— 7 —

A.

СОГЛАСОВАНІЕ НА ДУМЫ-Тѣ.

Понятіе за согласованіе-то на думы-тѣ и за негово-то
раздѣленіе.

Согласованіе на думы-тѣ ся нарича тѣхно-то употрѣ-
бленіе въ еднакѣвъ родъ, число, падежъ и лице. Могътъ
да ся согласуватъ: а) сказуемо-то съ подлежаще-то, и б) о-
прѣдѣлителна-та дума съ опрѣаляемѣ-тѣ; затова согласо-
ваніе-то на думы-тѣ ся раздѣля на согласованіе на сказуе-
мо-то съ подлежаще-то и на согласованіе на опрѣдѣлителнѣ-
тѣ думѣ съ опрѣаляемѣ-тѣ.

Прѣди да наченемъ да говоримъ за согласованіе-то на
сказуемо-то съ подлежаще-то, нека кажемъ нѣколко думы за
различны-тѣ формы, въ които ся изражава подлежаще-то въ
языка ни, до колкото е потрѣбно да ся знае това при согла-
сованіе-то му съ сказуемо-то.

Различны формы, въ кон-то ся изражава подлежащe-
то въ Българский языкъ.

Нека разгледаме слѣдующи-тѣ стихове :

Въ деветь друма той върлува.
Не смѣй птичка да прѣхвръкне,
Нито пжтникъ да замръкне....
Слѣдникы сж въ пелинъ врасли,
Бълъникы сж съ глепъ обслали.

Козловъ.

1) Найобыкновенна форма за израженіе на подлежа-
ще-то, както въ нашіи, така и въ другы-тѣ языци, е именител-
ный падежъ на снществително-то имя и на лично-то мѣсто-
именіе въ едінств. и въ множ. число. Такыва сѣ всичкы-тѣ под-
лежащи въ приведены-тѣ погорѣ стихове : той, птичка, пжт-
никъ сѣ подлежащи въ едінствѣ число; слѣдникы, бьлѣикы сѣ
подлежащи въ множ. число.

Забѣл. Въ слитны-тѣ прѣдложенія, въ които има по нѣколко под-
дежащи, навремени само първо-то подлежаще ся поставя въ имен.

- 8 -

падежъ, а другы-тѣ, ако само ся соединяватъ съ първо-то не чрѣзъ союзъ — и, а чрѣзъ прѣдлойгъ — съ, употрѣбляватся во вин. падежъ, който съ прѣдлойгъ — съ изражава въ нашія языкъ совокупность отъ прѣдметы. Примѣръ:

„Да сѣемъ бѣла пченицѣ, съ Невенка да щ пожьнемъ. (вмѣсто азъ и Невенка).“

2) Втора форма за израженіе на подлежаще-то.

Дѣ са е чуло, видѣло
Мома въ темницѣ да лежи...
Че ми е драго рано да раніе
Въ светѣ недѣлѣ въ черкви да идѣ... Пѣсни.

Лесно е на готовы дѣца да бѣдѣшь баща.
Лесно е бабы да яде гнили круши. Пословици.

Подирь именителный падежъ на имя-то сѣществително и на лично-то мѣстоименіе, най обыкновена форма за израженіе на подлежаще-то е глаголъ, придруженъ съ частицкѣ — да. Съ таѣ именно формѣ сѣ изразены всичкы-тѣ подлежащи въ приведены-тѣ стихове: да лежи, да ранѣ, да идѣ, да бѣдѣшь, да яде. Отъ тыя примѣры ся види, че това подлежаще навремени има при себе свои допѣлнит. и опрѣдѣлит. думы: лесно е баби да яде гнили круши и проч.

3) Третия форма за израженіе на подлежаще-то. „Сытѣ гладному вѣрѣ не хваща.“ „Свой своего не храни.“ Послов.

Съ иманіе да ся наземѣр,
Кой колко може да носи...
Никой не познава, что е Зойка болна,
Ни цѣлѣн пристойнѣ нѣкой ў подава.

Пѣсни.

Често подлежаще-то ся изрича въ языка ни съ имя и
мѣстоименіе прилагателно, а такожде и съ мѣстоименіем
сѣществит. неопрѣдѣлено. Прилагателны-тѣ имена и мѣстоименія
въ тоя случай ся употрѣбляватъ въ двѣ формы: кога при нихъ
до толкось лесно може да ся подразумѣва нѣкое извѣстно сж-
ществително, чтото нѣма никаквѣ нуждѣ да ся постави на
лице, тогава прилагателно-го и мѣстоименіе-то обыкновенно
въсприиматѣ на себе всичкѣ-тѣ формѣ на подразумѣваемо-то
сѣществително, сир. сжія родъ, число и падежъ. Сытѣ (че-
ловѣкѣ) гладному вѣрѣ не хваща. Свой (человѣкѣ) своего

— 9 —

не храни. Или кога при имя-то и мѣстоименіе-то прилагателно не може да ся подразумѣва никакво опрѣдѣлително сжествително, то ся вече постави въ срѣденѣ родъ въ единст. число. Много е пенаправено; всичко-то е мое, Очевидно, въ такъвъ случай имена-та и мѣстоименія-та прилагателны ся взиматъ, като имена сжествителны отвлечены. Неопрѣдѣлено-то мѣстоименіе — нѣчто, ся унотрѣблява такожде за подлежаще, като отвлечено сжеств. имя въ срѣд. родъ: нѣчто ся чуе, нѣчто падна и пр.

ВИДОВЕ НА СКАЗУЕМО-ТО.

