131

„Ой, козаченьку мой, та колибъ я твоя,
Взялабъ коня за шовковый поводъ
Та й напоила“.

„Ой, дѣвчино моя, та сѣдай на коня,
Гей, поѣдемъ чистымъ полемъ
До мого двора!“

Лисенко.

26.

Сонце низенько, вечеръ близенько,
Выйди до мене моє серденько!
Ой выйди, выйди, та не бари ся,
Моє серденько розвеселить ся!

Черезъ рѣченьку, черезъ болото,
Подай рученьку моє золото!
Черезъ рѣченьку, черезъ быструю,
Подай рученьку, подай другую.

Подай рученьку, подай и другу,
Я къ тобѣ серденько и самъ прибуду.
Ой тамъ криниця пônъ перелазомъ,
Выйдемо серденько обоє разомъ.

Ой выйди, выйди, серденько Галю,
Серденько, рыбонько, дорогій крышталю!

*

132

Ой выйди, выйди. не бойсь морозу
Я твои ноженьки въ шапочку вложу.

Нижинковскій.

27.

Ой по надъ моремъ, по надъ Дунаемъ,

Гей ходить козакъ, зъ ворломь гадає :

„Ой орле, орле, сизый соколе!

Чи не бувавъ ты въ моѣй сторонѣ?

Чи не чувавъ ты о якой новинѣ?

Чи затужила Маруся по мнѣ?" —
„Ой тужить, тужить, въ ложеньку лежить,
Правую ручку на серцю держить;

Стара мати ходить якъ тиха вода:

„Ой устань, Марусю, бо щесь молода!

Ой устань, Марусю, скажу я ти вѣсть:

За годину, за двѣ, буде въ тебе гость".

Ой Маруся встала и зрадовалась,

Всѣ свои служеньки позбужувала:

„Вставайте служеньки, свѣтѣте свѣченьки!

Най ми ся свѣтить якъ въ день, такъ въ ночи,

Най ся подивлю милому въ очи;

Чи змарнѣвъ милый, по свѣтѣ ходячи?" —
„Ой змарнѣвъ, змарнѣвъ, на личку зблѣднѣвъ,
Про тебе, Марусю, щомъ тя не видѣвъ”.

Воробкевичь.

140

Его люблю, не забуду ;
Якъ буду вмирати,
Всегда его сивî очка
Буду споминати.

—Гиппиньскій.

35.

Зъ тои горы высокон вѣтеръ повѣває,
Сивый голубъ голубочокъ голубки шукає:
„Якажь тота голубочка, якажь она була?“
— „Не маленька, румяненька, сама чорнобрива“.
„Ой прилѣтай сивый пташку, ты мой сивый орле!
Ой хто жь мене молоденьку до себе пригорне?
Нѣ щирости, нѣ милости, нѣ пожалованя,
Чорнымъ очкамъ нема спаня, рукамъ спочиваня.
Ой, якъ маєшь говорити, говори сердечно!
Якъ не маєшь говорити, умирай конечно.
Ты умирай изъ вечера а я изъ поранку,
Кажемо ся положити разомъ въ одну ямку.
Кажемо ся положити разомъ головами,
Тогда буде розмовоонька хочь тамъ межи нами.
Якъ ся зойде гора зъ горовь, одна изъ другою,
Тогда буде розмовоонька мой милый зъ тобою“.

— Гиппиньскій.

148

Повѣй, повѣй вѣтроньку,
Изъ Подоля въ чужиноньку!
Занеси вѣсть милому,
Що я тужу по нёму.

Липиньскій.

43.

Тамъ надъ рѣчкою, надъ быстренькою
Сидить голубокъ и зѣ голубкою;

Сидять въ любости и цѣлують ся,
Сивыми крильцями обоймають ся.

Голубка каже: ты щасте мое,
За твое жите дала бымъ свое.

Надлетѣвъ зѣ лѣса орлиско старый,
Розогнавъ, розпудивъ голубовѣ зѣ пары.

Забивъ голуба тамъ на рѣвнинѣ,
Розольявъ кровь его по всѣй долинѣ.

Голубка летить, сумненько гуде,
Вже нема голуба и вже не буде.

153

Ой пôду я пôдъ вишеньку
Ажь листъ опадає;
Жалуй мене дружинонько,
Милый покидає.

Не жури ся дѣвчинонько,
Рута зелененька;
Сей покине, другій буде,
Ще жь ты молоденька.

Коципиньскiй и Лисенко.

48.

Кажуть люде, щомъ щаслива, нѣчимъ не журю ся,
А не знають, що я неразъ слезами зальлю ся.
Нещасливамъ вродила ся, нещаслива згину,
Мене мати иородила въ такую годину.

Весно моя, весняночко, усѣмъ несешь дары,
Только менѣ нещасной жаднои порады,
Плынуть мои днѣ за днями и лѣтонька за лѣтами,
А я щастя не зазнала, жаль менѣ за вами!

