ИВАНЪ ПЕТРОВИЧЪ КОТЛЯРЕВСКИЙ

родивъ ся 29. серпня 1769. р. въ Полтавѣ, где его дѣдъ бувъ діякономъ
успеньской соборнои церкви, а отецъ канцеляристою при магистратѣ.
Родичъ Котляревскаго були вправдѣ дворяне, але убогіи; помимо того
они не оставили сына безъ науки, тѣлько өтдөли его по тогдашному
звычаю впередъ до дяка, а потомъ въ полтавску духовну семинарію.
Ту познакомивъ ся онъ съ славнымъ украинцемъ Николаемъ Ивановичемъ
Гибдичемъ, що перевѣвъ Иліяду на великорускій языкъ, и живъ
съ нимъ ажъ до смерти въ великой приязни: — ту зачавъ онъ такожь
укладати стихи; а понеже дуже легко добиравъ ритмы, то товаришѣ
пазывѣли его ритмачемъ. Скончивши семинарскіи науки Котляревскій
могъ бувъ вступити въ станъ духовный, якъ многі ему радили; но онъ
не мавъ до того охоты и оставъ ся чоловѣкомъ свѣтскимъ. По выходѣ
зъ семинаріи учивъ дѣти въ многихъ помѣщичныхъ домахъ. Жіючи та-
кимъ способомъ середъ простого украиньского народа, онъ полюбивъ
его цѣлымъ сердцемъ, зачавъ нимъ интересовати ся, познакомлявъ ся
близше съ его житьемъ-бытьемъ, приглядавъ ся пильно его звычаямъ
и обычалмъ. застановлявъ ся глубше надъ его бесѣдою и его повѣріями,
збравъ народній пѣсни, пословицѣ и т. п. Кажутъ, що онъ будучи еще
10 лѣтною дитиною (1779) бувъ вже вписаный въ горожаньскую службу,
где зоставъ 1780 р. подканцеляристою, 1782 канцеляристою, а 1783. гу-
бернскимъ регистраторомъ. Болѣше не знаемъ о той его службѣ ничь.—
1796 р перейшовъ зъ горожаньской въ войскову службу и вступивъ
1. цвѣтня кадетомъ въ сѣверскій карабинерный (познѣйше: коню-егер
скій) полкѣ, где вже 1. линця зоставъ авдиторомъ 9. цвѣтня 1798 р.
бувъ переименованый въ прапорщики, 8. сѣчня 1709. р. зоставъ под-
поручникомъ, 5. лютого поручникомъ, а 12. цвѣтня 1806 р штабовымъ
капитаномъ. Того самого року поручивъ ему енералъ Мсендорфъ дуже
важное дѣло: онъ мавъ склонити буджакскихъ татаръ на сторону пра-
вительства. Нодчасъ переговоровъ було навѣть его житье въ небеспе-
ченьствѣ, бо татаре хотѣли его убити; но Котляревскій вывязавъ ся
зъ своей задачи славно и получивъ за то орденъ св. Анны. Якъ рускіи
войска вступили въ Молдавію и Бессарабію, Котляревскій означивъ ся
при занятію крѣпости Бендеръ, а въ войнѣ съ Турками 1807 р при
крѣпости Измалѣ, за що получивъ два разы императорску похвалу.

Выповняючи съ такою ревностію обовязки войсковои службы,
Котляревскій стративъ здоровье, для того выступивъ вже 1808 р. зъ
войска въ ранзѣ капитана съ муандуромъ, але безъ пенсіи. Потомъ удавъ
ся до Полтавы, до своего родинного дому, въ надъи, що ту буде могъ

II.

провадити спокойне житье; але не задовго показало ся, що не ма зь
чого жити. Зь тои причины похавъ онъ до Петербурга, абы пошукати
собѣ якои службы и перебувавъ тамъ въ остатной нуждѣ до 1810 р.
Ажъ въ червцю того року покликавъ его малоросійскій енералъ-губер-
наторъ князь Я. Н. Лобановъ. Ростовскій на надзирателя до институту
для бѣдныхъ дворянскихъ дѣтей въ Полтавѣ, где мавъ всего 300 рубл.
рочнои пенсіи. Котляревскій урадовавъ ся и тымъ; заявъ ся щиро по-
рученымъ ему заведеніемъ и улучшивъ такъ, що заслуживъ на похвалу
не тѣлько у мѣстцевого начальства и въ окресности, але и у самого
императора. Якъ имп. Александръ I. приѣхавъ 1817 р. до Полтавы,
оглянувъ порученый Котляревскому институтѣ, и бувъ такъ задоволеный
що хотѣвѣ именовати надзирателя высшимъ горожаньскимъ урядникомъ
а именно, кольежскимъ ассесоромъ. Но Котляревскому, якъ повѣдаютъ,
тяжко приходило ся розстатись съ войсковымъ чиномъ: онъ отповѣвъ
императорови смѣло, що волѣвы бойити въ отставку. нѣжь мавбы вы-
речи ся войскового мундура. Императоръ усмѣхнувъ ся, именовавъ его
маіоромъ, нагородивъ брилянтовымъ перестенемъ и призначивъ ему 500 руб.
рōчно кромѣ звычайнои пенсіи, котру побиравъ за надзирательство. 25.
серпня 1827 р. получивъ Котляревскій другій урядъ, бо зōставъ попе-
чителемъ полтавского богородного заведенія. Кромѣ того онъ бувъ еще
якійсь часъ директоромъ полтавского аматорского театру и выступавъ
часто самъ на сценѣ; бувъ членомъ харковскаго литературного това-
риства, библіотекаремъ полтавского ђтдѣлу великорускаго библійного
товариства, а 1822 р. зōставъ членомъ С Петербургскаго „общества лю-
бителей русской словесности.“

