— 114 —

ПОНЯТІЕ ЗА ПРОИЗВОДНЫ-ТЪ И ПЪРВООБРАЗНЫ ДУМЫ.

Оныя думы, въ които има производствено окончаніе,
ся паричатъ производны; а оныя, въ които нѣма такова
окончаніе, ся паричатъ първообразны. Напр. мѣк-а, бащ-
а сж първообразны, а мѣч-ен-ѣ, мѣч-еник-ѣ, бащ-иі-ѣ,
бащ-иіи-а сѣ производны.

ПРИМЪНЕНИЕ ВЪ ПРАВОПИСАНІЕ-ТО. ПРѣНОСѣ НА
ДУМЫ-ТЪ ОТЪ ЕДИНЪ РЕДЪ НА ДРУГЪ.

Корень-тѣ, приставка-та и окончаніе-то ся наричатъ
грамматическы части на думѣ-тѣ, за отличіе отъ зву-
ковы-тѣ и части, които, както видѣхне, состоять отъ сло-
гове. Едны-тѣ и другы-тѣ навремени ся разминуватъ по-
между си, напр. домовникъ — тукъ грамматическы части на
думѣ-тѣ сѣ: дол и обникъ, а звуковы — до-мов-никъ.

Кога прѣносимъ часть отъ думѣ-тѣ отъ единъ редъ
на другъ, трѣбва да ся водимъ по звуковы-тѣ части на
думѣ-тѣ, а не по грамматическы-тѣ. Можемъ напр. отъ
думѣ — домовникъ да прѣнесемъ мовникъ, но не е правилно
да прѣнесемъ овникъ, Въ случай, кога ся струпатъ въ
думѣ-тѣ вѣколко согласны звуци, то тѣ вообще ся удържатъ
при опѣ слогъ, на когото принадлежатъ по производство:
согласны-тѣ звуци, които ся относить на кореня, си остаять
при кореня; согласны-тѣ, които принадлежатъ на произ-
водствено-то окончаніе, си остаять при това окончаніе.
Може напр. отъ думѣ — царство да ся прѣнесе ство, но
не може да ся прѣнесе во, зачтото звуци-тѣ ст принад-
лежатъ на производствено-то окончаніе — ство, а не на
кореня — цар. Кога ся слушатъ двѣ еднаквы согласны звуци,
тогава единый звукъ ся оставя въ края на единый редѣ, а
другый ся прѣноси на другыя редѣ: истин-ный, сум-ма и
пр. Думы, които иматъ приставкѣ, или сѣ составены отъ
два кореня. при прѣпасліе-то на думѣ-тѣ отъ единъ редѣ
на другъ, могѣтъ да ся дѣлать на составны-тѣ имѣ части,
само ако тыя части иматъ у себе поне единъ гласенъ звукъ:
без-умный, раз-умъ, под-ножъ, мед-вѣдь, двѣ-стѣ, три-
ста и т. н. Но само не е прието ни да ся оставя, ни да

— 115 —

ся прѣносія слогъ отъ единъ само гласенъ звукъ: о-града,
у-повани-е. Кога въ иѣкоьѣ думѣ има иѣколко производ-
ствены окончанія, тогава при прѣпасяшіе-то на слогове-тѣ
въ другъ редъ, може да ся отдѣля едно производствено
окончаніе отъ друго; при това ся гледа да бѣде правилно
раздѣленъ единъ слогъ отъ другъ. Напр. въ думѣ — до-
мовникъ има двѣ производствены окончанія: слогъ — ов, е
производствено окончаніе отъ прилагателно-то имя — дом-
ов-ый, аникъ е производствено окончаніе на сѣщ. имя
— дом-ов-никъ. Може да ся прѣпесе и до-мовникъ, и
домов-никъ, но неправиленъ ще бѣде, ако прѣнесемъ — домо-
вникъ, зачтото звукъ — в ся относи на първо-то, а не на
послѣдне-то производствено окончаніе.

## Логыческый составъ на думы-тѣ.

Думы-тѣ по логыческыя составъ, или по значеніе-то,
което составлява вътрѣшне-то имъ содержаніе, ся дѣлать
на просты и сложны.

## Понятіе за просты-тѣ и сложны думы.

Проста дума обыкновенно состои отъ единъ само
корень и заключава въ себе едно само понятіе—опрѣ-
дѣлено. ако е дума-та знаменателна (стран. 26): рѣка, не-
ро, книга, или неопрѣдѣлено. кога замѣнава иѣкое друго
опрѣдѣлено понятіе: кой, что, какъвъ. тамъ. тужъ и проч.
А сложна дума всякога содержава въ себе не помалко
отъ двѣ понятія и, слѣдователно, не помалко отъ два ко-
реня. безъ да ся считатъ при това приставкы-тѣ: пѣт-
е-шествіе, пар-о-ходъ. вод-о-падъ. два-десять. пат-десять
(въ послѣдни-тѣ двѣ думы ся заключаватъ по двѣ понятія
за разны числа: два и десять, пять и десять).