Першій лѣта минули ся, я ихъ не числила,
Бо кождая годинонька була менѣ мила.
Лѣта жь мои молодіи, лѣта молоденькій!
Маєте буть нещасливій, будьте коротенькій.

164

60.

Ой пôдъ гаемъ, гаемъ, гаемъ зелененькимъ,
Тамъ орала дѣвчинонька воликомъ чорненькимъ.

Орала, орала, невмѣла орати,
Попросила козаченька на бандурцѣ грати.

Козаченько грає, очима моргає,
Врагъ же его матѣрь знає, на що вônъ моргає.

Чи на мои волы, ой чи на коровы,
Чи на мое бѣле личко, чи на чорнй бровы.

Волы и коровы, то все поздыхає;
Бѣле личко, чорнй бровы нѣгды не злинають.

Ой выйду я, выйду, на высоку гору,
Ой стану я, погляну я, на быструю воду.

Щука, рыбы грають, бо вны пару мають,
А я собѣ молоденька, ще пары шукаю.

Вахнянинъ.

167

Ой, казалась дѣвчинонько,
Що не будешь тужити,
А ты пойшла за жовняромъ
Въ сыру земленьку гнити.

О. Нижанковскій.

63.

Ой, якъ тужить серце моє за тобою мила !
Якъ згадаю, що тя люблю и ты мя любила ;
Въ ночи не спю а въ день плачу, все думка о тобѣ,
Прийде зъ того закоханя заснути у гробѣ.

Скоро личко румянее першій разъ заглянувъ,
Заразъ ставъ я тя кохати, ажь серденько вяне ;
Що бъ любила мя одного не смѣвъ я казати :
Що не можу безъ тя жити, мушу тя кохати.

Якъ не бачу красы твоей, рокомъ мн година ;
Не розоѣь моей туги наймільша родина ;
Куды тѣлько поверну ся, тѣнь твоя за мною,
Чи я встану, чи лягаю, не маю спокою.

Я въ дорогу выѣзджаю, серце зôставляю,
Не полюблю я иншои во вѣкъ присягаю ;
Хочь бы було тысячь дѣвчатъ, на жадну не гляну,
Бо не хочу израдити дѣвчину кохану.

186

Но плыла бымъ шипочучи у горы Карпаты,
И спѣвала бъ, шипотала бъ, близь его тамъ хаты:
Добрый день Пване, добрый день Пване,
Добрый, добрый день Пване.

Якъ бымъ була соловейкомъ, що въ ночи спѣває,
ІІ въ серденько чародѣйно миръ, любовь вливає;
По при хатѣ, де жие вônъ, въ зеленому гаю,
На весь голосъ щебетала бъ, тебе лишь кохаю:
Люблю тя Иване, люблю тя Иване,
Люблю, люблю тя Пване.

Дан. М.Лака.

Воробкевичь.

82.

Надъ Прутомъ у лузѣ хатчина стоить,
Живе тамъ дѣвчина, хороша якъ цвѣтъ.
Въ неи очи зôрницѣ, що свѣтять въ ночи,
Якъ бачишь ихъ хлопче, минай ся и мри.

Надъ Прутомъ у лузѣ, не мѣсяць зôйшовъ,
То хлопець до красной дѣвчины прийшовъ.
Солодка розмова изъ ихъ устъ вплыне,
Тихенько дрѣмучій Прутъ далѣй тече.

Надъ Прутомъ у лузѣ, барвѣнокъ вже рвуть,
До шлюбу зеленî вѣночки плетуть;

204

Тодѣ стану я просити собѣ въ Бога смерти,
Що дня буду молитви ся, щобъ скорше умерти.

Товариству накажу я вырыти могилу
На сѣй горѣ, де зô мною ты серце сидѣла;
Зъ домовины о пôвночи тихенько я встану,
ІІ на тебе дивити ся невидимо стану.

Якъ спочинешь биля мене, я буду стояти
И вôдъ тебе усе злее буду вôдганяти;
А якъ встанешь, я назôрцемъ поду за тобою,
И комашцѣ спустити ся не дамь надъ тобою.

Якъ квѣточку, якъ пташечку, якъ зелену руту,
Якъ ягôдку середъ поля доглядати буду;
Коли буде мотылесекъ коло тебе витись,
То дай ему на рученьку до тебе спуститись.

Не рушь его моя мила, не выганяй зъ хаты,
Бо то буде думка моя мотылькомъ лѣтати;
Полѣтае, подивить ся, полине на небо
И зновъ буде молитви ся Богови за тебе.

Коло Дрогобыча.

212

4.

Ой у поли могила зъ вѣтромъ говорила :
Новѣй вѣтре буйнесенькій, щобъ я не зчорнѣла.

Щобъ я не чорнѣла, щобъ я не марнѣла,
Щобъ по менѣ трава росла, та ще й зеленѣла.

Н вѣтеръ не вѣе, и сонце не грѣе,
Только въ степу при дорозѣ трава зеленѣе.

