["ПРЪДИСЛОВІЕ.", "Отъ възражданіето на нашатаъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъъ

— II —

бые съ Грамматика, която да бы излагала точно и на-
пълно свойшинытѣ му.

Наистина, да стане точна Грамматика за единъ
възражданъ езыкъ споредъ свойщинытѣ му, то не е ра-
бота на едного, че и не става наскоро. Тукъ са из-
исква споразумѣніето на доста учены главы, които съ
дълговрѣменныя си опытъ въ езыка да са разгледали
добрѣ и да са придырили точно свойщинытѣ му.

За таквызи общеполезны разискванія, извѣстно е.
че просвѣтенытѣ народы си иматъ комисіи отъ учены
мѣжье. А ный, Българе, като нѣмамы, нито можемъ да
си настанимъ учены комисіи. трѣба ли да ожидамы за
да дойде нѣкой чужденецъ да стори намъ тъзи добри-
на? Досегашнитѣ нашы списатели и издатели ако бѣ-
хх ожидали туй добро да капне намъ нѣкакъ си отъ
невидѣлица, че тогази да издавать труда си, то въ у-
чилищата ни и до сега щѣше да ечи екъятъ на Наус-
ницы и Псалтыри. Но благодареніе на тѣхъ списатели,
че, при сичкытѣ си прѣчкы и мѣчнотіи въ матеріално
отношеніе, тѣ навратъ наглава трудихъ са и сѣкый
споредъ силата си принесе що-годѣ полза на общыя
книжевенъ българский жертвенникъ. Защото ако не бы
былъ написанъ и издаденъ най първыятъ ни грамма-
тический или койда-е другый учебникъ то вторыятъ не
бы ималъ поводъ за да стане що-годѣ по точенѣ и по
методический отъ първытѣ два и проч. Тъзи схщата
заслуга, мыслѣ, бы принесли на писменностьа ни и

— III —

колкото още учебницы бы са списали и издали отъ сега нататакъ.

Отъ таквази мысьль воденъ, сторихъ намъреніе да
издамъ и азъ тъзи си Грамматика, въ която надъеж са
нашытѣ учены да видятъ за езыка ни нѣщо по пълно
и по свойственно изложено отъ колкото с казано въ по-
менятътѣ до сега издадены учебницы.

Този мой трудецъ азъ прѣдваритѣлно прѣдложихъ
за пригледваніе на нѣколко отъ по знатный нашы
учены, и по тѣхно вышегласіе, вече като одобренъ, из-
давамъ го на свѣта. А при туй, който още отъ нашы-
тѣ учены са е трудилъ по този прѣдметъ, и има из-
дырено нѣщо повече и по свойственно за езыка ни, или
пажкъ който въ този учебникъ намъри нѣщо излишно
или не свойственно изложено, нека сѣкый изволи да
искаже мнѣніето си чрѣзъ вѣстницытѣ. Туй, мыслѣ,
много ще спомогне, щото нашата писменность по скопо
да са сдобные съ грамматический учебникъ, какъвто
изискватъ свойщинытѣ на езыка ни. Защото четыре очи
по добрѣ виждатъ отъ двѣ, и двѣ учены и здравомы-
слящы главы по зрѣло и по право разсжданіе напра-
вать нежели сама една. А кога тѣ сж повече, то и ра-
ботата имъ безъ съмнѣніе ще бъде по добра.

Ив. Н. Момчиловъ.

Забѣлѣшка. Въ дирнё време, нѣкои отъ нашытѣ
учены исхвърлихъ, изъ азбуквата ны, буквытѣ щ, ы. ю,

— IV —

и въ срѣдата на думытѣ не употрѣбявать вече з и ъ
а на мѣсто тяхъ гуждать ж; нъ, защото туй право-
писаніе — тѣй да го кажемъ не са е пріело отъ сич-
кы, а на противъ наврѣдъ по насъ, туку рѣчи са у-
потрѣблявать правописаніето на покойный Момчиловъ, за
туй и ный оставихмы за сега учебникътъ му безъ ни-
къквы поправкы.

ВЪВЕДЕНІЕ.

Езыкъ и неговыть знакове.

1. — Все що докача нашытѣ чувства и доставя на ума ни нѣкаквы впечатлѣнія за себе си, то са наприча **прѣдметъ**, а впечатленіята, що оставатъ въ ума за него, зоватъ са идеи, понятія. Когато умѣть придырва понятія за нѣкой предметъ за да узнае що дѣйствува, или що страда, или що е и какъвъ е прѣдметътѣ, който докача чувствата: тогазь са казва, че умѣть мысли и раслѣда за него прѣдметъ. Тъзи таквазь сила на ума са зове разумъ, а дѣйствіето — мысль, размышленіе разслѣданіе или вѣтрѣшнье, слово.

2. — Когато искамы да изъявимъ другыму що мыслимъ ный, тогазь употребявамы къмъ него нѣкои членораздѣлны чутны гласове, копто са напричать думы. Тъзи таквазь наша дарба наприча са даръ на вѣнкашнѣето слово, а дѣйствіето ѝ произведено казва са изговоръ или **прѣдложеніе** или **рѣшь**.

3. — Въ свѣта сжествувать безбройны разлычны прѣдмѣты, и въ человѣческыя умъ постепенно по възраста му добывать са безбройны различны идеи, и са пораждатъ безбройны различны мысли за прѣдметытѣ. За туй и между хората за съобщеніето на различнытѣ имъ идеи и мысли на единъ къмъ другъго употребявать са и безбройны различны думы. Но за изъявяваніето на едно

— 6 —

и туй понятіе, на една и тъзи мыслъ, у съкый единъ
народъ не са употрѣбяватъ едны и тѣзи думы, но у
единъ народъ — едны, а у другый — другы. У единъ
кой-да-е народъ събраніето на сичкытѣ му думы, които
той употрѣбява за съобщеніе на мыслитѣ си, нарича са
неговъ гоборимъ езыкъ. И тъй различны говоримы е-
зицы по свѣта има толкози, колкото и народы съ на земята.

4. — Но съ говоримыя езыкъ изъявяваніето на мы-
слитѣ става само къмъ присѣдтвующытѣ, а къмъ да-
лечь отсѣдтвующытѣ туй е невъзможно. За улесненіе
на тъзи невъзможность нѣкои даровиты человѣны съ
врѣме още пригодили та изнамѣрили нѣкои знакове на-
чъртаваны изъ отгорѣ на нѣщо и представителны на
изговарванытѣ гласове, и съ туй срѣдство тѣ напра-
вили съобщеніето на мыслитѣ лесно и възможно и къмъ
отсѣдтвующытѣ. Тѣзи представителны на изговарваны-
тѣ гласове знакове наричатъ са буквы или писма, а
сичкытѣ изъедно, колкото трѣбатъ да са пише съ тѣхъ
единъ езыкъ, зовѣтъ са азбука. Разны азбукы по свѣ-
та има доста.

5. — У единъ и този народъ разнытѣ му отдѣ-
ленія не употрѣбяватъ единъ и този способъ въ изго-
вора си: но часто едны са изговарятъ по единъ на-
чинѣ, а другы — по другый, като образовать и раз-
лично-образны обращанія въ изричаніето си. Слѣдовав-
телно тѣзи особенности въ езыка на единъ и този на-
родъ правятъ неговытѣ діялекты, или нарѣчія. Но
ученытѣ въ кой-да-е народъ сичкытѣ съгласно употрѣ-
бяватъ общъ езыкъ, по който говорятъ и пишутъ. Този
языкъ, са зовѣ писмовѣ или ученъ езыкъ.

6. — Сичкытѣ думы, които Българскыятъ народъ
употрѣбява въ говора и въ писмото си, съставятъ не-
гова езыкъ. Този езыкъ е единъ отъ многобройнытѣ
славенскы езыцы, и не е друго освѣнь порожденіе отъ

— 7 —

старобългарскыя езыкъ, що сж говорили нашытѣ пра-
дѣды і на който слѣдѣ покръстянѣето имъ най напрѣдъ
были прѣведены цьрковнытѣ пи книги.

7. — Науката, която изелѣдова правилното свой-
ственно устройство на кой-да-е езыкъ съ сичкытѣ му
формы, нарича са Грамматика. ІІ Българската Грам-
матика излага туй също заъбългарскыя езыкъ. Тя са
дѣли на три части: І. Словопроизводство, II. Сло-
босъчиненіе, III. Правописаніе.

ЧАСТЬ ПЪРВА.

За словопроизводството.

8. — Въ словопроизводството са изелѣдова съ-
ставътѣ на думытѣ на сѣка отѣлно, разглѣдвать са
съставнытѣ имъ части и разнытѣ имъ измѣненія, и са
распрѣдѣлятъ сичкитѣ думи на части.

ПРЪДВАРИТЕЛНЫ ПОНЯТІЯ.

А. Азбука и нейно раздѣленіе.

9. — Буквытѣ, съ които са пишать съставнытѣ
части на думытѣ въ българскыя езыкъ сж 35: а, б,
в, г, д, е, ж, з, и; і, к, л, м, н. о, п, р, с. т, у,
ф, х, ц, ч, ш, щ, ъ. ы, Ь, ђ, ю. я, ж, иж, е. Тѣ са
дѣлать на гласны и съгласны.

