходився вітчим, то ще то тесть братів, старий Ковбаса, то каже, що про орди то він чув од батька, а коліїщину то ще сам памятае. Він такий був, що аби с ким то й говорити не буде, а в нас він сидів, то, бувало, я обідати ёму ношу. Він с пасікою сидів тут од Лебединець, оце в круглику. Це, бувало, як у ёго пасіка, то ні в кого не буде такої: і роїв, і меду—всёго буде. Він, бувало, мині каже: «Васильку! я коли буду йти дорогою, а побачу що рій летить, я не буду бігати, не буду ёго ловити, він мій буде. Али думаїш, що тут есть що нибудь злого?!.. Дай мині, Боже, по правді так умерти, як там злого нічого не було, я но Богу молюсь, гляну на нёго. Оце й роскаже Ковбаса про тії то орди. Тоді, каже, проклятий Мазепа був; і зараз після нёго тії орди почали ходити. Мазепа воював тоді на цара руського. Тоді ще город Пятербурх не був руський, а швецький, і цар сидів у Москві. То Мазепа обтукував ёго в ті Москві, крепко коло нёго так прийнявся, до того на кінці прийшлося, шо царові нема куди повернутись, так ёго дуже збив Мазепа той.

Всильнів так Мазепа, не може цар вже й битсь з ним. Ото став цар просити у Мазепи: «дай мині, каже, на три дні спочивку». Став цар просити спочивку, Мазепа проклятий дума собі: «Вже цареві нічого не поможе це, що він просить, то можна ёму зробити, нехай ще три дні спочине». Каже на войні, то як просить спочивку спбі которых, то ёму не можна цёго заборонити, має право на це всякий.—«Ну, ото випадає це так царові, нема вже звіткіль радні дати... І як раз як це робілось і тоді саме був Палій Семен, дуже великий воїн. І Мазепа проклятий як захтів цара звоювати, то Палія до турмі запровадив, і Палій сидів у тії турмі 30 літ. І Мазепа то такий смілпий зробивсь, ото ёму помогло, що так Палія він упорав, як Палій у турмі, то Мазепа смілій уже воювати хоть на кого. І Мазепа хоцяй запер Палія до турмі, али він брехнею туди ёго запер.

Сидить Палій у турмі, ніхто про ёго не знає, аж їден москаль стояв з другим на калаурі, стали вони сибі в двох говорити і

203

став той москаль казати: «пропадаемо ми тут, а кагда б наш
батюшка Палей був тут, не дав би він нам пропасти». Згадав це
той москаль ба й до цара це донесли, що говорили за Палія два
москалі; вже за Палія сам цар знає. Кажуть тому москалеві:
«коли правда, що Палій ще живий, то награжденіе тобі буде, а
скоро неправда, тоді голова не твоя!» Ото й послали за Палієм
у полицію. Вивели ёго з турми, подивляться на нёго, а він та-
кий дід зробився, що вже аж труситься. Як тут ёго везти? а
Палія до цара приказ везти. Коли прибігають чотирі коні; кла-
довлять ёго в радно, і чотпрох верхів кожному по кінцеві; і
так ёго щоб везти, і щоб нігде і не здригнути..

Ото вже привезли Палія. Тепер вести ёго до цара, стали ёго
вести, Палій подумав, що цара ёму найти треба, а полізе він
навколішки—то цар, їдно слово що цар. Впав Палій навколішки,
і спивні такий коліньми так і лізе.... Цар подививсь на ёго і
собі впав на землю і почав до Палія коліньми лізти. Ну, ото й
каже до Палія: «Встань, старичок! Порадь нас; не можемо стоять
против Мазепи». Палій каже: «Щож? я стар чоловік, я стурбо-
ванпй; не можу я вам помогти нічим».— «Али, кажуть ёму, тут
біда така, що тра якусь раду давати». Ото Палій каже: «Про-
сіть у Мазепи ще трп дні спочивку, може, чи не поправимось
за ті три дні. Коли дасть Мазепа три дні спочити, то може
тоді що й буде!»