Выповняючи всѣ тіи обовязки якъ найревнѣйше упадавъ онъ що
разъ то бѣльше на здоровіе, а подагра, на котру терпѣвъ, не позволяла
ему дальше служити. 16. липця 1831. р. подавъ онъ прозьбу, писану
вже дрожащою рукою, о увōльненье ђтъ службы, въ котрой каже,
що „чувствуетъ во всемъ своемъ составѣ, особливо въ ногахъ, слабо ть,
изнуреніе силъ, онѣмнѣе правой ноги и руки, и просить вовсе уволить
его отъ должности попечителя и надзирателя, наградивъ за службу,
болѣе 35 лѣтъ продолжавшую ся, пенсіономъ.“ Правительство увōль-
нило его 31. сѣчня 1835 р. ђтъ службы, и нагородило щиро, призна-
чивши ему кромѣ звычайнои пенсіи еще по 600 рубл. рōчно.

Котляревскій бувъ на свой часъ дуже образованымъ чоловѣкомъ:
онъ знавъ добре языкъ латинскій, польскій и францускій и бувъ досыть
обчитаный. Черезъ цѣле житье свое не покидавъ николи науки, и допро-
вадивъ особливо въ исторіи южноруской, якъ и въ всѣмъ, що тычитъ
ся народного быту Украины такъ далеко, що многіи, пишучи о Украинѣ
удавали ся до него письменно, и получали ђтъ него докладнй и вѣрнй
объясненя. Особливо користавъ много ђтъ Котляревского Бантышъ Ка-
менскій при составленю своеи исторіи Малороссіі. Для того и поважали
его всѣ тогдышніи великорускіи ученіи такъ, що жадень зъ нихъ не
переѣхавъ черезъ Полтаву, не зайшовши до него до дому. Въ товари-

Ш.

ствахъ бувъ Котляревскій неоцѣненымъ гостемъ. Ôнъ знавъ дуже много
пословицъ и анекдотъ зъ житя украиньского, оповѣдавъ ихъ ве село,
живо и легко, и потрафивъ всѣхъ ними забавити За тое любили его
всѣ; онъ мавъ вслупъ до найвысшихъ домовъ, а пріятельствѣ только,
колько знаемыхъ, межи ними князейъ: Шаховского, Лобанова-Ростов-
ского, Репнина, Куракина и много иншихъ высокопоставленыхъ людей.
Въ всѣхъ высшихъ товариствахъ не обойшло ся безъ Котляревского;
скоро где показавъ ся, всѣ господѣ бѣгли ему на встрѣчу, повтаряючи зъ
радости слова: Иванъ Петровичъ, голубчикъ Иванъ Петровичъ! Всѣ
тиснули ся около него, а онъ заразъ при входѣ оповѣдавъ имъ звы-
чайно якусь забавну анекдоту черезъ що цѣле товариство оживляло
ся. Такъ сходили цѣліи вечери, въ котрыхъ Котляревскій бувъ душею
дружеской бесѣды, а не подлымъ паньскимъ блюдолизомъ, котрый вы-
смѣваючи простый народъ выманьавъ тымъ способомъ для себе у на-
нѣвъ подарунки, якъ посуджае его Кулишь! Часто вплѣтавъ онъ межи
свои приповѣдки и оповѣданя остріи уваги надъ блюдами свого часу,
но они такъ були высказаній, що никто не смѣвъ образити ся ними;
каждый стягавъ ихъ на другого и всѣ смѣялись — зъ самыхъ себе.

Но не только высшіи сошелія любили Котляревского; простый
народъ почитавъ его еще больше, бо онъ яко вѣрный сынъ свого на-
рода не чужавъ ся его николи и любивъ дуже жить съ простыми
людьми. Бувавъ часто у мѣщанъ и селянъ, и розмовлявъ съ ними по
украиньски еще щирше, нежели въ высшихъ товариствахъ. Въ Полтавѣ
знали его всѣ подъ именемъ „кумъ.“ бо кто его только просивъ за кума,
онъ никому не отказалъ. Кромѣ того онъ помагавъ людямъ, где только
могъ, а маючи знакомство съ найвысшими урядниками, користавъ зъ
того, и боронивъ притѣспеныхъ полтавскихъ козаковъ, якъ и всѣхъ
шукаючихъ у правительства справедливости: для всѣхъ бѣдныхъ бувъ
его домъ добре знаемый! Тому не дивно, що никто зъ полтавскихъ
людей неперейшовъ коло Котляревского, абы не поклонивъ ся ему
низенько и не поздоровивъ его якъ найширше. Онъ бувъ неженатымъ
и роздавъ весь свой маетокъ кревнымъ и пріятелямъ. Еще передъ смер-
тію отпустивъ своихъ подданыхъ на волю, зъ чого показуе ся, якъ
дуже любивъ онъ свой народъ и якого бувъ взглядомъ него мнѣнія.
Тымъ поступкомъ переконавъ всѣхъ, що онъ желавъ добра для своихъ
землякостей; если бы то було въ его силѣ, онъ бувы отъ разу знѣсъ
посіданьство и зробивъ цѣлу Украину вольною!

Яко дуже побожный чоловѣкъ переносивъ Котляревскій болѣ
тяжкои своеи слабости съ невымовною терпеливостію и умеръ 29 окто-
бра 1838 р. Помимо того, що въ день похорону була слота, все таки
збрало ся майже цѣлое мѣсто, абы өздати послѣдню прислугу свому
любим ому Ивану Петровичу. Его поховали на мѣстскөмъ кладбищи не
да леко гробу его вѣрного пріятеля Гнѣдича и поставили надъ нимъ
памятникъ — пирамиду зъ цеглы. Всѣ выдатки покрыли пріятель по-
койника. — 29 серпня 1869 р. минуло 100 лѣтъ, якъ родивъ ся Котля-

IV.