а) Гласны сж, които въ произношеніето имъ самы
по себе си прѣдставятъ просты гласове. Таквызи сж 14:
а, е, и, і, о, у, ь, ы, Ь, ђ, ю, я, ж, иж. Тѣ са под-
раздѣлятъ на творды: а, о, у, ђ, ы, ж, и мекы:
е, и, і, Ь, ђ, ю, я, ж.

Забѣл. 1. Буквытѣ: ђ, ь, ж, иж поради тѣпото си про-
изношеніе може да са пріемнѣтъ за полугласны. А буквы-

— 8 —

тѣ ы, т. ю. н. щ, като що сх слѣны, ы отъ з, і, — т
отъ і, а или отъ і. с, — ю отъ і. у, — ж отъ і, а, — щ
отъ і. ж, може да са парекжть двугласны.

Забѣл. 2. Полугласны тѣ з, ь защото нѣ кога въ срѣдата
на думыть тѣ ту са вмѣтать, ту са исхвърлять, зовѣть са
вмѣтнѣты.

б) Съгласны сх които безъ съединеніето имъ съ
нѣкоя гласна, не могъть да прѣдставятъ никакъвъ
глась въ произношеніето си. Таквызи сх 21: б, в, г,
д. ж. з, к, л, м, н, п, р. с, т, ф, х, ц, ч, ш. щ. о.
Тѣ са подраздѣлать на устнены: б. в, м, п, ф; зл-
бны: д, т; езичны: з, ж, с, ч, ш. щ, о; небны:
г. к, х, и мѣки: л, н, р.

В. Измѣненіе на нѣкои буквы въ слово-
производството.

10. — Небныть: г, к, х, измѣнувать са часто
въ ж, ч, ш, и въ з, и, с; бѣлѣе, бѣлѣже, бѣлѣ-
зы; могж, можешь; юнакъ, юначе, юначы; пекл,
печешь; влажъ, влажки, власы; върхъ, вършешь.
Наопако ж, ч. ш, измѣнувать са въ г, к, х: лужа
лѣгань; плачъ, плакань; дышлѣ, дыхамъ. Още з, и, с.
измѣнувать са въ ж, ч. ш: близо, близній; личе.
личень: жиша, жичка; кл. съ. кжшей, и наопако
ж. ч, ш, измѣнувать са въ з. и. с: лижж, лизахъ;
грашь, грапшъ; пишл, писахъ. — ІІІ са измѣну-
ва въ ск: лужія, лѣскавъ.

11. — Забната д за омекотяванье пріема ж: пре-
дж, премда: виђж, виђдамъ; сжщо за омекотяванье
т и ст измѣнувать са въ щ: свѣть, свѣщъ; зли-
то, позлашамъ; гость. ющабамъ.

Г. Слогъ, дума, удареніе и коренъ на думата.

12. — Гласна буква сама или съединена съ една
или двѣ съгласны прави слогъ: и, да, при. Единъ или

— 9 —

повече силогове, изричаны изъедно и ирѣдставителны на
едно понятіе, съставятъ дума; злѣз, вода, книга, же-
лѣзо, радость ученикъ.

13 — Думыть по числото на слововетѣ си бывать: едносложны, двусложны или многосложны: ты, азъ, Богъ, братъ; ни-ва, рож-ба ра-дость; у-чи-тель, про-по-вѣд-никъ.

Забѣл. Има и таквызи думы, които не правятъ самы
пъленъ словъ: въ, свъ: тѣ са изричатъ заедно съ другы ду-
мы: въ село свѣпне.

14. — Въ двусложны и многосложны думы единъ
слогъ са изрича по высоко и по напрѣгнѣто отъ дру-
гытѣ. Туй по силно изричанье на единъ слогъ въ ду-
мата зове се удареніе (или тонъ) на думата: книга
писана. Тукъ удареніето е надъ слововетѣ кни, ги.

15. — Въ сѣка дума онъзи нейна часть, която
най напрѣдъ е пріета въ езыка за означаванье на нѣ-
кое понятіе, самостоятелно и безъ относително къмъ
друго, нарча са корѣнъ на думата: дух. бѣл, свѣт,
а притурнѣтѣ въ края на кореня буквы или словове
за да покажѣтъ понятіето му въ отношеніе къмъ дру-
го, или за да са образова отъ кореня друга дума, на-
ричатъ са спомагателны буквы и словове или окон-
чанія: дух(ъ), дух(у). дух(ове), дух(овенъ), дух-
(овникъ), дух(овитьъ), дух(амъ), дух(нл), дух-
(нлѣть), дух(ало); бѣл(ъ), бѣл(а), бѣл(о), бѣл(ы),
бѣл(ина), бѣл(ило), бѣл(изнявъ), бѣл(віж); свѣт(ъ),
свѣт(ове), свѣт(ило), свѣт(илникъ), свѣт(ш)т(ъ),
свѣт(ливъ). свѣт(іж). И тъй думыть споредъ кореня
си бывать коренны, или производны.

Забѣлѣж. Часто кореньтъ на една и тъзи дума поради
размѣстяньето или измѣненіето на буквытѣ му явява са въ

— 10 —

двоенъ видъ; ир(их), ир(ъ.гъ), мор(их), смьр(тъ), мьр-
(тъвъ); мел(их), м.г(ѣхъ); ког(их), к.г(агъ); бер(х),
бр(ахъ).

16. — Двѣ отдѣлны думы сатны въ една, за да изрекътѣ двѣ понятія сатны въ едно. правѣтъ дума наричвана сложна: земѣдѣлецъ, крѣстососсѣцъ, ско-
рописѣцъ.

Д. Видове на думытѣ или части на рѣчѣта.

17. — Изговорътъ или рѣчѣта (Викь № 2.). съ която изричамы другыму мыслитѣ си. съeton отъ думы. Кагато нашитѣ мысли сѣ малко, тогазь съ малко думы ги изричамы, и то е изговоръ. А когато нашитѣ мысли сѣ доста, тогази много думы и доста изричанія употрѣбявамы, и то е рѣчѣ или слою. Слѣдователно сичкытѣ употрѣбяваны въ рѣчѣта думы сѣ часті на рѣчѣта.

18. — Врьхъ нашытѣ чувства действовать различны-
ти вънъ отъ тѣхъ предметы, които са зовѣть
сжества, а думытѣ въ рѣчѣта, съ които изричамы
другыму сжествата, наричать са съ существителны-
имена: человѣкъ, умъ, книга, душа, перо, градъ
пѣсень, ученіе.

19. — Когато искамы да възябимъ, че единъ пред-
метъ е намъ предъупозиать и вече известенъ и опре-
дѣленъ, тогази въ края на думата която означява пред-
мета употрѣбявамы единъ отъ тѣзи словомъ: а или тѣ.
та, то, тѣ, та, които са наричать иленовѣ: орача
или орачътѣ преда нивата; рѣката залѣ пѣсѣка
и брѣговѣтѣ; дѣтето извѣло нейата.

20. — Сѣко отъ сжествата има свое сѣ нѣкакво
качество, или друга нѣкаква съ свойщина. Когато ис-
камы да изрѣчемъ на нѣкое сжество и качеството му

— 11 —

или свойщината му, тогази употрѣбявамы при сжмест-
твителното име и друга дума значителна на качес-
твото му или на свойщината му. Таквызи думы са
наричатъ прилагателны имена: добъръ человекъ;
Нвановъ сынъ; расланский ребъ; днегня буря;
меко перо; единъ, два, петъ хлѣба, третій день,

21. — Нѣкога, като поменемъ имената на нѣкои
прѣдметы или имената на нѣкои тѣхны качества. И
послѣ тѣ като дойдѣтъ въ изговора да са повторѣжтѣ:
тогазь вмѣсто упоменѣтѣй имена ный употрѣбивамы
другы думы, които са зовѣтъ мѣстоименія. Азъ и ты
видѣхны Петка, но той не ны позна. Стоинѣ
проводи сына си на нива; зарѣча му да я прѣоре.
Моятѣ братѣ е таквѣзи, каквѣто и твоятѣ. Ду-
мытѣ: азъ, ты, той, ны, си, му, я, лой, твой,
таквѣзи, каквѣто, сж мѣстоименія.

22. — За да изъявимъ, че еди-кой прѣдметъ има
таквози или онъквози качество, ный свьрзвамы сжмест-
вителното име съ прилагателното чрѣзъ думата е, която
за туй са нарича повече сврѣзка: облакѣтѣ е свѣ-
телѣ; яблката е кисѣла; дървото е зелено. Но
защото прѣдметытѣ не оставатъ за вынагы въ сжмѣтѣ
си качества, а часто гы измѣнуватъ и прѣминувать отъ
едно въ друго: за туй мѣжду прѣдмета и качеството му
има и друга свьрзка става, быва: облакѣтѣ става
тьменѣ, яблката става сладка, дървото са зеле-
нѣе, съхне. Думытѣ: тьмнѣе, кислѣе сладни, зе-
лѣнѣе, съхне, зовѣть са глаголы. Съ глаголытѣ ный
изъявявамы не само що е и що става нѣкой прѣдметъ,
но още дѣйствова ли той или страда, или какъ са на-
хожда: ученикѣтѣ чете, пине, спи; нивата са
пожнѣе Сврьскытѣ: е, быва, става зовѣть са сж-
ществителны глаголы, защото изъявяватъ — що е,
какъ быва и какъ става единъ прѣдметъ, а другытѣ

— 12 —

тлаголы са наричатъ прилагателны или категори-
ческы, защото обнематъ въ тѣхъ си и прилагателнытѣ
имена, сирѣчъ състояніето или дѣйствіето или страда-
ніето на прѣдмета.