Наступили ще три дні спочивку, вже ніхто ні віська не го-
туе, не строяться там на баталію, оно коло Палія всі ходять. Він
нужденний дуже був, то ёму їсти, ёму пити, всякої всячини,
чого но душа бажає, все ёму е, так ёму годять, оно щоб він по-
думав... Тепер ще коня Палієві добрати. І коней понаганяли,
звіткіль не пригнали, показують, чи не найдеться, може, здобний
єму; —то що? от, здається, кінь, Палій підійде, возьме ёго за
гриву, то кінь так і впаде навколішки.... Досить того, скілько
було коней, а приходиться таке, що коня не добере собі Палій.
Аж їде жид, везе бочку води їдним конем. Кінь худий дуже, бі-
лої масці. Палій углядів того коня, підійшов до нёго і говорить:
«Шо ти, старий, ще живеш? Ну і ти білий і я седой, ми ще бе-

204

лому цару послужимо». Взяв він того коня за гриву, той кінь оно
gоловою мотнув... Ото спочив Палій, коня доглядають, кінь вже
їначий трохи; ото осіддали, хоче Палій проїздити коня свого.
Оце сяде в сідло, то по-під черево коневі надокола і обкрутнеться,
і говорить ото до себе: «Це старий я на старость літ здурів...
граюсь наче молодий». Вніхав Палій і обставив все мазепине
вісько короговками. А Мазепа проклятий сидить у камяному мурі
на третєму етажі і чай пъе. Оце поснідати і на баталію йти.
Палій подививсь, і як пустив стрілу, та стріла Мазепи в шклянку
попала; вислав Мазепа локая подивитись, шо таке; локай вер-
нувсь до хати і каже: «Є, вже Палієві короговки надокола нашого
віська стоять». Мазепа цроклятий скочив та вихватив з пазухи
аршиннику—отрути, бипив і пропав на міспі. Палій навіть на
Мазепу зараду не тратив, казав ёго вісько киямп вигнати, то
зайнили киями тай погнали. Послі того каже цар до Палія:
«Палеюшка, батюшка! Прогнав ти мазепине вісько, прожени ще
орду!..» Палій Семен каже до цара: «В. І. В. міні так як ста-
кан доброго вина випити, так міні орду прогнати. Шо там...
тут було вісько, спосіб, а орда що?!..» І одібрав він собі два-
надцать козаків, ото вже з ними на орду йти. Пішли вони в
цю сторону де Полща. Оце стануть де ті хлопці молодії, може
погуляти которому хочеться, до дівчат кортить, нехай же піде
котрий без відома, що не позволиться у Палія, то вже й не вер-
неться: такий строгий був Палій. Він і казати не буде нічого
тому козакові, али він не вернеться, десь не стане ёго. А кото-
рий позволиться у Палія, нічого. Палій був і в нашому Вчораш-
нёму. Він і криницю впикав, ту що ще за мостом. Вони но
кажуть що то: «криниця за мостом,» а вона Палібва криниця.
Од теї криниці в якусь сторону, хто ёго знає, в яку, Палій за-
копав човен грошей; не далеко пак, кажуть, од криниці вони зако-
пані, всёго на 12 кроків, коли не знати в яку сторону од кри-
ниці.
(Запис. Вл Менчиць).

Подходящіе разсказы см. у г. Кулиша, Записки о Южной Руси, т. І. стр. 115—128. Еще разсказы о Палій см. у г. Вл. Антоновича Послѣднія вре- мена казачества на правомъ берегу Днѣпра, стр. 10—63. Записки Юго-Зап. Отдѣла Импер. Р. Геогр. общ. т. І, стр. 298.

205

12. Шведы, Мазепа и Палій.