Ой у степу рѣчка, черезъ рѣчку кладка,
Не покидай, козаченьку, рѣдненького батька!

Якъ батька покинешь, самъ марно загинешь,
Рѣченькою быстренькою за Дунай заплывешь!

Бодай тая рѣчка рыбы не родила,
Коли мого товариша на вѣки втопила;

Бодай тая рѣчка куширомъ заросла,
Она мого товариша за Дунай занесла!

Коципиньскій.

234

29.

Кому Богъ въ груди давъ серце мягеньке,
И давъ вродитись въ добрую годину,
Щасте, якъ лѣтомъ сонѣчко тепленьке,
Въ житю му всяку огрѣває дину;
И свѣтъ ему милый и солодка ночка,
Мысли веселй а серденько грає,
Якъ у дубровѣ тихенька керничка,
Днина за дининовь такъ ему сплыває.
Лишь хто въ посестру взявъ тяжку недолю,
Що давить серце, якъ вѣдьма кощава,
Хто вражѣй нуждѣ попавъ ся въ неволю,
Кому зъ журбою и сонъ и забава:
Тому нѣть мѣсця анѣ супокою,
Нудить си свѣтомъ и нудить собою,
Туга до серця якъ гадь ся вселила,
Зъѣдає мысли якъ змѣя зônочки,
Груди зсушила, здоровѣ знорила,
Хлѣбъ му не милый, не терпить сорочки.
Ще жь то хто може изъ серця сплакати,
Чи у куточку, чи за угломъ хаты,
Чи у грудь брата, або въ жменю друга,
Хоть на часочокъ сплыне зъ серця туга:
Лишь коли слезы въ грудехъ скаменѣли,
И въ тяжку скалу надъ серцемъ ся збили,

243

Де Одалиска
Перлы збирає ?
Я самъ не знаю !

Федъковичь.

Нижанковскій.

38.

Самъ самотный по дорозѣ иду я,
Гень блыщить дорога кремѣнна;
Тиха нôчь; простôръ гласъ Бога чує,
И зъ звѣздою хуторить звѣзда.

Въ небѣ такъ спокойно, такъ пречудно;
Спить земля въ пôвсвѣтлѣ голубômъ...
Що жь менѣ такъ важко и такъ нудно?
Жду чого? Чи жалую по чѣмъ?

Нѣ, не жду я щастя вôдъ недолѣ,
И минулыхъ лѣтъ не жаль менѣ;
Лишь спокою дайте, волѣ, волѣ,
Щобъ забутись въ вѣчнômъ, тихômъ снѣ...

Та не въ тômъ холоднômъ снѣ могилы;
Я бъ бажавъ на вѣки такъ заснуть,
Щобъ спокойно лилась кровь у жилы,
Вôддыхъ тихо пôдоймавъ ми грудь.

Щобъ невпынно долѣтавъ до мене
Тихîй спѣвъ про брацтво та любовь

249

Втопилась доля тамъ моя,
Не вырине нѣколи вже,
Живцемъ серденько бѣдне мре.
Пращай мой ставочку, пращай!

Дан Млака.

Воробкевичь.

44.

Скажи менѣ правду, мой милый козаче,
Що дѣяти серцю, якъ серце болить ?
Якъ тяжко застогне, якъ горко заплаче,
И въ тяжкому нещастю воно защемить ?

Якъ горе, мовь теренъ, всю душу поколе,
Коли вōдцуралось вōдъ тебе усе,
И ты, мовь сухеє перекотиполе,
Не знаешь куда тебе вѣтеръ понесе?

Е, нѣ, скажешь мовчки: скосивши билину
Хочь рано и въ вечеръ водою полѣй,
Не зазеленѣе, — кохай сиротину,
А матери и батька не бачити й.

Отъ такъ и на свѣтѣ: хто рано почуе,
Якъ серце застогне, якъ серце зōтхне,

255

50.

Всюда темно, якъ въ могилѣ лишь нôчь передъ
[мною,
Дни щасливî, первî, милî, покрыли ся тьмою;
И чому жь лишь мнѣ одному на свѣтѣ не дивитись,
Всѣмъ есть домъ свой, лишь слѣпому нѣкуды по-
[дѣтись.

Хто зъ родины тутъ найде ся, руку ми подати,
Чиє серце вôдôзве ся мене привитати;
Нема передъ кимъ розкрыти моего желаня,
Щобы разъ менѣ узрѣти вже конецъ страданя.

Чи мы тебе не любили, якъ твои рôднîи,
Чи мы тобѣ не сприяли, хоть самî бѣднîи;
Не сумуй же такъ тяженько, день нôчку розжене,
Серцю стане вôдрадненько, щасте ся поверне.

Но чи можь мнѣ надѣятись, я погребъ надѣю,
Бѣлымъ свѣтомъ утѣшатись коли я успѣю;
Мои очи, темнî очи, хоть разъ подивѣть ся,
На мою звѣзду средъ ночи, а потômъ замкнѣть ся.

Гушалевичь.

Вербицкii.