реве́ній. Полтава зобралялась на могилѣ покойника, справила торжествен-  
ніи поминки, росписала складку и обновила подупавшій уже памятникъ.  
По съ тымъ не скончилась вдячность: що року видно на памятнику  
свѣжій вѣнокъ, въ доказъ, що память его свѣжа на всегда. Такъ знае  
народъ цѣнити заслуги своихъ негинно великихъ братей!

Въ литератури мъ взглядѣ надежитъ Котляревскій до тыхъ лю-
дей, котріи появляютъ ся на сто, а часомъ на колька сотѣ лѣтъ разъ.
Якъ зоря утренна усувае тьму, заповѣдае свѣтъ и оборотъ въ природѣ,
такъ и такіи люди устороняю старіи ошибочніи погляды, заповѣдаютъ
новый вѣкъ и стаговятъ егkу въ литературѣ. Въ томъ взглядѣ занимае
у насъ Котляревскій трякоее становище: 1. онъ робитъ литературу
доступною для цѣлого народа; 2. увольняе ю отъ борбы межи клие-
цизмомъ и романтизмомъ, и " вы тупае яко писатель на часѣ.

Вѣдома рѣчъ, що нашъ літе; атурпый языкъ первобытно не бувъ
рускій; егъ накинено намъ такъ само церквою, якъ полякамъ латинь-
скій. Тѣлько що нашъ церковный языкъ бувъ словянскій и намъ по
большой части зрозумѣлый, длягого угримавъ ся довше, коли противно
языкъ латинскій, для полаковъ зовѣшъ чужій, мусѣвъ близко пов-
третя ста лѣть борше уступити ся зь народнои литературы. Сама при-
рода зневоляе чоловѣка выражати ся такимъ языкомъ, якимъ его богъ
одаривъ; длягого и у насъ входило въ церковщину щоразъ то бѣльше
словъ н зворотовъ рускikhъ; собстительства вмѣшали до него съ часомъ
сще много польонизмовъ, такъ що за часовъ кіевскои академіи нашъ
письменный языкъ — числа крикатура Списовано вправдѣ цѣліи фо-
ліяты стихомъ и прозою, но они не церносили народови пожитку,
позаякъ ученй не хотѣли гнередь учити ся сами народнаго языка и
образовати за его помочію народъ, але старали ся конечно накинути
народови свою польонизмами переповнену церковщину и заступити нею
живое слово. Слѣдовательно народъ поступивъ съ ними такъ, якъ но-
ступае звычайно съ такими просвѣтителями онъ не звертавъ на нихъ
уваги. Котляревскій першій, посвятивши цѣле свое житье для добра
народа, старавъ ся для него такожь писати, а пишучи для народа, му-
сѣвъ писати народнымъ языкомъ и о такихъ предметахъ, котріи на-
родъ обходили. Въ томъ взглядѣ ровпятотъ ся его заслуги тымъ заслу-
гамъ, якіи положивъ въ польской литературѣ Mikołaj Rej z Nagłowic
которого поляки называютъ: „gwiazda pierwszego rzedu na widnokręgu
piśmiennictwa polskiego“.

Цѣле европейске образованье не повставало у поединчихъ наро-
довъ замешкуючихъ тую часть свѣта осебно: его жереломъ есть куль-
тура (старыхъ Грековъ, передана по бѣльшой части посредствомъ куль-
туры старыхъ Римлянъ. Такъ само рѣчь мас ся и съ литературою.
Клясичніи уворы Грековъ и Римлянъ були довго образцемъ поезіи
у всѣхъ образованыхъ народовъ. Але понеже новшіи писателѣ тримали
ся ихъ на слѣпо, то не дивно, що форма взяла гру надъ содержаньемъ,
черезъ що ограничивъ ся свободный полетъ фантазіи. Наконець духъ

V.

народный ставъ домагати ся свого: появили ся писателѣ, що опустили
Парнасъ, а усѣли межи своимъ народомъ и оглядали ся за формою и
содержаньемъ въ его производахъ, — въ народной поезіи Завязала ся
въ цѣлой Европѣ завзята борца межи заслуженымъ, але въ своихъ за-
садахъ зак сиѣлымъ старцемъ — клясицизмомъ, и межи новнымъ свѣ-
жости и духа народного молѣдцемъ — романтизмомъ, доки першій не
улягъ на все послѣдному. На Руси було въ тѣмъ взглядѣ еще сумнѣйше
И шіи школы, а особливо академія кіевска, була заложена на способъ
заграничныхъ; образцемъ служили въ пѣй подобніи польскіи заведения.
Представителями учелі осіи и письменности були професоры кіевскон
академіи, особы духовніи, котрій не такъ легко кидаютъ ся старины
Они то впровадили въ нашу поезію мертвій илясічніи формы и поль-
скій силябичный стихъ, зовѣемъ чужій для руского уха. Ихъ ученики
вступали въ ихъ слѣды, а понеже не було кому выступити противъ
тыхъ диктаторовъ — самозванца, то здавало ся, що Русь въ литера-
турѣ николи не вступить на природну дорогу. Академія кіевска упала,
але тіи що писали, не перестаţили тримати ся давного звычаю. Одни
Климентій, Зеновієвъ сынъ, не дотримовавъ гдекуды ров-
ного числа силябъ и не захововавъ всюда цезуры, но не дленного, абы
тымъ зробити оборотъ въ поезіи, але по просту дленного, що ему
гдѣ-
куды помимо волѣ неудало ся. Писанье тон псеvдо поезіи устало пеpше,
нимъ змогло выкликати польемику. Ажъ при самомъ ковци 18. вѣка
появляе ся Котляревскій, кидае силябичніи стихи, впроваджуе розмѣръ
толччный, якій подыбавъ въ народныхъ пѣснихъ, а абы разъ на в е
усунутіи псеvдоклясцизмѣ, выбравъ собѣ такій предметъ, въ котрѣмъ
могъ выемѣяти цѣлый Парнасъ и всѣхъ клясечныхъ боговъ, безъ ко-
трыхъ въ псеvдоклясчной поезіи не могло обойти ся. То була при-
чина, длячого Котляревскій выбравъ собѣ предметомъ Енсиду. За нимъ
пойшли всѣ прочіи украинскіи писателѣ, а клясіцизмъ зникъ, якобы
николи у насъ не бувъ. Що Котляревскій причинивъ ся тымъ зворо-
томъ дуже много до пойдьвигненя наредной литературы, признае каждый
кто може пойдти превосходство нашой литературы зачавши отъ Ко-
тляревского отъ тон, що була передъ нимъ. Надъ чимъ у иныхъ на-
родовъ трудило ся много писателѣвъ, того доконавъ у насъ самъ Ко-
тлярев'кій! Наконецъ були Котляревскій писателемъ на часѣ. — Отно-
шенье украиньского народа до его козаковъ представляе памъ въ 18.
вѣцѣ сумный видъ Козаки тыйшовшій колись зъ середъ народа довго
не розличали ся отъ него ичимъ, кромѣ занятіемъ Копли въ цѣлой
Европѣ ширила ся що разъ то больше пропасть межи такъ званою
аристокраціею и демокраціею. на Украинѣ каждый головъ бувъ полю
жити голову за права цѣлого народа, а народъ стоявъ въ оборонѣ
каждого зъ особна. Наконецъ улягла и тая часть Европы загальнымъ
понятіямъ. Ноль'кій аристократизмъ 17. вѣка завладѣвъ впередъ гет-
манами и ихъ ийблизшими урядниками, а потомъ ширивъ ся що разъ
дальше, доки не выдѣлила зъ помежки козаковъ особна кляса пановъ,