### Думы прѣдложны и думы соединены съ отрицанія — не и ни; тѣно-то отличіе отъ сложны-тѣ думы.

Отъ сложны-тѣ думы трѣбва да отличаваме прѣдлож-
ны-тѣ, които ся наричатъ така, зачтото состоять отъ

8*

— 116 —

единъ корень и отъ приставкъ, която обыкновенно быва
прѣдлогъ: за-логъ, при-ходъ, прѣ-града, про-зорка и пр.
Прѣдложны-тѣ думы, както и просты-тѣ, всякога изричатъ
едно само попятіе, а сложны-тѣ заключаватъ въ себе или
цѣло прѣдложевіе. или, поне, не помалко отъ двѣ попятія.
Напр. водопадъ — вода пада, скороходъ — който скоро ходи,
вихрогонь — който гони вихри-тѣ, Цариградъ — царский
градъ. Пьрвы-тѣ три думы содѣржаватъ по цѣло прѣдложе-
ніе, а послѣдня-та — двѣ попятія. Такова значеніе, като
прѣдложны-тѣ, иматъ и оныя просты думы, които сж со-
едипены съ отрицанія не и ли: ненависть, печистота, не-
повиненъ, никой, ничто и пр. Такыва думы не содѣржаватъ
повече отъ едно попятіе, зачтото, освѣнь отрицателнѣ-тѣ
частицѣ, у нихъ пѣма повече отъ единъ корень.

ОБРАЗОВАНИЕ НА СЛОЖНЫ-ТЪ ДУМЫ.

Кога двѣ просты думы ся соединяватъ въ еднѣ сложнѣ,
то или ся сливатъ така, чтото пьрва-та отъ нихъ си губи
окончаніе-то и ся присоединява съ вторѣ-тѣ чрѣзъ вставны
гласны звуци: о и е (пѣт-е-шествіе, вод-о-падъ, вихр-о-
гонь), или ся соединяватъ тѣй, чтото всяка една запазва
своя пьрвоначаленъ видъ; въ тоя послѣдній случай тѣхно-то
соединеніе въ писмо-то повечето ся означава съ мѣничко
гире (-): трѣси-опашка (птица). влачи-подлога, развѣй-
плѣва, не храни-майка и другы. Пьрвы-тѣ ся нарочатъ
сложнослитны, а послѣдни-тѣ — не слитны.

ВЗАИМНО-ТО ОТНОШЕНІЕ НА ПРОСТЫ-Тѣ ДУМЫ
ВЪ СЛОЖНЫ-Тѣ ДУМЫ.

Въ сложны-тѣ думы една проста дума ся относи къмъ
другъ — или като подлежаще къмъ сказуемо: водо-падъ
(вода-та пада). листопадъ (листа-та падатъ), или като до-
пълненіе къмъ допълняемъ думкъ: книгопродавецъ (продава
книгъ), вихрогонь (гони вихри-тѣ), или като опрѣдѣленіе
къмъ опрѣдѣляемъ думкъ: Златоустъ (златы уста), бѣло-
брадъ (бѣла брада), или, наконецъ, каго дума обстоятелстве-
на: самоковъ (само ся кове), скороходъ (скоро ходи).

— 117 —

ПРИМѣНЕНІЕ ВЪ ПРАВОПИСАНИЕ-ТО.

Вставный звукъ е, който соединява двѣ думы въ един сложнѣ, никога не ся пише съ љ: земле-дѣліе, пѣт-е-шествіе, а не земл-ѣ-дѣліе, пѣт-ѣ-шествіе и пр. Въ прѣд-ложны-тѣ думы приставка-та ся пише всякога слитно съ кореннѣ-тѣ думѣ: приходъ, разумъ, ограда, тѣ-тѣ ся ис-хвьрля изъ прѣдлози-тѣ при сложеніе-то съ кореннѣ-тѣ думѣ: разумъ, подножіе, измама, а не: разумъ, подъ-ножіе, изъмама. Отрицаніе-то — не, ся нише слитно въ два случая: 1) въ думы, които никакъ не ся унотрѣбляватъ въ языка безъ това отрицаніе, или пріиматъ безъ него другъ смысълъ: ненависть, недѣля, несвърта, нечистота, неволя, непріятель; думы — нависть, дѣля, свѣрта — нѣма въ языка ни, а непріятель. неволя, нечистота, безъ не, иматъ друго противно значеніе. 2) Слитно ся пише отрицаніе-то съ прилагателны-тѣ и нарѣчія-та: нечистъ, нечисто, невѣренъ, невѣрно, невиненъ, невинно. Отрицателна-та частица — ни, ся пише слитно въ слѣдующи-тѣ думы: никой, ничто, ни-гдѣ, никѣдѣ, искакъ. Во всичкы другъ случаи тыя частици — не и ни, ся пишатъ отдѣлно.