23. — За да са изъяви състояніето или дѣйс-
твіето или страданіето наложено на нѣкой предметъ сащо
и врѣмето въ което е наложено, употрѣбявамы глаго-
лытѣ съ окончаніе на прилагателнытѣ имена. Таквызи
думы са зовѣтъ причастія, къ то що участвоватъ и
отъ глаголъ и отъ прилагателно име: легкілѣятъ
конь; человекъ, чела, чело, съдраната риза.

24. — За да са опрѣдѣли кечеството на глаго-
лытѣ или на саществителнытѣ имена, или количество
изобщо, или мѣсто, врѣме, обстоятелство, или способъ
(какъ?), тѣзи признацы само окончаніата и другытѣ из-
мѣненія на глаголытѣ и на имената като не са доста-
точны да гы изъявіятѣ, тогазь са употрѣбявать при
тѣхъ и другы думы, които изричатъ тѣзи разны зна-
ченія. Таквызи думы са наричатъ нарѣчія: твърдѣ
добъръ человѣкъ: той много брже обѣга, скоро
пиче; дойде тукъ сега; отиде тамъ снощи.

25. — За да са покаже отношеніето на единъ
прѣдметъ къмъ другый. прѣдъ името на едина прѣд-
метъ прѣдлагамы отѣдно дума, знаменующа туй отно-
шеніе. която и за туй са зове прѣдлогъ: вода отъ
к.ладенеца; слугата отишьль на нива; Нванъ
дойде съ перото свѣрѣка. Прѣдлогътъ са прѣдлага
още сложно въ началото на глаголытѣ за да покаже
нѣкаква посока на дѣйствіето имъ: слежь, причли-
чамъ, завличамъ, отвличамъ, довличимъ, повличамъ,
прѣличамъ, свѣличамъ, развличамъ.

26. — За да свърежемъ една дума съ друга или
едно изричаніе съ друго, или напротивъ за да гы раз-

— 13 —

дѣлимъ едно отъ друго, употрѣбявамы нѣкои думы които са зовътъ съюзъ: *Стоянъ и Никола четлѣ тѣ а ти пишешь. Ты отиде или братъ ти?*

27. — За да изъявимъ нѣкои внезапны и силны чувствованія, подбудены отъ силны душевны страсти, като отъ радость, скърбъ, гнѣвъ, отъ ужасъ и проч., тогазь изговарямы нѣкои краткы звукове мли и цѣлы думы прѣдставителны на внезапнытѣ ни чувствованія. Таквызне думы са зовътъ междуметія: *о! убы! огъ! ахъ! ту! ей! леле! тешко му! блазь ти!*

28. — Отъ горѣреченото за думытѣ става явно, че частитѣ на рѣчѣта сж. 10, именно: *съществи- телно име, членъ, прилагателно име, мѣстоим- ніе, глаголъ, причастіе, нарѣчие, прѣдлогъ, съюзъ и мѣждуметіе.*

## Е. Измѣніе на думытѣ.

29. — Прѣдметътъ, които са прѣдстави на чувствата ни и става подлежаще на вѣтрѣшньето и вънкашньето, слово (№ 1.) първо быва или единъ мли два или повече (то са показва съ число); второ той има нѣкакво отношеніе къмъ другий прѣдметъ (то са означава съ падежъ); третье той быва или отъ мѣж- кый полъ или отъ женскый, или нито отъ едина нито отъ другыя (различіе по родъ); четвърто той дѣйст- вова, или страда, или са нахожда въ нѣкакво състо- яніе (тъзи разлика са зове залогъ); и пето той има сега, или е нмалъ, или ще има такъвзи или онъкъвзи залогъ (туй са нарича єръме). Думытѣ, които са съ- проваждатъ съ тѣзи си свойства подлежътъ подъ нѣ- каквы измѣнія, т. е. измѣнувать са въ състава си и въ окончаніята си и са наричатъ измѣняемы. А думытѣ, които опрѣдѣлявать качествата (24), които

— 14 —

ноказвать отношеніе на единъ прѣдметъ къмъ другый (25), които свьрзватъ думи съ думи (26), и които изъявляватъ внезапны чувствованія (27), тѣ нѣматъ нужда отъ никакво измѣненіе, и са наричать неизмѣняемы! И тѣй измѣняемы части съ: сжествителного име, членѣтъ, прилагателното име, мѣстоименіето; глаголатъ и причастіето, а неизмѣняемы съ: нарѣчіето, предлогътъ, съюзътъ и междуметіето.

30. — Сичкытѣ измѣняемы части иматъ общы отъ свойствата си число и родъ; сжествителното име, членѣтъ, прилагателното име, мѣстоименіето и причастіето иматъ общо и падежъ; мѣстоименіето и глаголатъ иматъ общо и лице; глаголатъ и причастіето иматъ общы: залогъ, брѣме и видъ.

31. — Споредъ раздѣленіето на думытѣ на 10 части. И словопроизводството са дѣли на 10 главы, отъ които въ сѣна ще са изслѣдова сѣка часть отдѣлно.

# ГЛАВА ПЪРВА.

## За сжествително име.

32. — Сжествата или прѣдметытѣ що са изричать съ сжествителны тѣ имена (18). бывать:

1) одушевены като: человѣкъ, овца, дѣте;

2) неодушевены като: домъ, риза, дѣрво;

3) отвлечены като: умъ, душа, радость.

33. — Сжествителното име или са отдава само на единъ отъ много едновидны прѣдметы, и тогазь са зове собственно: Иванъ, Рада, Търново. Дунавъ; или пѣкъ съ него са нарича сѣкый единъ отъ много едновидны прѣдметы, и тогазь са зове нарицателно: человѣкъ, градъ, жена, пѣсень, цѣтѣе, село.

— 15 —

34. — Нарицателно име, което означава много едновидны пръдметы събраны вър едно цѣло, нарича са събирашелно: народъ, войска, чеша, стадо, тръ-накъ, буренакъ.

35. — Доста отъ нарицателнытѣ имена изричатъ са въ три вида:

1) въ обыкновенъ видъ: мѣжъ, славей, жена, дѣше, ножъ, глава, брада, перо;

2) въ умалителенъ: мѣжецъ, славейче, женича, дѣтенце, ножче или ножчение, главица или главичка, перие, брадица:

3) въ увеличителенъ: мѣжага, женище, дѣтище, ножага, главяга или главиндра, псище, брадяга или брадура.

36. — Сжествителнытѣ имена разгледвать са въ тритѣ си свойства: родъ, число и падежъ.

37. — Родове сѣ три: мѣнкый, женскый, и срѣдній. Сѣко сѣществително име има единъ отъ тѣ-зи три рода. които са распознава въ имена на одушевены прѣдметы по значеніето имъ, а въ имена на не-одушевены прѣдметы по окончаніата имъ. И тѣй:

1) Мѣнкый родъ сѣ имена на одушевены прѣдметы отъ мѣжкый полъ и на неодушевены и отвлечены прѣдметы имена, които са окончаватъ на з, й, и нѣкои си на ъ: баща, юнакъ, волъ, плетъ, умъ, о-рачь, корень, славей. рой.

2) Женскый родъ сѣ имена на одушевены прѣдметы отъ женскый полъ и на неодушевены и отвлечены прѣдметы имена, които са окончаватъ на а, я, и нѣкои си на ъ: майка, княгыня, овца, свиня, вода. слава, земя, святыня, радость.

3) Срѣдень родъ сѣ имена на одушевены прѣдметы, въ които не са показватъ различіе на пола и на неодушевены и отвлечены прѣдметы имена, които са

— 16 —

окончаватъ на е, о: чедо, лѣто, агне, поле, име,
сѣме, иѣвѣе.

Забѣл. 1. Отъ мѣжкый родъ нѣкои имена на одушев-
вены прѣдметы, що значать чинъ, званіе или служба и срод-
ство, употребляватъ са и въ женский родъ, нѣкои си и въ
ерѣденъ, като си промѣнятъ окончаніето: князь, княгыня,
князче; гостянинъ, гостянка, гостянче; кумецъ, куми-
ца, кумче; сватъ, сватя, сватче; овчарь, овчарка, ов-
чарче; учитель, учителка. Тѣй сжюо и народнытѣ: Бъл-
гаринъ, Българка, Българче; Гъркъ, Гъркыняп. Гърче ;
Турчинъ, Туркыня, Турче.

Забѣл. 2. Нѣколко имена на одушевены прѣдметы у-
потрѣбивать са съ едно окончаніе и за мѣжкый и за жен-
скый родъ: піеница, убійца. Таквызи може да са нарезать
отъ обичный родъ.

38. Числа съ двѣ: а) единственно. което по-
казва само единъ прѣдметъ; столѣ, книга, перо, б)
множественно, което показва много едноименны прѣд-
меты: столове, кныги, пера,

Забѣз. Двойственно число, що показва два прѣдме-
та, изговаря са въ езыка само въ тѣзи имена: ржце, нозъ,
колѣнъ, крылъ, лактъ, рога, крака, (остатькъ отъ древ-
ностъта).

39. — Падежи (29) съ разны окончанія въ е-
зыка ни не останѣли, защото древнітѣ падежи излѣз-
ли отъ употребленіе (освѣнь нѣкои архаизмы) и са за-
мѣнили съ прѣдлозы, които притурваны при имената на
прѣдметытѣ показватъ разнытѣ имъ отношенія на единъ
прѣдметъ къмъ другый. Но за по лесно опрѣдѣленіе на
отношеніята полагать са петь падежи: именителенъ,
родителенъ, дателенъ, винителенъ и звателенъ.