Верстах в шести от Будищ дорога разсекает обширний Ко-
губивскій лес, по этому то лесу мне пришлось проходить вме-
сте з «забродчиком» із Тарасівки і «люлешником» із Павлівки
(сёла около Зинькова). Шел я тогда із Зинькова в Полтаву.
Когда минули ми лес, забродчик остановился, оглянулся.

— І, боже, який то ліс колись був. — Це саме місто Просі-
кою зветься.

— Як просікою?

— А так: Швед як ішов на Платаву, тут нельзя було і про-
глянуть, а війска в ёго було много, от він зробив просіку, а там—
шлях проложил, воно і осталось просікою. От біля нашої Та-
расівки е шлях, де він ішов, тепер він заріс, той гостинцем
зветься, бо на той шлях попи і старики виходили ёго стрічать
з гостинцем, а десь, кажуть, не вийшли, так він іх з водосвятія
всіх і заняв.

— На шож він людей різав? спросил Люлешник.

— Він не бив людей, так тіки для страху; хто ёму поко-
риться, він тому нічого. — Тоді як би не Семен Палій, не одстояли б
Платави, добавил онъ, по видимому желая блеснуть своими зна-
ніям и замѣчая наше вниманіе.

Мазепа тоді був королёк, а Палій Семен у ёго геноралом;
от за шо то вони і поспорили. Мазепа і приказав замурувать
в стінку Палія. Сидів там Палій шось довго. От швед як під-
ступив під Платаву, а наш царь-Петр первий і обявля, чи не
отстаяв би хто Платави. От один старик і найшось і каже:
«Ваше Императорское Височество! я знаю в такій то стіні сидить
замурований Семен Палій; той можеть одстоять». Ну, зараз ве-
ліли розмурувать, вивели его. «Шо ти можешь Платаву отстоять?»
— «Могу, Ваше Императорськое Височество», та зарядив срібною
кулею ружжо, як стрелне, а Мазепа з Карлом саме обідали, а
та куля прямо ім в полумисок і впала та і закипіла кровью.
«Е, каже Мазепа, вже Палій на волі!» Та як кинулись тікать
та сами себе і порубали. — «Шо-ж то Палій зробив?»

206

— «А хто ёго зна, він знатник був, тіки по божому».

(Зап. И. Манджура, жедду Зеньковомъ и В. Будищами).

## 13. Мазепа, Палій, Полуботокъ и Разумовскіе.

От і мій дід сім год аж під шведом був». Великі чвари були і роботи доволі; а потім і одпустили на всі чотирі, де хоч живи і селись!»—І Мазепу дід бачив?

— Ні, Мазепа був давно; ще мій батько од свого діда чув про Мазепу. Се ще давня давнина, ще за Палія. Вони обидва були козаки, славні лицарі. Тільки Палій був кращий і протів царя не йшов, он що воно значить. Одначе вони куми були. І Мазепа і Палій куми проміж себе були, а опісля ворогували.

Се ще давно було, дуже давно, не пам'ятую й коли; тоді ще вільно було усюди: нічогісінько сего не було, що тепер; своя воля була усім людім по Україні! А от як почали некрут брать, у москалі, це мій дід пам'ятував, да це всі знають!

Царем ото був Петро, чоловік Катеринин (бачите ще був живий, то й царював, а опісля вона вже царювала). То ото довго поповозились, поки почали некрут брати. На гетьманстві, кажу, був тоді Полуботок, і, значить, орудував усенькою Україною. І шле до ёго якось царь Петро листи, некрут з Українців потребує; прочитав Полуботок, та й одписав: «ніколи сего не було, тай не буде, щоб Українців у некрути брали; поки живий, каже, не дам, а помру, усім закажу, щоб сего не було, той не буде!»—Царь пише до ёго вдруге. Він ёму знов те ж саме! Пише і в трете та й наказує: «коли, каже, ти, Полуботку, некрут з України не хочеш давати, то прибудь, каже царь, на мої ясні очі, побалакаемо». —Почав Полуботок виряжаться; узяв з собою аж чотирі сотні козаків та й наказує їм: «глядіте ж, каже, панове молодці, як приїдемо до царя, не лякайтеся! не ззість! та не то що лякатиси, а й шапок не знімайте, будьте, як слід вільним козакам; чи чуете?»—«Чуємо», одказують. От так усі проміж себе умовилися та й поїхали. Приїхали в той Петербурх і до царя причвалали. Царь побачив Полуботка, та й кричить: «ти—Павло Полуботок?»—«Я, одказує гетьман, Павло Полуботок!»