VI.

котріп тримали себе за щось высшого ôтъ простолюдина и старали ся
во всѣмъ наслѣдовати заграничный тонъ. Пôсля Мазепы видимъ вже
ясно утѣснителей — пановъ и утѣсненый народъ — вельможныхъ и
мужиковъ. Загальный смакъ попсувъ ся. Украинскіи паны, обогатившіи
ся до непознаня, приняли чужій строй, чужіи звычаи и обычані, и чу-
жій языкъ; все, що було народнымъ, выдавало ся имъ грубымъ, про-
стямъ и понижаючимъ: они смѣялись надъ нимъ, забувши, що смѣютъ
ся властиво самі надъ собою. Но и простый народъ не задивлявъ ся
инакше на пановъ. Чудовищніи строн, вымушене житье и — ней такъ
скажу — слѣпое малпованье, мусѣло выдати ся смѣшнымъ шануючому
старину народови, и тымъ смѣхомъ осолоджавъ онъ свою недолю. Се-
редъ такихъ взаимныхъ отношеній не бракло на екстремахъ, взбуджа-
ючихъ загальный смѣхъ, а тіи отворили обширне поле для гумористики,
котра въ такихъ разахъ робить найлѣшшу прислуту, абы поправити по-
псутый смакъ. Въ тѣмъ то часъ появляе ся Котляревскій съ своимъ
гумористичнымъ талантомъ, мовы умысно посланый на то, абы отво-
рити подупавшимъ людемъ очи; онъ умѣе добре подглянути ошибки
своихъ ровесниковъ и смѣе ся надъ ними дотепно и ущепливо. Въ тѣмъ
взглядѣ заробивъ онъ таку саму прислуту, якъ въ польской литературѣ
Ignacy Krusicki, уродовшій ся только 31 лѣта передъ Котляревскимъ
и выступившій въ той самой цѣли, именно, абы направити попсувшій
ся смакъ.

Украиньскі писаня Котляревского суть: 1. Енеида. Перші еи три части написавъ авторъ, якъ самъ говоривъ, около 1798; до року 1809. скончивъ четверту часть и поправивъ три першіи; около 1824 и 1825 уложивъ пяту и шесту часть и передавъ право друкованя цѣлои Енеиды надворному совѣтникови Волохину за 2000 рубл.

2. Пѣсня-на новый рѣкъ 1895. Александру Борисовичу Куракину, губернатору полтавскому.

3. двѣ драмат. піесы: „Наталка Полтавка“ и „Москаль чаровникъ,“ зъ котрыхъ перша була представлена въ Полтавѣ 1819 р. а друга не много позднѣйше. Обѣ они принятій були публикою съ восторгомъ, а имя автора повтаряло ся съ любовію не только на Украинѣ, але и въ многихъ мѣстахъ великои Руси. Кажутъ, що Котляревскій писавъ тіи піесы для домашнаго театру князя Репнина; но правдоподобнѣйше, що онъ писавъ ихъ для полтавскаго народнаго театру, где самъ бувъ ди-ректоромъ. Обѣ тіи піесы передавъ авторъ Срезневскому до напечатання.

Кромъ того найдено по смерти Котляревского еще слѣдующей,
менше важный письма въ великорусской мовѣ:

1. Курналъ военныхъ дѣйствій 2 корпуса ôтъ 15. новембра до 16 декембра 1806.

2. Переводъ зъ французскаго: якъ треба приступати до читаня евангелия Луки

3. Замѣтки о гдекотрыхъ народныхъ обычаяхъ и пр.

VII.