ОБЩА ЗАБѣЛѣЖКА ЗА КОРЕНЕ-Тѣ И ПРОИЗВОДСТВО-
ТО НА ЧАСТИ-Тѣ НА РѣЧЬ-Тѣ.

Всичкы-тѣ части на рѣчь-тѣ иматъ по нѣколко свои собственны корене, по поголѣма-та часть отъ нихъ во всичкы-тѣ языци принадлежи на глагола, като на поважнѣ отъ всичкы-тѣ другы части на рѣчь-тѣ по само-то значеніе. Подірь глагола ся отличаватъ отъ другы-тѣ части съ богатство отъ корене сѣществителны-тѣ и прилагателны имена. Всѣка производна часть отъ рѣчь-тѣ може безъ различіе да ся образува отъ кореня на всякѣ другѣ часть отъ рѣчь-тѣ (освѣнь коренны-тѣ прѣдлози и союзы). Така сѣществително-то имя ся производи и отъ глаголны корене: писатель, чет-ецъ, бор-е-цъ, — и отъ прилагателны корене: бѣл-токъ, чери-ота, добр-ыня, — и отъ сѣществителны: дрьв-никъ, орѣш-акъ, — и отъ мѣстоименны корене: качество (какъ, какъвъ), свой-ство, — и отъ нарѣчія: далеч-пна, окол-пина, и, паконецъ, отъ междометія: ох-анье, му-каніе.

— 118 —

Прилагателно-то имя може да ся производи и отъ
глаголы, гор-ещъ, уч-енъ, — и отъ пмена съществителны:
человѣч-ескый, бащ-инъ, сестр-инъ, дрьв-енъ — и отъ при-
лагателни: мън-ичакъ (мъній), слаб-ичакъ, — и отъ нарѣчія:
тука-шень, тамо-шень, вѣтрѣшень.

Глаголы-тѣ могътъ да ся производятъ и отъ глаголы:
мѣр-ж, из-мѣр-вамъ, свѣр-ж, прѣ-спѣ-амъ, бѣр-ж, из-бир-амъ,
— и отъ прилагателни: у-тих-нѣ, по-бѣл-ѣнѣ, черн-ѣнѣ, по-
черн-явамъ, с-мал-явамъ, — и отъ съществителны: пощ-
увамъ, зим-увамъ. тѣрг-увамъ, и отъ мѣстоименія: под-свой-
явамъ, — и отъ числителны: у-дво-явамъ, по-втар-ямъ, по-
трет-явамъ, и отъ нарѣчія: къс-ѣнѣ. за-къс-явамъ, бѣрз-
амъ, — и отъ междометія: ох-камъ, леле-чамъ.

УПОТРѣБЛЕНІЕ-ТО НА БУКВА -- Ђ.

Звукъ е въ коренны-тѣ слогове на думы-тѣ ся чуе то
като е, то като я. Напр. пѣна — пены, място — места ряка,
рекы, гняздо — гнезда, свящы — свещи, орахъ — орехи. чо-
вякъ — човеци и проч. За удовлетвореніе на това двояко
произношеніе на тоя звукъ и за еднообразіе въ писмо-то
на думы-тѣ, въ които ся мѣнива тоя звукъ. е прието отъ
само-то начало на нашѣ-тѣ писменность да ся пише въ тыя
случаи буква — Ђ. Така приведены-тѣ тукъ погорѣ думы ся
пиштѣ съ Ђ напр. пѣна — пѣпы, мѣсто — мѣста, рѣка —
рѣкы, гнѣздо — гнѣзда, свѣщы — свѣщи, орѣхъ — орѣхи,
човѣкъ — човѣци.

Буква Ђ ся пропизди като Я: 1) въ думы едносложны
напр. грѣхъ, лѣкъ, гнѣвъ, мѣхъ, иѣмъ, дѣлъ, цѣлъ, и проч.

2) Въ думы двоесложны, въ които Ђ стои во вторыя
слогъ, напр. човѣкъ, орѣхъ, видѣхъ, видѣлъ, испѣхъ, добрѣ.

3) Въ двоесложны-тѣ и многосложны думы, когато е
на неѣх удареніе-то на думѣ-тѣ, и то. ако слѣдушій слогъ
има твърда гласи буквѣ —а, о. Напр. пѣна, мѣсто, дрѣнка
и проч. Во всичкы-тѣ другы случаи ся изговаря като е.
Оттова въ сѣщѣ тѣ думѣ, чтомъ слѣдующій твърдый слогъ
ся измѣни на магкѣ, или удареніе-то отъ Ђ прѣмине на
другъ слогъ, то Ђ — ся чуе вече като — е.

1) Главно-то мѣсто на таѣх буквѣ с по прѣимуще-