40. — Значеніето на падежитѣ опрѣдѣлява са ло-
гыческы съ въпросытѣ; кой? на кого? кому? кого?
(кога са говори за лице), и—що? на що? що? (кога
са говори за неличенъ прѣдметъ). Именно:

- 17 -

1) Ниминелынятъ падежъ отговаря на въпроса: кой? що? — Кой пине? — Ученикътъ. Пъ ревъ? — Волгътъ. Што е тамъ? — Пери.

2) Родителныятъ отговаря на въпроса: на кого: или отъ кого: на що! или отъ що? — На кого е тъзи къща? — На Петра. Отъ кого и- машъ туй перо? — Отъ Ивана. На що или отъ що е този рогъ? — На коза или отъ коза.

3) Дателныятъ отговаря на въпроса: кому? или на кого? на що? — Кому или на кого даде- глъбъ? — На дътето. На що са надъвашъ? — На сната са.

4) Винителныятъ отговаря на въпроса: кого? що? — Кого мъжътъ? — Петка. Пъ донесохъ? — Кратко. Пъ закатъ? — Але, коза, волъ.

5) Ог звателныятъ падежъ са призовавать прѣд- метыть, къмъ които са отправя рѣчта: Стосне! до- неси ли дрехата.

Забъл. Именителыять и звателныя пад. са паричатъ прыги а дугъитѣ косвенные.

41. — Измѣненіето на съществителныятъ имена, и въ двѣть числа, по счѣкить падежъ, излага са спо- редъ тритѣ имъ рода въ три разны отдѣла или скло- ненія. За имена отъ сѣкый родъ по едно склоненіе.

### ПЪРВО СКЛОНЕНІЕ.

42. — Тукъ са скланять отъ мъжкый родъ съ- шествителны имена, които иматъ едно или отъ твърды- тѣ окончанія: а. з. о. или отъ мекыть: ъ, ѝ. ю. У тѣхъ, множественното число за съотвѣтствіе срѣщо твърдото единственно окончаніе трѣба да стои пакъ твърдо бы. или обе. а срѣщо мекото пакъ меко п. или ъе или еве. По тъви тѣхна свойствна шлагатъ са и примѣры за тѣхъ.

2

— 19 —

единств. зват. пад. прѣдъ окончаніето е измѣнувать са въ ж. ч. и.

Единственно число.

И.

залогъ

вълкъ

влахъ

3.

залого,-же

вълко,-че

влахо,-ше.

Множественно число.

И.

залозы.

вълцы.

власы.

Като за.логъ са скланить: бългъ, прѣдлогъ, и другы, Като въ.лкъ—порокъ, порокъ, ученикъ, ду.ловникъ, берникъ, мъ.брникъ. зълникъ, кошникъ, конникъ, ячмыкъ, просякъ, Гъркъ, и другы. Ракъ има множ. ч. ракы и рапы; лъш-никъ лъшникы и лъшницы.

Като влахъ — сирмалъ, женилъ, орѣхъ, тврбухъ, кожухъ. и другы, но тѣ повечето иматъ множ. ч. на лы; женилъ, орѣхы, тврбухы, кожухы.

4. Примѣръ на инъ.

Въ множ. ч. на е, прѣдъ което са исхвърля сло-
гътъ инъ.

Единст. число.

Множест. число.

И.

селянинь

селяне

3.

селянно

селяне.

Тъй и—сражданинь, болъринъ. Българинъ, Ри.иля-
нинь, Сърбани. Циганинь и друг. Турчинъ има множ. ч.
Турцы.

5. Примѣръ на ъ, въ множ. ч. на обе.

Единственно число.

И.

водъ

прагъ

лѣкъ

духъ

3.

воло

праго,-же

лѣко,-че

духо,-ше.

Множественно число.

И.

волове.

прагове.

лѣгове.

духове.

— 20 —

По соль са скланятъ: столъ, дворъ, градъ, родъ, ледъ, бѣлъ, плѣтъ, листъ и другы.

По прагъ—Богъ, г.голѣ, сныгъ, бытъ и другъы.

По лѣкъ—спѣкъ, пекъ, лѣкъ, и другъы.

По духъ—с.ухъ, трахъ, лѣхъ, смѣхъ, бѣлѣгъ, орѣхъ и другъы.

## 6. Примѣръ на ъ съ вмѣтнѣта гласна въ корена си.

Тѣ пехььрлять вмѣтнѣта е или ь или въ зват. един. пад. предъ окончаніето е, и въ множ. число.

### Единственно число.

И. кумецъ орѣлъ одѣръ

2. кумеңо-мче орѣло, рѣе одъро.-аре.

### Множественно число.

11. кумцы оры одрове.

По кумецъ са скланятъ. изгровецъ, старецъ, еветенъ, конецъ. молецъ, стуриецъ и умалѣнныі: х.гбocцъ, градецъ, столецъ, конецъ, волецъ, мног. ч. воловцы, и другы. Изрятецъ нма зват. един. пад. братко; злодецъ, и заетъ иматъ зват. един. пад. злобеццо, -йче, зайцо, а мног. ч. злобныцы, зайцы.

По орѣлъ—пѣнѣлъ, сврѣделъ, овень, купенъ, рѣжень, устень.

По одъез - вѣтъръ и другъы: молѣкъ и мѣа зват. ед. пад. ломко, и молѣко, а мног. ч. молцы: львъ и пьсѣ иматъ зват. един. пад. лѣе, тѣе и пьго, а мног. ч. лѣвы и лѣвовѣ, лѣсы и пьсовѣ.

## Б. Съ мекы окончанія.

### 1. Примѣръ на ь.

#### Единственно число.

И. житель царь

2. жителю царю.

25

1. Прим.

2. Прим.

3. Прим.

4. Прим.

Единственно число.

И. В. 3. лице. поле. лозье. (іе) име.

Р. на лице. на поле. на лозье. на име.

Д. на лице. на поле. на лозье. на име.

Множественно число.

И. В. 3. лица. полета. лозья. (ія) имена.

Р. на лица. на полета. на лозья. на имена.

Д. на лица. на полета. на лозья. на имена.

По 1-ый примъръ са складить: слѣпе, сврѣе, хише, упилище, о淨ище и другъ.

По 2-ый — лоре, пиле, ане пре. конче, момче, момиче, те- ле, либе, псе, куме. пуле и другъ.

По 3-ія — чвѣть лъстье, питѣе. четѣнье. молѣнье. учекіе, писаніе, и другъ.

По 4-ый — слѣме, врѣме. илеме. брѣме. тѣме. выме, и другъ.

5. Примъръ.

6. Примъръ.

Единственно число.

И. В. 3. перо. чудо.

Р. Д. на перо. на чудо.

Множественно число.

И. В. 3. пера. чудеса.

Р. Д. на пера. на чудеса.

По 5-ий примъръ са складить: требло, ребро, чьро, рало. чедо, стадо, блюдо, и другъ.

По 6-ый — слово. небо, и небе; мног. ч. слова и словеса, не- бета и небеса.

Око и ухо въ мног. ч. иметь очи, ушы: рамо има рамена, дъте има мног. ч. дъпа; дѣро (за горенье) мног. ч. дѣра, (за строенье) дрѣве, (въ земити съ корени) дрѣвета и дрѣвѣл.

Забѣл. 1. Умалѣтелы имена, що означавать младічкы животны: пиле, теле, прасе, ане, въ мног. ч. са упопрѣбиватъ и съ окончаніе чы: пилѣцы, телѣцы, прасѣцы, аюльцы.

Забѣл. 2. На 3-тія примъръ са относить нѣкои отъ ихъ р. едносложины нарицателны имена съ единственно окон-

— 26 —

чаціе ёс, а ёс значеніе міножественно: трьовче, калче, пралче, спопче т. іс. т. іс. т. іс.

## НЕПРАВИЛНЫ СЖЦЕСТВИТЕЛНЫ ИМЕНА.

45 — Неправилны сжествителны имена сж, които въ склонепіето си ѝиматъ нѣкои неправилность по число или по окончаніе. Таквины сж:

1) Нѣкои имена въ употрѣбеніе само въ един. ч. эса-сотъ, пѣсакъ, пѣпељь, варѣ, бобѣ, лой. лукъ, и друг. нѣк. (отъ 1-то склон.); геща, любовь, соль, (отъ 2-то склон.): здравѣе (отъ 3-то склон.) Нѣкои са употрѣбіемы само въ един. ч. съ оконча-ніе акъ, а иматъ значеніе събирателно: оръшакъ, габракъ, бу-ренакъ, чернічакъ, трьиакъ и др.

2) Имена употрѣблемы само въ множ. ч.: моцѣ, пленѣ, лашѣ, кленѣ, пожицѣ, начоѣ, трицѣ, заповѣзны. третинѣ, деветинѣ, сажды, захлѣпну. (по 2-то склон); уста, хора, ората, кола, обуша (по 3-то склон).

3) Нѣкои отъ 1-то склон. въ множ. ч. освѣнь съ обикно-веннітѣ си окончанія: ы, ове, и, ьс, ёве, въ употрѣбеніе сж и съ окончаніето піца (по 3-то склон.): пленѣ пленіца, ратъ рътища, брѣгъ бръжница, градъ градища; пѣть има само пѣ-тища, вѣтѣль вѣлѣни и вѣлѣнца, край крайща, гной гноеве и гнои-ша и друг.