207

—«Як ти смів моєї царської волі не вволити, некрут з Українців не дати?»

—«Так і так, одказує, некрут з роду з віку не брали з Українців, і брать не мають».

—«Не будуть?! гримає царь.

—«Поки я житиму, не будуть!» одказує гетьман. Вихопив тоді Петро шаблюку з піхви, тай приткнув Полуботка до мосту: ногу, вибачайте, так і простромив шаблюкою аж до стелини ¹).

—«Що, каже, некрут не буде?»

—«До віку не буде!» — одказує.

Оглянувся Полуботок, аж ті, сучі сини, долі ниць лежать, поглякались! Аж плюнув мученик.

Ёго ж таки ще мучили: як почали мучити, то аж три дні мучили. На четвертий одвезли в якийсь лёх у кріпості: коли дивляться так над вечір, аж у лёху вогонь горить: Полуботок кончиться, праведен бувши, то коло ёго, мученика, свічки запалились і усе навкруги освітпили. Сказали цареві. Він попереду віри не йняв, далі сам пішов подпивтись. Поглянув—правда! вступив тоді до Полуботка, хотів, щоб ёго праведний поблагословив. А той звів руку та й ударив ёго хрестом! Вдарив царя хрестом, та й каже: «Отце ти—Петро. а я—Павло! Я умру сёгодня, а ти через тиждень; хто ж з Українців некрут братиме, буде проклят і на цёму світі і на тому!» —Та й умер.

Царь Петро ото приказ про некрут подрав, а другий написав, щоб з роду й до віку не було брано у нас некрут. А через тиждень, справді, і Петро вмер.

—«А як же ж почали брать Українців у некрути? тепер же беруть?»

—«Ге, це вже ёго, петрова, жінка подіяла! сіла вона царювати; а до неї підбився Разумовський, наш таки лемішівський, то оце він, сучий син, підвів так, що почали в нас некрут брать! Хоча ж би то путниць чоловік був отой Разумовський, а то зовсім ледащо. Міні козак, хозяїн з Лемішів, що ось сельце за Козельцем, таке про ёго росказував: що там таки, у їх у

¹) Половица.

208

Лемішах, була собі жінка, і так вона була пустилась, погано робила, з ким попало водилась, зовсім роспусна, і ото привела вона з кимсь дітину, сина. Зріс той хлопець, звісно, як байструк, на самоті, та з людської ласки. В отсіх саміх Лемішів, у прадіда оцёго, що міні знаємий, товар пас, і не гаразд доглядав скотину, то старий Леміш не раз ёго й за чуба міняв. Далі якось так тому хлопцеві лучилось, що пан отець, священник Лемішівський, привчив ёго співати, і він було часом підтягае з дяками на криласі, і нічого собі. То от, кажуть, чи вибирали співаків, чи через щось інше, тільки узяли того хлопця, Розумовського, до Петербурга. А як узяли, то він уже там, чорт ёго знає як і через що, сподобався царці. Ну, вона ёго й витягла в великі пани! Як витягла, він і почав коверзувати: ото некрут підвів брати і од козаків луги та ліси по Козельщині, та по над Десною поодбірав, і всяке лихо людім робив, тим людім, що его вигодовали. Про матір, кажуть, не згадав. І хоть за свою душу церкви построїв в Козельці та в Лемішах, а все таки пропав як та собака! не дурно Полуботок прокляв: мабуть тепер в пеклі сидить!»