С Катрановъ каже о украинскихъ писмахъ Котляревского такъ: „О достоинствѣ его сочиненій говорить лишнее... Кто изъ малороссовъ неразъ плѣнялъ ся этимъ умнымъ и веселымъ, исполненнымъ наблюдателной остроты и въ тоже въемя глубокаго и свѣтлаго пониманія народной жизни стихомъ Ененды?! А „Наталька Полтавка," эта художественная по постановкѣ и изложенію пісеса, отъ начала до конца изобилующая своими дивными и плѣнительными, за сердце хватаящими аріями? Есть-ли подобное. говоримъ только подобное, что инибудь ей въ нашей украинской литературѣ? Все что есть и что было (бветшало и уступивъ времени сомло со сцены А „Наталька" и до сихъ поръ не сходить со сценъ, не только нашахъ провинциональныхъ театровъ, но даже и въ столицахъ — она имѣть полный успехъ.. Мы уже не говоримъ о томъ неподражаемомъ комизмѣ, который, напримѣръ, на каждомъ шагу проглядываетъ въ Москалѣ-чаривныкѣ, имѣющемъ, въ репертуарѣ почти каждогоъ театра значеніе одного изъ лучшихъ див ртисменовъ... А почему? Нотому, что все писанное не забвѣннымъ Иваномъ Петровичемъ взято изъ жизни, схвачено съ натуры, да еще нужно прибавить, съ неподражаемымъ, чисто талантливымъ нesкуствомъ... Не дорогъ-ли становится подлѣ этого намъ мало-россамъ, Иванъ Петровичъ Котляревскій и не возвышаютъ-ли его, его произведенія, на степень истиннаго поэта, и притомъ поэта двигателя?!” (Катр. стор ХІІ).

Я признаю, що Катрановъ мѣстцами пересадивъ вартость творовъ Котляревского, но все таки его слова служатъ доказомъ, що Украина инакше задивляе ся на першого свого поета, якъ Кулишь. При оцѣненію поезіи словянскихъ мы не можемъ тримати ся строго тыхъ правиль, якіи поставили тринцендентальніи сестетки нѣмецкіи; мы мусимо руководити ся правилами Паляцкого, Либельта, Кремера и Дастиха, которій опираютъ ся на засадѣхъ чисто народныхъ, маючихъ много подобности до старо греческихъ, а тогда нашь судь буде цѣлкомъ инакшій.

Длячого Котляревскій взявъ ся за Енеду, и длячого писавъ тривестію, сказано высше. Ту треба додати, що тѣлько такіи рѣчи могли тогда подобати ся; чимъ иннымъ не бубы заинтересовавъ тогдашноки публики, чого доводомъ третій нашъ писатель зъ ряду, Гулакъ-Артемовскій. Котляревскій не числить ся до тыхъ поетовъ, котрымъ придаемъ епитетъ „вѣщій," длятого онъ не возьмѣсъ ся высоко надъ окружаюче его товариство, але представлявъ рѣчи, якъ зъ своего становиска на нихъ задивлявъ ся. Но не можна пристати на мнѣніе Кулиша, который кіже, що онъ завязавъ ся бувъ своему Енедиюю выsemяти обѣдный простый народъ. Мы вже видѣли, що Котляревскій и въ высшихъ вариствахъ не переставъ вытикати тогдашнихъ ошибокъ; въ Енедѣ же онъ выступіе тѣлько противъ козацтва, котре вывелось въ высшихъ сферахъ въ аристокрацію, а въ низшихъ въ простацтво, а не противъ народа. Ёнъ пригадуе козакамъ, що они суть: тамтымъ — що не

b.

VIII.

маютъ чого погорджати народомъ, бо они самй зъ него выйшли, а тымъ
— що они яко заступники руского рыцарского стану не повиннй забу-
вати, що для нихъ не пристоитъ такъ дуже морально упадати. А що
они истинно були морально поздупали, видимъ зъ того, що Котляревскій
вытыкае имъ піяньство, гультайство, легковѣриость, забобоны, зліи
привычки и т. п., що все въ певнōмъ взглядѣ и нынѣ еще межи на-
шимъ народомъ подыбати можна, хотятъ такъ нынѣ якъ и тогда при-
чины того упадку не лежали въ народѣ, але гдеинде. Самъ украинь-
скій народъ давъ найлѣпше свѣдоцтво Котляревскому. Его Ененду чи-
тали не только помѣщики, шляхта и льокаи, якъ думае Кулишь, але
и простій люди, если только умѣли читати. Вѣсть о нѣй розойшла ся
по цѣлой Руси; навѣть козаки, перейшовшіи за Дунай до Турціи, не
могли нею натѣшити ся, а споткавши ся разъ съ авторомъ, называли
его батькомъ роднымъ и проспили, абы ишовъ до нихъ, они зробятъ
его старшимъ. Гдекотрй мѣстя зъ Ененды повторяютъ ся многими
Украинцями на память, а поединчіи мысли уживаютъ ся вмѣсто посло-
виць! „Ктоже ошибся?“ пытае ся одинъ зъ противниковѣ мишнія Ку-
лиша, „кто больше правъ: общество-ли, относящее ся къ личности
поята и его произведенію съ уваженіемъ и любовью, или — критика,
подвергнувшая и личность и произведеніе Котляревскаго безусловному
осужденію?“ (Осн. 1861. II).

Зъ Ененды показуе ся, що Котляревскій умѣвъ надзвычайно
легко писати стихи, хотятъ бесѣда его не совсѣмъ чиста, бо часто мѣ-
шае слова и оконченя великорускій, що однакъ въ травестіи не такъ
дуже разитъ. Не ма у него высшого поетичного вдохновенія, але за то
гуморъ незрōвнаный, сатира невымушена, оповѣданье легке и основна
вѣдомость того, о чѣмъ писе. Розмѣръ у него, якъ и въ нашихъ на-
родныхъ пѣсняхъ, тоничный, но якъ на нещастье стопы ямочиннй, для
руского уха не дуже пріятніи. У Котляревского видимъ такожь бракъ
объективного идеализму, для того онъ въ всѣхъ своихъ творахъ впадае
часте въ карикатурнōсть або зъ другои стороны въ афектацію и сенти-
ментализмъ. Всюда являе ся у него природный талантъ, велика пля-
стика, много житя, фантазіи и гумору, много силы, енергіі въ пред-
ставленю характеровъ; але зъ другои стороны бракъ литературного
смаку, супокою, гармоніи, природности, высшего полету и въ его инди-
видуальности лежаща ексцентричнōсть, черезъ що его особы стають ся
не разъ або реально-фантастичными або поетично-идеальными. Замѣтити
только треба, що карикатура въ травестіи дасть ся оправдати.