4) пѣкои отъ 2-то скл. въ множ. ч. освѣнь съ обы-кивенното си окончаніе ь, въ употрѣбеніе сж и съ оконча-ніето ья (по 3-то склон): нива—вы и пивы. княща князья, пѣв-ка книжы и друг. Тѣй и овца овцы и овце. свиня свини и сонце съ окончаніето ьс.

5) Камакъ и камыка. релиакъ и рельыка, каламакъ и паламыкъ. въ множ. ч. камацѣ и калини-ше, рельцы и рельажи-ше. палазцы и палажени-ше. Братъ въ множ. ч. братья (по 2-го скло).

## НАДЕЖНЫ АРХАНЗМЫ.

46. — Надежны арханглы отъ старобъгар-скыя зыкъ опазены въ зыка ни до сега въ стары нѣсни и въ нѣкои изричанія сж:

— 27 —

1) Родителен падежъ: изв Будима ирада; засбирах отъ. мокра пъпа; излъзе из къщи; наръчията: снощи, довечера, удожа; сръкъи, отрижкъи; три вола, пета х.гъба. осемь стотини (родит. Множ. отъ стотина) и други нѣкои.

2) Дателенъ: ноги са Боу; Мама Стоянду мнаше; Стоянна пали си думање; Петко Ради пръстень даде и други нѣкои.

3) Творителенъ: редолг, даролг, тихолг, малколг, денолг, ноцелг или ноцья и други нѣкои. Тѣ са употребявать сега за наречія.

Употребляемъ архаismы въ прилагателнытѣ имена и въ мѣстоименіята забѣлѣвать са съкый на мѣстото му.

## ГЛАВА ВТОРА.

### За члена.

47. — Членъ (19) въ един. ч. за мѣж. р. е а (слѣна съ окончаніето на името) или тъ, за женскыя родъ та, за срѣднія — то; въ мног. ч. за мѣж. и жен. родъ е тъ, за срѣднія — та: Хлѣбътъ или глѣба е сухъ; нарѣзахъ хлѣба; водата е быстра; перото е малко; воловетъ насѣтъ; птичкытѣ църкатъ; дѣцата играющъ.

Забѣл. За мѣжкыя родъ въ един. ч. ный имамы въ употребеніе членъ двѣ формы; а или тъ, които произхождатъ отъ едно и туй начало. Първата форма а води началото си отъ най старото третьелично мѣстоимѣніе Н, което са употребявало въ старобългарскыя езыкъ за членъ въ прям на прилагателнытѣ имена (вижъ старобълг. Грам. §. 125. Забѣл.) Туй мѣстоименіе въ винит. ед. пад. съдружаемо съ прѣдлогъ става Н=Д НАНД. Слѣдователно тѣнцыть звукъ на а, който звучы въ езыка ии слѣдъ имена отъ мѣж. р. въ опрѣдѣлено значеніе не е друго освѣпъ тъзи буква Д. Но тя въ края на думытѣ сега като не са произнося, за мѣста са съ буквата а. Втората форма тъ води началото си отъ старото опрѣдѣлително мѣстоименіе ТД, което въ дрек-

— 28 —

igkeit auffgangslos, und nicht in irgendeiner Weise zu einem der in der Theorie verwendeten Formen. Es ist zu bemerken, dass die in der Theorie verwendeten Formen, die als Gruppen in der Gruppentheorie behandelt werden, in der Gruppentheorie als Gruppen in der Gruppentheorie behandelt werden.

Различата въл употребене на търните двъ формы е. че първата сама употребяема достаточно изрича членната идея, а втората без първата употребяема, защото въ нейкои служа докарва доста затруднене въ произношенето, но необходимост. Тяда в мъето прит. себе си и на първата. Ставате ли вдиви случай са употребяват два члена, на и: Славей-а (само) славътъ пъе. и — славейтъ (а и двътъ формы) славятъ пъе. Вътак возь положене на развитието си като е нашата именность, въ употребенето на търните двъ формы азъ пръдпочетохъ да държех сръдни пъть, що то славятъ доста отъ нашетъ учены. Тоесть—въ имен. един. над. колкото за съотвъствіе на жен. р. та и, сръд. то употребихъ втората форма тъ когто. въ трудны за произношене случай, придружава са и отъ първата форма а, че става ятъ, а въ сичкътъ косвени надежи употребихъ само първата форма а, напр.: Волътъ си искрни рога, Славейтъ исхъръкътъ изъ кафеза. А ког отъ търните двъ формы е по свойственна на зыка ии за да са употреби изобщо въ нашата именность, туй зависи отъ общото споразумение на нашетъ учены, като са земне въ виражение и тялкостта на произношенето, и по правото кос е, ява ли члена да са пишътъ или само единъ.

Имена съдружены съ членъ.

Единст. число.

Множест. число.

Мажкъй родъ.

<table><thead><tr><th></th><th>поясътъ или понса</th><th>поясытъ</th></tr></thead><tbody><tr><td>И.</td><td>поясътъ или понса</td><td>поясытъ</td></tr><tr><td>Р.</td><td>на понса</td><td>на поясътъ</td></tr><tr><td>Д.</td><td>на понса</td><td>на поясътъ</td></tr><tr><td>В.</td><td>понса</td><td>поясытъ</td></tr><tr><td>З.</td><td>понсо</td><td>поясы.</td></tr></tbody></table>

— 29 —

## Женский родъ.

Единст. число.

<table><tr><td>И. В.</td><td>главата</td></tr><tr><td>Р.</td><td>на главата</td></tr><tr><td>Д.</td><td>на главата</td></tr><tr><td>З.</td><td>главо</td></tr></table>

Множест. число.

<table><tr><td>главы</td></tr><tr><td>на главы</td></tr><tr><td>на главы</td></tr><tr><td>главы</td></tr></table>

## Средний родъ.

<table><tr><td>И. В</td><td>лицето</td></tr><tr><td>Р.</td><td>на лицето</td></tr><tr><td>Д.</td><td>на лицето</td></tr><tr><td>З.</td><td>лице.</td></tr></table>

<table><tr><td>лицата</td></tr><tr><td>на лицата</td></tr><tr><td>на лицата</td></tr><tr><td>лица.</td></tr></table>

## Забѣлѣжды.

1) Звателныять падежъ и въ двѣтѣ чела не пріема членъ.

2) Соответly, ичепа, като известны и упознаты употрѣбивать са безъ членъ: Иванъ, Неда, Европа, Българія, Търново, Стара планина.

3) Въ пѣкои имена членъ са употрѣбва не по смѣла на рода имъ но по окончаніето имъ: войбодата, мажето, кольето, плътищата, нивъата.

4) Имена отъ меж. родъ въ мног. ч. съ окончанѣе бе, които означавать личны прѣдметы употрѣбивать са съ членъ тѣ или то: царѣшѣ и царѣшко мажжѣшѣ и мажжѣшко. които означавать одушевлены не личны прѣдметы приемать само тѣ: копьелѣ, сънѣшѣ, а които означавать неодушевлены прѣдметы приемать само то: клонѣшко, камънѣшко.

# ГЛАВА ТРЕТЯ.

## За прилагателното име.

48. — Прилагателното име (20) быва:

1) Качественно, което означава качество на прѣдметъ: силенъ вѣтъръ, бѣла книга, меко перо.

2) Притежателно, което показва принадле-

— 30 —

жность на прѣдметъ къмъ другый или родъ, отъ който происхождатъ прѣдметътъ: Петровъ конь, И-анова риза. Радино двѣте; козій рогъ, слонова кость. леняно свме.

3) Относително, което показва зависимость на прѣдметъ отъ другый: человѣческый гласъ. сел- ска работа, людско говедо.

4) Обстоятелственно, което показва нѣкое случайно обстоятельство на прѣдметы: днешень глыбъ, вечерашня буря, тукашнѣе жито.

5) Численность. което показва пѣкакво изброл- ванье на прѣдметы: сдипъ. два. три... първый, вто- рый... двойный, тройный... и проч.

Забѣл. При туй раздѣленіе са прилага и причастіето като獨ственно прилагателно: защото и неговото измѣненіе по родъ число и падежь тукъ са относя: паднѣлъ. паднѣлѣ. паднѣл.то; родень, родсна, родено.

49. — Прилагателнытѣ имена са разгледватъ по свойствата си: родъ, число и падежъ; само качест- венные пимать и степень на сравненіето.

50. — Сѣко прилагателно пма тритѣ рода и въ двѣть числа. и са съгласува съ съществителното, при което е приложено, по родъ, число и падежь.

51. — Прилагателнытѣ имена въ един. ч. са прѣдставятъ съ едно отъ тѣзи двѣ окончанія: ъ цялъ ъ за мѣж. родъ. а или я за женскы, о или ъе за срѣднія: правъ. синъ: права, синя; право синѣе. Пьрвытѣ окончанія сѣ твърды, а другытѣ лекы. Въ множ. ч. срѣщо твърдытѣ: ъ. а, о стои твърда ъл. а срѣщо мекытѣ: ъ, я е стои мека и: правы, сини.