(Записалъ П. А. Косачъ, подъ Козельцемъ со словъ человѣка лѣтъ 45, изъ Борзенскаго уѣзда въ 1862 г.)

Разскащикъ смѣшалъ двухъ Екатеринъ и Елисавету и двухъ Разумовскихъ, Алексѣй и Гетмана Кирилла.

## 14. Гайдамаки въ Кіевской губерніи.

А тій гайдамаки, то видумщики були. Тут с піля Павлючі ліс, Либедин. Тепер він уже чатар оно. Ото саме тім лісом іхав ганчар тоді на ярмарок. Іде собі, повен віз товару... аж ззаду виїхало на дорогу штирох верхів з ратиськами всі, наганяють того ганчара. То були всі гайдамаки. Іден питає, «а що, батьку, ви тут лучче знаїте, який це, скажіть, ліс?» Той ганчар каже їм: «цей ліс зветься у нас Либедин, всі ми ёго так звемо, це ліс Лебедин». Тоді він каже: «Га, бісів сину, то не їдь же через ёго їдин, коли це зветься Либедин». Далі ратпсько спустив, так і пурнув у той віз... горшки так і заторохкотіли, а вони давай реготати. Коли знов отдає товаришам коня, виліз на віз:

209

а що як так я зроблю, каже, та давай топтати по возі; потрощив, помізчив геть ті горшки. А все приказує: «коли це ліс Либедин, то не їдь ідин через ліс»... Шо будеш робити? вернувсь той ганчар та висипав те черепъя і поїхав собі.

Вони поїхали до Паволочі. Въїздять у Паволоч і пісні співають. В Паволочі був жид дуже багатий, звали ёго Зозуля. Въїздять у Паволоч і співають:

Ой да їде лиш козак Іва,
Да не буде чортова Зозуля жива.

Було ж, каже, тому жидові... Бувало оце ляшиня або жидиня найшли у хаті, то винесуть на двір, посадили на землі і підняли на ратиська.

Вони як питаються чого, то не скаже: «Батьку, або дядьку,» чи там як, ні, все: «бісив сину». Іначе не зве, не скаже як так: «бісив сину».

Той жид шо в Паволочі жив, звався Зозуля, то держав у нас коршму, то це й досі є та коршма і зветься Зозуля.

(Запис. Вл. Менчиць).

## 15. Колівщина.

А за коліївщину то він (тесть много брата) сам памятаб. Каже: я тоді був парубком, дядько до мене каже: «Піди но приведи сивого коня». Я привів, то він сів тай поїхав. Ото приїзжає, так як над полудень (а він поїхав зрання) приїзжає.. вже веде за собою коня: той кінь же був! і грошей привіз. Аж ото він зробивсь гайдамакою.

Наша громада виховала їдного пана, то гайдамаки як дознались, то було ж тоді нашим. Возили наших до Кодні, а там то яма викопана і дошки положані через яму, то це зведуть чоловіка на тії дошки, стяли голову, то голова в їдну сторону, а тіло на другу сторону дошки....

А як прийшло до того, що папи вже пішли в гору, то пан той, шо громада ёго ховала, заприсягав за нашу громаду... І в нас то не було от панів нічого того, що було по другіх місцях. Бувало, дають ляхам одежу мужицьку, учать їх но нашому Богу молитись....

(Запис. Вл. Менчиць).

14

210

16. Судъ надъ гайдамаками въ Коднѣ.

Вже гайдамак як присмирили були, пани вже верх взяли,
тоді і виноватому, і не виноватому було: причепиться до тебе:
«ти був у гайдамаках»... Як почали тоді народ возить у Кодню,
там яму викопали, приведуть туди, голову стяли, то голова
туди покотилась, і тіло зіпхнуть. Накидали були такого трупу,
що як присипали землю, а недалеко був ярок і там став, то
кров у воду бігла...
(Запис. Вл. Менчицъ).