Момины сж. личны дворы;
Прятте имъ сж. босилкьовы...
Тамъ щятѣ излѣ ти дѣвойкъ
Едноликъ, едноимкъ,
Въ едно рухо прѣмѣнены.
Една ще ти конь прихвана,
Друга ще ти стремень дьрежа.
Третя ще ти кыткѣ пода.
Коя ще ти кыткѣ пода,
Тя е тѣ либовница
И на коня стопаница.

Сказуемо-то быва три вида:

1) Сказуемо глаголно, което ся изрича съ глаголъ, който е прѣимущественно назначенъ да изражава таѣ главнѣ часть отъ прѣдложеніе-то.

Тамъ щятѣ излѣ ти дѣвойкъ.

2) Сказуемо прилагателно, което ся изрича съ имя прилагателно въ соединеніе съ глаголъ вспомагателенъ:

Момины сж. личны дворы,
Прятте имъ сж. босилкьовы.

Сказуемо сжествително, което ся изрича съ имя сжествително въ соединеніе съ глаголъ вспомагателенъ:

И така за поясно и поразборно знаніе на всичкы-тѣ фор-мы при согласованіе-то на сказуемо-то съ подлежаще-то, пи остава сега да поговоримъ за согласованіе-то на всяко едно отъ тыя сказуемы отдѣлно.

— 10 —

# I.
СОГЛАСОВАНІЕ НА СКАЗУЕМО-ТО СЪ ПОДЛЕЖАЩЕ-ТО.

Глаголно сказуемо. Негово-то согласованіе съ
подлежаще-то.

## ПРЪДЛОЖЕНИЕ ЛИЧНО.

Бълъ аждреханъ хрипти, цвили;
Ревътъ, сумтятъ русы бивлы. Козл.
Мома Гана черны очи мыла,
Хемъ гы мыла. хемъ гы люто клела.
Пусты опустъли, мои черны очи,
Пусты опустъли, слѣпы ослѣпли:
Всѣкъ зарань рано станувахте,
Таъж зарань рано не станъхте.
Рано не станъхте, иначе не видѣхте,
Въ пѣть минѣхѣ три синжира робіе.
Тамъ щѣтъ излѣ три дѣвойкы:
Една ще ти конь прихвана.
Друга ще ти стремень дьржа,
Третя ще ты кыткѣ пода,
Пѣсни.

1). Въ лично-то прѣдложеніе глаголно-то — сказуемо ся согласува со свое-то подлежаще въ личе и число, а въ составы-тѣ прѣминалы времена и въ родъ. Колко-то за время-то сказуемо-то може да бъде и въ настояще. и въ прѣминало и въ бъдѣще время спорѣдъ обстоятельство-то на дѣйствіе-то, за което ся говори. „Бълъ аждреханъ хринти, цвили; ревътъ, сумтятъ русы бивы. Мома Гана черны очи мыла. Рано не станъхте, иначе не видѣхте... Тамъ щѣтъ излѣ три дѣвойкы... Ще прихвана. ще дьржа, ще пода" и проч. Отъ тыя примѣры ся види, че въ отрицателны-тѣ прѣдложения при сказуемый глаголъ всякога ся присоединява отрицателна частица — не: рано не станъхте, иначе не видѣхте. Отъ послѣдній примѣръ ся види още, че отрицаніе-то — не — у насъ не ся пропуща. както въ другъ-тѣ языци още и тогава, кога ся намиратъ при глагола отрицателины неопрѣдѣлены мѣстопменія и нарѣчія, каквыто съ: никой, иначе, никога, нійдѣ, никакъ и проч.

— 11 —

Впрочемъ, въ пѣсни-тѣ ся срѣшать примѣры и безъ отрицательны частиц—не—прѣдъ глаголы-тѣ въ отрицательны прѣдженія.

Никой ми нишанъ погоди,

Момъ ми нишанъ погоди.

Пѣсень.

2). При пѣколко подлежащи, употрѣбены въ единственное число, сказуемо-то — глаголъ обыкновенно ся поставя въ множественно число. Колкото за лица-та, сирѣчъ, съ кое-лице трѣбва да ся согласува сказуемо-то, кога подлежащи-тѣ сѣ въ разны лица, то всякога въ такъвъ случай пьрво-то лице ся прѣдпочита прѣдъ второ-то, а второ-то — прѣдъ третіе-то, сир. отъ двѣ подлежащи, ако едно-то е въ пьрво лице, а друго-то во второ, или въ третіе лице, то сказуемо-то — глаголъ ся поставя въ пьрво лице и проч.

„Усопший лежи на одъръ, около който стоять отецъ му, майка му...“ патриархъ-тѣ съ още пѣколко духовни лица. Дриновъ.

Тогава станаха Стана и Георгы

Та утидоха нахъ манастиренъ..

Орете, черны биволе,

Да оремъ (подразумѣва ся: азъ и вы) черно угаре,

Да слѣмъ бѣлъ чепенцѣ,

Съ Невенкъ да иж пожьемъ.

(подлежаще ся подразумѣва: азъ и Невенка).

Въ послѣдній примѣръ има двѣ, подразумѣваемы, различны подлежащи: азъ и вы, азъ и Невенка“, — и сказуемы-тѣ при нихъ сѣ поставены: 1) въ множеств, число, и 2) въ пьрво лице, зачтото пьрво-то лице, при согласованіе-то на глаголно-то сказуемо, ся прѣдпочита прѣдъ второ-то и третіе-то (*)

*) Забѣл. Правило-то — да ся поставя при много подлежащи сказуемо-то — глаголно въ множеств. число има на практике много исключенія. Отстѣпленіе отъ това правило показватъ слѣдующитѣ примѣры.

Залиби ся мома и ергенъ въ село-то.

Зароси роса кръвива

И погорещи каманье.

Пѣсни.

„Ако прѣди това време да бѣше совсемъ погыжла тамъ Българска-та писменность и Българско-то писмо.. М. Дриновъ.