Забѣл. Тѣзи окончанія: ъ, а, о и ъ, е, я, наричатъ са устѣшны, защото въ старобългарскыя езыкъ прилагателнитѣ

— 31 —

са употрѣбватъ и съ тѣлкы окончанія, които са образовали съ притурката на третьеличното мѣстоимені и, та. е., при усѣченытѣ окончанія: **правдін. правка, правое; синин. сининая, синее, употрѣбяемы съ значеніе на членъ.** (Старобълг. Грам. § 30 забѣл 1). Но отъ пълнытѣ окончанія останUALI сега въ употрѣбеніе въ пѣкои изричанія като арханзмы само тѣзи: 1) **ый**, и **іи** за мѣж. р. въ имен. и зват. над. ветый, новый завѣтъ, днешній урокъ, чарю честитый! отче светый! любезный сынѣ ая, яя за жен.** р. само въ зват. над. сестро милая! главо дебелая! драгая майко! Вишняя сило! А сичкытѣ друбы пълыны окончанія и въ двѣтѣ числа и въ тритѣ рода замѣнены сж сега съ членоветѣ. Сжщо и употрѣбяемото въ им. пад. окончаніе **ый**, **іи** замѣнува са съ членѣ, като що има членно значеніе: **ветынтъ и новынтъ завѣтъ. днѣшніятъ урокъ. вмѣсто ветый и новый, днешній. Туй е плеоназмъ; излишнье повтореніе на двѣтѣ членны формы:** **а. тъ** (Старобълг. Грамм. § 125 Забѣл).

Забѣл. Относителнытѣ прилагателны на скый или кый и родовытѣ притежателны на **іи** въ един. ч. отъ мѣж. р. въ употрѣбеніе сж само съ пълно окончаніе: **сег скый человѣкъ, мѣжный родъ, мечешкый ребъ, Божій сынъ, очій, козій родъ.**

52. — Отъ усѣченытѣ на ъ или ъ прилагателны, които въ предпослѣднія си слогъ за по лесно произношеніе приемать вмѣтижать ъ или ъ или е, тѣ исхвьрлить тъзи буква въ жен. и срѣд. родъ, сѣщо и въ множ. ч. и на тритѣ рода, и още при употрѣбываньето имъ съ пълно окончаніе или съ членъ въ мѣж. родъ въ един. ч.: **мѣдъръ, мѣдра, мѣдро, мѣдры, мѣдрый, мѣдрыятъ: тежъ кѣ, тежка, тежко, тежки, тежкый, тежкыятъ; силень, силна, силно, силны. силный. силныятъ: днешень днешня, днешнье. днешни. днешній. днешніятъ.** — *Достоенъ*

32

и таень съкратявать въ тй: достоенъ достойна,
достойно, достойны. достойный; таенъ, тайна.
тайно. тайны, тайныять.

Забъл. Качественныятъ прилагателны са употреблявать
и въ умалителенъ видъ съ окончаніе и чѣкъ, и чѣка. и чѣко:
бѣличкъ, бѣличка, бѣличко.

53. — Едно и туй качество може да принад-
лежи на иѣколо прѣдметы не въ еднаква мѣра. На
каква степень са намѣрва качеството у сѣкый отъ
прѣдметыть. туй са изрича чрѣзъ сравненіе. Степени
за сравненіе на качественныятъ прилагателны съ три:

1) **Положителна**, който само съ объединеното окончаніе на качественното прилагателно пририча качеството самостолително къолкото си с на прѣдмета безъ сравненіе къмъ друго: **бѣль ваъз. лекъ мобаръ.**
**умень челобъ чъ.**

2) *(равнителна)*, който съ притурката на части-
цата по прѣдъ качественното прилагателно прѣдставя
качеството въ по голѣма мѣра у единъ прѣдметъ не-
жели и другый: *(Сиъгътъ е по бѣлъ отъ вара. Иванъ)*
**е по ументъ отъ Никола.**

3) **Прѣвъсходителна**, който съ притурката на частицата най прѣдъ качественното прилагателно прѣдставя качеството въ най голѣма мѣра у единъ прѣдметъ нежели у сичкыть друы: **Никола е най при-**
**лѣжителенъ отъ сичкыть ученицы. Златото е**
**най тежко отъ сичкыть металлы.**

Забъл. Качественно прилагателно отъ положителна степень. сложено съ прѣдлѣмъ прѣ или съ прилагателно все. добыва прѣвъсходителна степень самостолителна: **прѣдобъръ**
**всесиленъ.**

— 36 —

Срѣдній родъ.

Единст. число.

<table><tr><td>И.</td><td>синьото цвѣтье</td></tr><tr><td>Р.</td><td>на синьото цвѣтье</td></tr><tr><td>Д.</td><td>на синьото цвѣтье</td></tr><tr><td>В.</td><td>синьото цвѣтье</td></tr><tr><td>З.</td><td>синье цвѣтье</td></tr></table>

Множест. число.

<table><tr><td>синитѣ цвѣтъя</td></tr><tr><td>на синитѣ цвѣтъя</td></tr><tr><td>на синитѣ цвѣтъя</td></tr><tr><td>синитѣ цвѣтъя</td></tr><tr><td>сини цвѣтъя.</td></tr></table>

Тъй са скланять: древній, днешній, долгній, горній, овчій, козій, мечій, Божій и другіе.

Забѣл. 1. Въ срѣднія родъ въ множ. ч. и въ двата примѣра членѣть тѣ са употрѣбава не по смысла на рода, но по окончаніето на прилагателното име, макаръ и да са говори: сел. са нови и цвѣтъята съ сини.

Забѣл. 2. Собственнѣтѣ имена на лица, съдружены съ прилагателны, имена, унотрѣбяватъ са въ косвеннѣ падежи съ старытѣ окончанія: II. Светы Іванъ. Р. на Святого Ивана. Д. на Святого Ивана или Светому Ивану. В. Святого Ивана. 3. Светы Іване. Обыкновенно още са изговаря въ эзыка: Покани дъртыго дяда. Бихъ піеты. Петка (Вин. п.). Поклони са злому като свето- (Дат. п.)

Забѣл. 3. Прилагателнытѣ малко и много устрѣбяватъ са при съществителны имена и въ дѣтѣ числа отъ съкый родъ: малко, много, хлѣбъ, вода, ястье; малко, много калѣнѣе, яблъкъ, пēра.

5. — Числителнытѣ имена бывать:

1). Количественные, които точно опрѣделять съ число за колко прѣдметы са говори: единъ, два, три, петь, десеть и проч.

2). Редовы, които показвать редъ на наредены прѣдметы: първый, вторый, третій и проч.

3). Умножителны, които изричатъ умноженіе на прѣдметъ: двоенъ, престъ, четворенъ и проч.

4). Дробны, които показвать опрѣдѣлена нѣкоя часть отъ цѣло: половина, третина и проч.

5). Отвлечены: единица, десетица, стотица.

— 37 —

56. — Количество численности сіх:

<table><tr><td>1. единъ, а. о</td><td>60. шейсеть</td></tr><tr><td>2. два, двѣ</td><td>70. седемдесеть</td></tr><tr><td>3. три</td><td>80. осемдесеть</td></tr><tr><td>4. четыре</td><td>90. девендесь</td></tr><tr><td>5. петь</td><td>100. сто</td></tr><tr><td>6. шесть</td><td>200. двѣстѣ</td></tr><tr><td>7. седемь</td><td>300. триста</td></tr><tr><td>8. осемь</td><td>409. четыре стотинъ</td></tr><tr><td>9. деветь</td><td>500. петь стотинъ</td></tr><tr><td>10. десеть</td><td>600. шесть стотинъ</td></tr><tr><td>11. единайсеть</td><td>700. седемь стотинъ</td></tr><tr><td>12. дванайсеть</td><td>800. осемь стотинъ</td></tr><tr><td>19. десветнайсеть</td><td>900. деветь стотинъ</td></tr><tr><td>20. двайсеть</td><td>1,000. хиляда, тысяща</td></tr><tr><td>30. трйсеть</td><td>10,000. десеть хиляды</td></tr><tr><td>40. четыресеть</td><td>100,000. сто хиляды</td></tr><tr><td>50. пендесеть</td><td>1,000,000. миллионъ.</td></tr></table>

Тѣ са скланятъ тѣй:

1. Единъ, една, едно, съ членъ — единътъ, едната, едното, еднытѣ скалянать са по 1-выя прим. новъ, нова, ново, на прилагателнытѣ имена. То нѣ-кога са употрѣбява вмѣсто неопрѣдѣленъ членъ, и, ако са отнася на лице, въ косвенные падежи приема ста-рытѣ окончанія: то, му: на едного, едного, едного. Нѣкога стои срѣщо мѣстоимѣніето другъей: Единъ пла-че, другъей са смѣ. Въ този следай единъ и другъей въ косвенные падежи въ един. ч. приюмать членъ то: едногото, другъото, на лице като са относять въ опрѣдѣчѣ смыслъ. — Едны множ. ч. нѣкога има значеніе на думата чивъ: едны волове, едны бутушы.

2. два двама (за лица) мѣж. родъ; двѣ жен. и срѣд. р. склана са безъ членъ: II. два, двама, двѣ. Р. на два, на двама, на двѣ. Д. на два, на двама, на двѣ. В. два, двама, двѣ.

— 38 —

А, членъ пріема за мăж. р. та, за жен. и срѣдн.
р. тѣ: двата, двамата, двѣтѣ.