17. О запорожцахъ: двухъ братьяхъ Шевцахъ,
Скотивцѣ, Кучугурѣ и Громухѣ.

Въ приднѣпровскомъ селѣ Вознесенкѣ, Александровскаго
уѣзда, Екатер. губ. еще живъ старикъ Стефанъ Власенко, кото-
рый помнитъ запорожцевъ: Шевцивъ, Скотивца, Кучугуру и Гро-
муху, закадычныхъ друзей его отца. Приводимъ разсказъ его въ
подлинникѣ: «Давно було діло, ще я був хлопцем, як село наше
ще тіко населялось: хати були де не де. Покійний мій батько
жив тут таки, де я й тепер живу, біля скелі ¹). Зазнаю я добре,
що до батька часто їздили каюками з того боку запорозьці,
старі, та здорові діди; їх і багато їздило, та всі невзамітку, а
знаю тіко добре пъятёх: двох братів Шевців, шо жили там, де
тепер німота населила Бабурку ²), старого Скотівця, шо жив
тут, в Сагайдашнім ³), та Кучугуру і Громуху, котріх кишло
і досі осталося на острові Хортиці—може замітилі—одно супротів
великіх могил, біля старого Дніпра, в бальці, де жив Кучугура,
та де зосталось багато цегли; а друге, як знаете, трохі вище за
перевозом німецьким, в бальці Громушній яма, то жив Гро-

¹) Власепка изба стоитъ внизу села вблизи скалы, возвышающейся надъ небольшимъ двѣпровскимъ заливомъ.

2) Бабурна—это не большая нѣмецкая колонія, расположена по правую сторону Днѣпра, въ балкѣ, въ 2—3 верстахъ отъ послѣдняго, противъ юж. конца о. Хортицы.

³) Сагайдашне—мѣстность въ 2 верстахъ выше Вознесенки, при Днѣшнѣ.

212

Дід Громуха був дуже старий; то оце було не виведе голосом
за другими, то давай плакать, кінець столу сидя, а за ним і
Скотівець. Боже, як подумаєш, шо то стоїть та запорізька слёза,
котрий може з роду не плакав: «тож то бідолагам так гірко
прийшлось, шо як згадають товариство, та аж не втерплять.
Такіх старіх та здоровіх людей, як здумаєш, і нема тепер; шож
то було з їх, як вони були молоді? Росказують було, як то вже
дуже сіромахам не хотілось покидати Січ».

(Запис. Як. Новицкій).

## 18. Запорожскія пушки и кутья.

— Було як повечеряють запорозьці на голодну кутю, та вийдуть з рушницями проганять кутю, то піднімуть таку стрільбу, мов наче й справді война йде. На другий день на Водосвятіе йдуть було до Дніпра і пушки за собою везуть. Як тіко попи начнуть хрест вмочать в воду, то вони й палять з пушок. Ще я добре знаю, як в двадцятих годах в Камнянці з пушок кутю проганяли, бо тоді були й попи ще з запорозьців.

— Сохранились ли эти пушки и теперь?

— Де вам сохранились? Начальство лоцманське давно вже їх захарпало,—ще я був парубком.

(Изъ разсказовъ Лоцмана Осипа Омельченка, въ селѣ Камянкѣ на днѣпровск. порогахъ запис. Яковъ Новицкій).

## 19. Разбойники въ Новороссіи,—см. ХІ отд. № 8 (Могила Галаганка), № 11 (Капитанъ-могила), № 14 (Савуръ-могила).

## 20. Гайдамаки въ Харьковской губерніи.

а) І тепер повище Богородишного міста, де жили гайдамаки; одно зветься Осударів яр, друге Погрібівській яр, а трете Горо-дище. Осударів яр прозвали, шо там осударева казна закопана. Віз, кажуть, чумак осударю з линії гроші двома парами, а тоді шляху на голу долину не було, а був шлях через Тепляньский ліс.—От гайдамаки і перехватили того чумака і завели в яр,