Наконецъ роблю увагу, що Енеида называла ся первобытно „пе-
релицьованная“ т. е. переиначена, а не „переложенная,“ якъ называ-
ютъ въ познѣйшихъ выданяхъ, авторъ еи не перекладавъ, т. е. не
переводивъ, але такъ переиначивъ, що она перестала бути Виргилевою.

Пѣсня на новый рōкъ не мае въ литерѣ взглядѣ великои ваги.

IX.

„Наталка Полтавка“ становить другу часть до Енеиды. Коли въ
Енеидѣ показавъ Котляревскій темніи стороны злившого ся съ народомъ козацтва, пôдупавшого не по своѣй воли, то ту пригадуе намъ, що межи тымъ народомъ суть еще здоровіи зерна (Нат. Пет), истинно красніи характеры, котрыхъ и въ палатахъ тяжко побачити. Не на смѣхъ заслугуе той народъ, але на помилованье, на помôчь, абы мôгъ пôднести ся зъ упадку. Передъ всѣмъ же усунути бы выпадало здемо-
рализовану старшину, котра або ссе народъ якъ пявка (Тетерв), або есть .до всеи обѣды привôдця“ (Маког) Котляревскій видѣвъ, що тогдашня старшина занадто народ·ви допѣкала, длятого и вкладае Вы-
борному слѣдуючî слова въ уста: „За те намъ простому народови буде добре, коли старшина буде богобоязива и справедлива, не допускатиме письменнымъ пявкамъ кровь изъ насъ смоктати " — Характеры обохъ головныхъ осôбъ, Нат. и Пет, суть удачно перепровадженî; Котлярев-
скій показавъ на нихъ, якъ докладно онъ знавъ людское сердце. На-
талка, женщина, обѣцяе вправдѣ матерѣ, що пôйде за першого лѣпшого
жениха, но ледво показуе ся Петро, она забувае на даное слово и дае
ся унести струямъ чувства: она не може придушити своєи любови на
все, бо любовь грае у женщины головну ролю. — Противно Петро ;
и онъ любить Наталку щиро; онъ перетерпѣвѣ для неи много и ду-
мавъ, що вже есть у цѣли Но коли ходить о то, абы выповнити вы-
шій законъ, — послушеньство матери, онъ не слѣдует чувству, але
уступае добровольно, бо любовь грае у мужчины пôдрядну ролю. —
Менше удачно перепровадженî суть характеры прочихъ осôбъ, а що
особливо въ очи впадае, то несподѣване розвязанье драмату. Авторъ
зовсѣмъ не умотивовавъ, длячого возный при кônци зробивъ ся такій
добродушный и ôтступивъ ôтъ зачатого дѣла.

Въ водевилю „Москаль чарôвникъ“ представленный Москаль
занадто пересадно, а Чупрунъ не вêрно. Послêдный яко чумакъ, бу-
вавъ много въ свѣтѣ, длятого дивно, якъ мôгъ его Москаль такъ легко
обманути. — Прочіи уваги що до тыхъ двохъ піесь зробленî высше.

Выданя Котляревского творовъ були до теперь слѣдуючî.

1. Енеида, на малороссійскій языкъ перелиціованная И. Котлярев- скимъ. С Петербургъ, 1798 — Въ томъ выданю находятъ ся тôлько три першіи части, надрукованіи накладомъ помѣщика М. Парпуры.

2. Той самъ накладчикъ ôтдруковавъ еще разъ перше выданье 1808 р.
— Оба тіи выданя маютъ много ошибокъ и друкованнй безъ по-
зволеня автора.

3. Скônчивши IV часть Енеиды и поправивши три першіи, посвя-
тивъ Котляревскій свôn трудъ помѣщику полтавскои губерніи
Семену Михайловичу Кочубею, а той ôтдруковавъ ю въ Петер-
бурзѣ 1809 р съ тою самою надписею, яка була въ 1 и 2 выданю.

X.

4. 1842. р. выдавъ цѣлу Ененду въ VI ч стяхъ Голохинъ въ Харковѣ, але вже съ надписею: Виргилієва Ененда, на малороссійскій языкъ переложенная И. Котля евекимъ.

5. 1837. р. выдруковавъ Срезневскій въ Украинскому сборику Наталку Полтавку.

6. Всѣ украинскіи писа я Котляревкого съ его портретомъ и картиною будущочка его въ Полтавѣ выдавъ Кулишь въ Петербурзѣ 1862. р. — Есть то нѣлихше выдающе творовъ Котляревского, якіи коли появили ся, повне перемѣнъ и новостей, о котрыхъ авторови и не снило ся. Кулишь понередоблявъ цѣліи уступы на свой строй, а що му неподобало ся, то опустивъ. Здае ся, що онъ хотѣвъ зробити въ творовъ Котляревского якусь читалку для народа?!

7. Найлѣпше выданье есть до т.пере: Н. П. Котляревскій Собраніе сочиненій на малороссійскомъ языке. Издано подъ редакціей С. П. Катранова. Киевъ 1875.