<table><tr><td>И. В. двата,</td><td>двамата</td><td>двѣтѣ</td></tr><tr><td>Р. на двата,</td><td>на двамата</td><td>на двѣтѣ</td></tr><tr><td>Д. на двата,</td><td>на двамата</td><td>на двѣтѣ</td></tr><tr><td>З. два,</td><td>двама</td><td>двѣ.</td></tr></table>

3. Три за тритѣ рода. трима за лица отъ мăж.
родъ. Н. В. З. три, трима. Р. на три, на три-
ма. Д. на три, на трима. Съ членъ; Н. В. три-
тѣ, тримата. Р. на тритѣ, на тримата. Д. на
тритѣ, на тримата. З. три, трима.

4. Като три, трима са скланя и четыре, че-
тырма (за лица), но четыре пріема членъ тѣ и
тѣхъ.

Забѣл. Единъ, два, двама; три, трима, четыре и
редовното първый употрѣбяватъ са и въ умалителень видъ:
единичкѣ, единичка, единичко, двамца, двѣчкы, тримца,
тричкы, четыржы, първичкѣ, първичка, първичко.

5. Петь, шесть, седемь, осемь. деветъ а за
лица петима, шестима, седмина, осмина, деве-
тима, десетима, пріемать членъ пьрвытѣ — тѣ и
тѣхъ (старъ родит. пад.) а дирниты — та: "пѣсть тѣ,
шестъ тѣ и петь тѣхъ, шестѣхъ, петимата, шести-
мата и пр. Другытѣ количественны до сто употрѣ-
бяватъ са и тѣ и съ членъ тѣ или тѣхъ, и безъ
членъ. — Двоица троица, четсорица въ употрѣбе-
ніе съ за лица съ членъ та.

6. Сто пріема членъ тѣ или тѣхъ; двѣстѣ,
двѣстѣта; триста, тристата; а четыре сто-
тинъ (старъ родит. пад.), петь стотинъ. деветъ
стотинъ пріематъ членъ тѣ или тѣхъ селѣдъ първа-
та дума: петь тѣ или петь тѣхъ стотинъ.

-- 39 --

7. Тысеща или хиляда са скланя по 2-то склон. на сжествителный имена по примѣра на а. Тьй и миліонъ по 1-то склон. на ъ.

57. — Редовный: първый, вторый, четвёртый, петый... и умножительный: двоень, троень, четворень, петократень скланятъ са по 1-ыя прим. новъ на прилагательный имена, а третій по 2-ыя прим. сингій.

58. — Дробный: половина, третини, четвъртина и отвлечённый: единица, десетица, стотица скланятъ са по 2-то склон. на сжествительный имена по примѣра на а.

Забѣл. Неопрѣдѣлительный количественъ: малѣына, мнозина, пѣколѣына употрѣблявать са при сжествителях имена въ мног. ч. що означавать лица: малѣына рыбари, мнозина орачи, пѣколѣына овчари.

# ТЛАВА ЧЕТВЪРТА.

## За мѣстоименіето.

59. — Мѣстоименіята (21) по значеніето си бывать: 1) личны, 2) възбратны, 3) притежателны, 4) указателны, 5) въпросителны, 6) относителны. 7) опрѣдѣлительны, 8) неопрѣдѣлительны.

60. — Лица показваны съ личнымъ мѣстоимenія съ три: пърбо. второ и третье. Първото азъ, ный вынѣгы въ разговора говори: второто ты, вый, е — комуто са говори, а третьето той, тя, то, е — за което са говори и го нѣма въ разговора.

— 41 —

Забѣл. Старытѣ окончанія: го, му въ единст. ч. употрѣ-
бяватъ са у повечето мѣстоименія, кога са отдаватъ на лич-
ны прѣдмети.

61. — Възвратното себе си употрѣбява та за
тритѣ рода и лица и за двѣтѣ числа само въ косвен-
нытѣ падежи: Р. на себе си. Д. на себе си, си. В.
себе си, са.

Забѣл. 1. Краткыятъ винотельный типъ на личнытѣ мѣ-
стоименія и на възвратното въ един. ч. — ма, та, са —
днесь повечето нашы учены лицъкъ го мя, тя, ся: но то
не е по свойственното произношепіе на езыка ни. Защото
тука не са чува звукъ я, но а тѣпо, или я; а буквата я
е равна съ я, а не със старата носова ѝ = єн, съ която
са нише въ древностъта този типъ (Старобъл. Грам. § 143.
Забѣл. 1.). Слѣдователно най право бы было да са пише
този типъ тѣй мь, ть, сь, отъ старото Мѣ, Тѣ, є = мен,
тен, сен или мьн, тьн, сьн, безъ носовата н = мь, ть, сь.
Но защото буквата въ въобще въ края на думытѣ не са про-
износя, затуй по добрѣ е да са пише съ а споредъ свой-
ственното произношеніе на езыка безъ никакво затрудненіе.

Забѣл. 2. Дателныятъ кратъкъ типъ си употрѣбява
са слѣдъ сичкытѣ косвенны падежи на личнытѣ мѣстоиме-
нія, и тогази тѣ иматъ значеніе на възвратното: храніж
мене си = себе си; обличате васъ си = себе си; обичатъ
тѣхъ си = себе си.

Забѣл. 3. Личнытѣ и възвратното мѣстоимене са счи-
татъ като сжествителны, а енчкытѣ другы — като прила-
гателны.

62. — Притежателнытѣ мѣстоименія са произвож-
дать отъ личнытѣ и означаватъ принадлежность на ли-
це, отъ което сж произведены. Тѣ сж въ употрѣбеніе
и съ членѣ и безъ членѣ.

Склоненіето имъ съ членъ.

— 44 —

Забъл. 1. Свой употреблява са вмѣсто сѣко отъ пър-
выть притежатели, когато са означава 'тотанъть заедно съ
притежаніето си: азъ четъзѣ своја книга — можа книга; ты
ѣдешъ свое ясть — твое: той, тя пла свой кожухъ —
неговъ, ненъ; ный ѣздимъ свой конъ — нашъ; вый ѣдете
свой хлѣбъ — вашъ; тѣ орътъ свои пневъ — тѣхны.

Забъл. 2. Сичкѣть притежатели мѣстоименія замъ-
нувать са въ езня съ съкратеныя дат. типъ на личнѣть
си мѣстоименія: моя — мы, нашъ — ни, твой — ти, вашъ — ви,
му — неговъ, и — ненъ, изъ — изъсень, си — свой: той про-
даде ножа мы — (моя ножъ), конъ — ни (нашыя конъ,)
книгата ти — (твоя книга), къщата ви — (вашата къ-
ща), перото му (и) — (неговыя, нейното пера), лозьето
имъ — (тѣхното лозъе), цялъ брата си — (свѣт братъ),
вый общачте роднинѣтѣ си — (свой тѣ ю, той
знай урока си — (своя урокъ).

Забъл. 3. Краткыять типъ си на възхватното мѣсто-
именіе употреблява са пѣкога при сѣко отъ притежателистѣ
мѣстоименія, конто тогази иматъ значеніе на възхватното
притѣжатъ їго свой: азъ имамъ мой си конь — (свой), ты
ѣздишъ твой си конь — (свой); тѣй и нашъ си, вашъ си,
неговъ си, нейнъ си, тѣхнѣ си. — Доро и свой приема този
си типъ: ный ѣдѣлъ свой си — хлѣбъ.

63. — Въпросы, глаг. пѣшаг. мѣстоименія ск.: кой?
чей? що? какъ? коль! Тѣ служѣть за въпросы.

Склоненіето, имъ.

1. Кой? коя? кое?

Единств. число.

<table>
  <thead>
    <tr>
      <th></th>
      <th>Маж.</th>
      <th>Жен.</th>
      <th>Срѣд.</th>
    </tr>
  </thead>
  <tbody>
    <tr>
      <th>И.</th>
      <td>кой?</td>
      <td>коя?</td>
      <td>кое?</td>
    </tr>
    <tr>
      <th>Р.</th>
      <td>на кой? на кого?</td>
      <td>на коя?</td>
      <td>на кое?</td>
    </tr>
    <tr>
      <th>Д.</th>
      <td>на кой? кому?</td>
      <td>на кой?</td>
      <td>на кое?</td>
    </tr>
    <tr>
      <th>В.</th>
      <td>кой? кого?</td>
      <td>коя?</td>
      <td>кое?</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>

— 45 —

Множест. число.

И. кои?

Р. на кои?

Д. на кои?

В. кои?

за тритѣ рода.

2.

Чій?

чія?

чіе?

Единственно число.

Мж.

Жен.

Срѣд.

И. чій?

Р. на чій?

Д. на чій?

В. чій?

чія?

на чія?

на чія?

чія?

чіе?

на чіе?

на чіе?

чіе?

Множественно число.

И. чіи?

Р. на чіи?

Д. на чіи?

В. чіи?

за тритѣ рода.

3. Що? само въ един. ч. срѣденъ родъ. И. що?
Р. на що? Д. на що? В. що?

4. Какъвъ? каква? какво? и колькъ? колка?
колко? скланать са безъ членъ по 1-ыя прим. новъ
на прилагателнытѣ имена.

64. — Указателнытѣ мѣстоименія служатѣ
за посочванье на прѣдметытѣ слѣдъ въпросъ или и безъ
въпросъ; тѣ сж.: този, онзи, такъвзи, онаквзи,
инаквъвъ, толькви.

— 46 —

Склоненіето имъ.

1. този, тозъ; тъзи, тъзъ; туй.

Единственно число.

Мъж.

Жен.

Срѣд.