Майже всѣ тіи выданя друкованій правописсіе великорусскою, якъ писавъ и пр. Шевченко: каждѣ польске у өтдано черезъ ы, а каждѣ і черезъ и. Только Кулишь друковавъ своєю фонетикою. По Котляревскій не писавъ ни одымъ ни другимъ способомъ, але узкивавъ такъ якъ мы и и ђ на своѣмъ мѣстци, и. пр. листикъ а не лыстыкъ, жинки а не жинкы; гиѣвомъ а не гнивомъ або навѣть гнѣвомъ.

Я тримавъ ся въ Ененѣдъ выдання 1842. р.; Наталка Полтавка өтдрукована зъ Катранова; пвєна на новый рөкъ зъ Кулиша и Головацкого (Пчел. 1819.), а до Москала чаровника служило за нө,ставу выданье Кулиша, бо инного не ма, длатого за вөрнөсть не ручу, такъ якъ и при всѣхъ прочихъ писателяхъ, котрыхъ творы передрукованій зъ выдань Кулиша.

Замѣтити треба, що въ Ененѣдѣ зъ 1812 р. не писано въ 3 особѣ ь только ъ, н. пр. лежитъ, граютъ (якъ у насъ); въ Нат. Полт. не ма одчостайности, но все такія бѣдѣе подыбуемъ ъ; у Кулиша розумѣе ся що всюда стоитъ ь. — Я не өтваживъ ся спроводити все на одинъ ладь!

(Литература: Основа. 1861. І. і П. — Пчела 1849. — Выданье творовъ Котл. Катранова. — Читанка для высшої гимн. П. — Словниця української мови. Ф. Пискунова 1873.).

БЕЛЕПА.

ЧАСТЬ І.

Еней бувъ парубокъ моторный
И хлопець — хоть куды козакъ!
Удавсь на всее зле проворный,
Завзятьйший одъ всѣхъ бурлакъ
Но Греки якъ, спаливші Трою,
Зробили зъ неи скирту гною,
Йдъ, взялишь торбу, тагу давъ;
Забравши деякихъ Троянцівъ.
Осмаленныхъ, ягъ гири, лапцівъ,
Пятами зъ Трои накинавъ.

Йдъ, швыдко поробивши човны,
На сине море поспускавъ,
Троянцівъ насадивши повий,
И куды очи почухравъ.
Но зла Юнона, суча дочка,
Роскудку дакалась якъ квочка —
Енея не любила страхъ;
Давно уже она хотѣла,
Юго щобъ душка полетѣла
Къ чортамъ, и щобъ и духъ не пахъ.

Еней бувъ тяжко не по сердцю
Юнонъ, все ен гнѣвивъ;
Здававсь гортчыйший ъй одъ перию,
Нй въ чымъ Юноны не проспивъ;
А горшь за те ъй не любивъ ся,
Що, бачишь, въ Трои народивъ ся
И мамюю Венеру звавъ;
Н що юго покойный дядько
Парисъ, Пріямово дитятко,
Путивочку Венеръ давъ.

Побачила Юнона зъ неба,
Що панъ Еней на поромахъ;
А те шепнула сука Геба...
Юнону взявъ великій жахъ!
Впрягла въ гринджолата павичку,
Сховала подъ кибакку мычку,
Щобъ не свѣтила ся коса;
Взяла сподинцю и шнуроѣку,
И хлѣбъ зъ солю на тарѣлку,
Къ Еолу мчалась якъ оса.

„Здоровъ Еоле пане свату!
Ой якъ ся мазешь, якъ живешь?“
Сказала якъ ввойшла у хату
Юнона: „Чи гостей ты ждешь?“
Поставила тарѣлку зъ хлѣбомъ
Передъ старымъ Еоломъ дѣдомъ,
Сама же свѣла на ослѣнъ.
„Будь ласкавъ, сватоньку старинку
Избій Енея съ пантелику,
Тенерь плыве на морѣ йдъ.“

„Ты знаешь, онъ якій сучѣга,
Паливода и горлорѣзъ;
По свѣту якъ еще побѣга,
Чіхсь багацько вылье слѣзъ.
Пошли на юго лихо злее,
Щобъ люди всѣ, що при Енеи
Посыли, и щобъ онъ и самъ.
За сеєежь дѣвку чорнобрыву,
Смачную, тарну, уродинву,
Тобъ я, далѣбо, що дамъ.“

„Гай, гай! ой дейке юго кату!“
Еолъ насупившись сказавъ:
„Я всѣбъ зробивъ за сюю плату,
Та вѣтры всѣ пороспускавъ:
Борей недужъ лежить съ похивыя,
А Нотъ похвавъ на весѣля,
Зефирѣ же, давній негодяй,
Зъ дѣвчатами заженихавъ ся,
А Еврѣ въ поденьщики нанявъ ся;
Якъ хочешь, такъ и помышляй!“

„Та вже для тебе общаюсь
Енееві я ляпась дать;
Я лутко, митю постараюсь
Въ трвѣстя юго къ чортамъ загнать.
Прощайже! швыдче убірай ся,
Обънянки не забувай ся:
Бо послѣ, чуешь, нй чинчиркъ!
Якъ збрешешь, то хоча надсядь ся,
На ласку послѣ не понадъ ся,
Тогда ђдъ мене возьмешь чвиркцъ.“

1

— 2 —

Еолт, оставшись на господь,
Зобравъ всѣхъ вѣтровъ до двора,
Велѣвъ поганой буть погодь...
Якъ разъ на морѣ и гора!
Все море заразъ спузлило,
Водою мовь въ ключъ забило,
Еней тутъ крикнувъ, якъ на пупъ;
Заплакавъ ся и зарядавъ ся,
Попарпавъ ся, увесь подравъ ся,
На тѣмъ начесавъ ажъ струпъ.