<table><tr><td>И.</td><td>този</td><td>тъзи</td><td>туй</td></tr><tr><td>Р.</td><td>на този, на тогози</td><td>на тъзи</td><td>на туй</td></tr><tr><td>Д.</td><td>на този, томузи</td><td>на тъзи</td><td>на туй</td></tr><tr><td>В.</td><td>този, тогози</td><td>тъзи</td><td>туй</td></tr></table>

Множественно число.

<table><tr><td>И.</td><td>тъзи</td><td rowspan="4">за тритѣ рода.</td></tr><tr><td>Р.</td><td>на тъзи</td></tr><tr><td>Д.</td><td>на тъзи</td></tr><tr><td>В.</td><td>тъзи</td></tr></table>

Тъй са скланя и онзи, онъзи, онуй.

2. Такъвзи, таквази, таквози, онъкъвзи, онък-
бази, онъквози; толькзи, толкази, толкози скла-
нятъ са сжюц като какъсъ по 1-ыя прим. новъ на при-
лагателнытѣ имена, само имъ са отмахва окончаніето
ъ въ мъж. р. и имъ са прибавя частицата зи. Тъй и
инакъвъ, инаква, инакво по същыя прим. новъ.

65. — Относителнытѣ мѣстоименія показватъ
идей на прѣдпоказанъ прѣдметъ, на който тѣ са и от-
носять. Тѣ са: който, чийто, щото, какъвто, ко-
лькто.

Склоненіето имъ.

1. Които, която, което, множ. които; чійто,
чіято, чіето, множ. чіито; щото — скланятъ са
по въпросителнытѣ кой? чій? що? само са прилага
и частицата то при сѣкий падежь.

— 48 —

3. Еди-кой, еди-коя, еди кое, множ. ч. еди-кои, скланя са по въпросително кой? само са прѣдлага и дума та еди.

4. Все (отъ старото въсъ) е срѣдень родъ само въ един. ч. за сичкытѣ падежи.

5. Нѣколко (отъ старото нѣколикъй) унобрѣбава са при прѣдметы повечето въ множ. число: нѣколко земя, нѣколно влглеща, за сичкытѣ падежи.

67. — Непрѣдълителныетѣ мѣстоименія занимавать мѣсто на сжествителны имена или на прилагателны нѣкакъ си въ непрѣдѣлѣ смысьлѣ. Тѣ ск.: нѣкой, никой, нѣщо, нищо кой годъ. що-годъ, кой-да-е, що-да-е, какъвъ-годъ, какъвъ-да-е.

## Склоненіето имъ.

1. Нѣкой, нѣкои, нѣкое, множест. нѣкои; никой, никоя, никое, множ. ч. никои скланятъ като въ-просителното кой? само са прѣдлага и частицата нѣ или ни. Тъй и кой годъ, коя-годъ, кое-годъ. множ. ч. кои-годъ, като са прибави и думата годъ: тОке и кой-да-е. множ. ч. кои-да-е.

2. Нѣщо, нище, що-годъ, що да е скланить са като въпросителното що? съ прибавка на частицы: нѣ, ни, годъ да-е.

# ГЛАВА ПЕТА.

## За глагола.

68. — Глаголътѣ, споредъ каквото означавать състояніе или дѣйствіе, или страданіе на прѣдметъ (22), дѣлать са на три земога (29): срѣдень, дѣйствителень и страдательнѣ.

— 49 —

1. Глаголытѣ отъ срѣдень залогъ показватъ съ стояніе, почивка на прѣдметъ, или нѣкакво негово мърданье, което си стои въ него и не прѣминува на другый прѣдметъ: стоіж, лежж, ходіж, тичамъ, скачамъ.

2. Глаголытѣ отъ действителенъ залогъ показватъ на прѣдметъ действіе, що го отправя той на другый прѣдметъ, и то са опрѣдѣля съ въпросытѣ: кой? и кого? или що? — Петко учи Иеана. Слугата сѣе дръа.

3. Глаголытѣ отъ страдателенъ залогъ означаватъ страдателно състояніе на прѣдметъ или че той подлежи подъ действіето на другый прѣдметъ: Хлѣбъ са ђде, вино са піе, пары са троилѣтъ. Человѣкъ са обра.

Забѣл. 1. Срѣднѣ и действителнытѣ глаголы иматъ едны и тѣзи началиы окончанія: ж, щ, мъ, а страдателинытѣ са образовать отъ действителнытѣ съ прибавка на възвратното мѣстоименіе са.

Забѣл. 2. Възвратното мѣстоименіе — са кога е приложено при действителенъ глаголъ, за да покаже действіе възвръщано на сжщыя действующъ прѣдметъ, или че действіето прѣминува взаимно между действующытѣ прѣдметы отъ единъ на другый: то и въ тѣзи случай глаголътѣ е пакъ действителенъ: обличанъ са (себе си); мыешь са (себе си); дѣцата са бѣжтѣ (сдно друго); овнытѣ са ручкатѣ (единъ другъ-й).

Забѣл. 3. Нѣкои глаголы употребѣяваны съ възвратното мѣстоименіе — са по значеніето си относять са на срѣднія залогъ: надъеж са, радвамъ са, смѣеж са или смѣмъ са. Тъй — и тысячъ, скачамъ зѣеж, бывамъ, употребѣяваны съсъ — са пакъ отъ срѣдень залогъ са: затичамъ са, надскачамъ са, прозвамъ са, сбыва са, собѣжда са.

69. — Глаголытѣ въ състава и въ окончаніето си приематъ разны измѣленія за да означаватъ следующытѣ си свойства:

4

— 50 —

1) врѣме на състояніето или на дѣйствіето си,

2) число лице и родъ на дѣйствующытѣ прѣдметы,

3) начинъ въ изричаньето на състояніето или на дѣйствіето си, що са парича наклоненіе на глагола,

4) продължаванъе или повтарянъе, или пожгъ съвршанъе на състояніето или на дѣйствіето, що сжизове видъ на глагола.

70. — Врѣмето споредъ минутата, въ която са говори, дѣли са на три : настояще; минжло и блюдще.

1. Настоящето показва, че дѣйствіето става въ минутата, когато са говори: лежл, четл, пѣлѣ.

2. Минжлото прѣдставя дѣйствіето ставало или станѣло прѣдъ минутата, когато са говори. То има петь разны отдѣла:

а) Минавало врѣме, което показва дѣйствіето продължавано въ минѣло иѣколко врѣме съврѣменно съ друго станѣло дѣйствіе: ты като лежѣше, азъ четѣхъ. Азъ като додохъ, той пѣше.

б) Прѣминжло опрѣдѣлено, което прѣдставя дѣйствіето станѣло въ опрѣдѣлено врѣме: четохъ, пѣхъ.

в) Прѣминжло неопрѣдѣлено, което прѣдставя дѣйствіето станѣло въ неопрѣдѣлено прѣминѣло врѣме: челѣ съмъ, пѣлъ си.

г) Прѣминжло прѣдварително, което прѣдставя дѣйствіето станѣло прѣдъ друго: (Ты като са събуди), азъ бѣхъ легнѣлѣ. Челѣ бѣхъ, пѣлъ бѣхъ, (когато ты влѣзе).

д) Отдавна-прѣминжло, което прѣдставя дѣйствіето отдавна станѣло въ неопрѣдѣлено прѣминѣло врѣме: челѣ съмъ былѣ, пѣлѣ съмъ былѣ.

3. Блѣжщето има три разны отдѣла:

— 51 —

а) бждуще опрѣдѣлено, което показва, че дѣйствіето ще става или ще стане въ опрѣдѣлено врѣме: ще пѣмь, ще четѣ.

б) Бждуще неопрѣдѣлено, което показва, че дѣйствіето ще става или ще стане, но неопрѣдѣлено ко- га: пѣ щѣ, чете щѣ.

в) Бждуще прѣдварително, което показва, че дѣйствіето ще е или ще бѣде станѣло прѣдъ друго дѣйствіе, което ще бѣде: докато са завѣрнешь. азъ ще съмъ вечерялъ и ще блѣдъ заспалъ.

71. — Числа у глаголытѣ сѣ дѣ: единствен- но и множественно, а лица — три : първо, второ и третѣ.

<table><thead><tr><td>Единств. число</td><td>Множест. число.</td></tr></thead><tbody><tr><td>азъ пѣхъ, пѣмъ</td><td>ный пѣемъ</td></tr><tr><td>ты пѣешь</td><td>вый пѣете</td></tr><tr><td>той пѣе</td><td>тѣ пѣхътъ.</td></tr></tbody></table>

72 — Глаголытѣ изричатъ врѣмената си въ дѣтѣ числа и въ тритѣ лица или самичкы съ една дума, или съставено, сирѣчъ съ помощъа и на другы думы. Отъ туй едны отъ врѣмената сѣ просты, а другы съставены. Просты сѣ: настоящето, минавалото и прѣминѣло опрѣдѣленото. Съставены сѣ: прѣминѣло опрѣдѣленото, прѣминѣло прѣдварителното, отдавна-прѣминѣлото и тритѣ бѣдущы.

За съставяньето на съставынѣтѣ врѣмена спома- гатъ схъествителныять (22) глаголъ съмъ и глаголътъ щѣ, и затуй тѣ са зовѣтъ спомагателны. Първыятъ (отъ което врѣме са изъисква) прибавя са при прича- стіето на глагола за съставяньето на преминѣлытѣ; за съставяньето на прѣдварителното бѣдюще спомагатъ и двата глаголы съмъ и щѣ прибавяны при причастіето