Проклятій вѣтры роздули ся,
А море зь лиха ажъ реве;
Слѣзьми Троянцъ облили ся,
Енея за животъ бере;
Всѣ човьники ихъ росчухрало;
Багацько войська тутъ пропало;
Тогда набрались всѣ сто лихъ!
Еней кричитъ: „що я Нептуну
Повъ копы грошей въ руку суну.
Абы на морѣ штурмъ утихъ.“

Нептунъ издавна бувъ дряпѣчка.
Почувъ Енеевъ голосокъ:
Шатнувъ ся заразъ изъ запѣчка,
Повъ копы для юго кусою!
И митю осѣдавши рака,
Схвативсь на юго мовь бурлака.
И вырнувъ зь моря, якъ карась
Загомонѣвъ на вѣтровъ гроздо:
„Чого вы гудете такъ роздо?
До моря, знаете, Вамъ зась!“

Отъ тутъ то вѣтры схемпулись,
И ну всѣ драла до поры;
До ляса мовь Ляни шатнулись,
Або олъ вѣжака тхоры.
Нептунъ же заразъ взявъ мѣтелку
И вымѣвъ море якъ свѣтелку,
То сонце глянуло на свѣтъ.
Еней тогда якъ народивъ ся,
Разовѣ изъ пять перехрестивъ ся;
Звелѣвъ готовити обѣдъ.

Поклали шаловки сосновь,
Кругомъ наставили мисокъ;
И страву всякую, безъ мовы,
Въ голодный пхали все кутокъ.
Туть съ саломъ галушки лыгали.
Демшку и кулашь глыбали,
И брагу кухликомъ татли:
Та и горѣлочку хлыстали,
На силу изъ-за столу встали
И спати послѣ всѣ лятли.

Венера не послѣдня шлоха
Поворна, вратъ ен не взявъ.
Побачила, що такъ полоха
Еолъ сынка, що ажъ захлявъ:
Умыла ся, причепурилась
И якъ въ недѣлю нарядилась,
Хать бы до дубки на танець!
Взяла очѣпокъ грезетовий
И кунтушъ зь усами люстровый,
Пошла къ Зевесу из-раець.

Зевесъ тогда кружавъ сивуху
И оселемцемъ завдавъ;
Онъ сьому выпивши осемуху
Послѣдки съ кварты выпивавъ.
Прійшла Венера некривившись,
Заплакавшись и заискрившись,
И стала хлыпать передъ нимъ:
„Чимъ предъ тобою, милый тату,
Сыпъ заслужив таку мон'лату?
И онъ, мовь въ свинки граютъ имъ.“

„Куди юму уже до Риму?
Хибя якъ здохне чортъ въ ровѣ!
Якъ вернетъ ся папъ Ханъ до Крыму,
Якъ женитъ ся сычъ на совѣ.
Хибабъ уже та не Юнона,
Щобъ не вказала макогона,
Що й досей слухае чмельѣ!
Колибъ она та не бѣсилась,
Замовка и не камезилась.
Щобъ ты се самъ тѣ извелѣвѣ.“

Юпитеръ, все допивши съ кубка,
Погладивъ свой рукою чубъ:
„Охъ доцю, ты моя голубка!
Я вправда твердый такъ, якъ дубъ
Еней збудуся спильне царство
И заведе свое тамъ панство;
Не малый буде онъ панокъ.
На панщину ввесь свѣтъ погонитъ,
Багацько хлопцѣвъ тамъ наплодитъ
И всѣмъ имъ буде ватажокъ.“

„Заъде до Дидоны въ гостѣ,
И буде тамъ бѣсникетовать;
Полюбитъ ся си онъ мосцей
И буде бѣсникъ пускать.
Иди, небого, не журн'си,
Пононедѣлкуй, помоли ся,
Все буде такъ, якъ я сказавъ“
Венера пизько поклонилась,
И съ папъ-отцемъ своимъ простилась,
А онъ си нацѣловавъ.

— 3 —

Еней прочумавъ ся, проспавъ ся,

И голодрабицвъ позбравъ,

Зо всѣмъ зобравъ ся и уклавъ ся

И сюлько видно почухранъ.

Плавъ, плавъ, плавъ, плавъ, що ажъ о-

И море такъ юму огидло,

Що бѣсомъ на юго живівесь

„Колибъ, каже, умеръ я въ Трои

Ужѣбъ не пивъ сен горкон,

И марпе такъ не волочивьс.

Помилуй, панъ благородна!

Не дай загинуть головамъ!

Будь милостива, будь незлобна

Еней спасибѣ скаже самъ

Чи бачишь. якъ мы ободрались!

Убрана, постолы порвались,

Оляли, нѣъ въ дощь ценя!

Кожухи, свиты погубили,

И зъ голоду въ кулакъ трубили.

Така намъ лучилась пеня!"

Потомъ до берега приставши

Съ Троянствомъ голымъ всѣмъ своимъ.

На землю съ човновъ повстававши,

Спытавсь, чи е що ъете имъ?

И заразъ чогось попоѣли,

Щобъ на пути не ослабѣли;

Пошли, кудь хто запопавъ.

Еней по берегу попхавъ ся,

И самъ не знавъ, куды слонявъ ся,

Аль гулькъ — и въ городъ притвалавъ.

Дидона тѣрко зарыдала,

И зъ бѣдного свого лица

Платочкомъ словозъ обтирала:

„Колибъ, сказала, молодца

Енея вашого злапала,

Ужѣбъ тогда весела стала,

Тогда великъ-день бувъ бы намъ!"

Тутъ плюсь Еней, якъ будто зъ неба:

„Осъ, озьде я, коли вамъ треба!

Дидонъ поклоню ся самъ."

Въ томъ городъ жила Дидона,

А городъ звавъ ся Каратенъ,

Розумна панъ и моторна,

Для неи трохи сихъ имени:

Трудяща, дуже працьовита,

Весела, гарна, сановита,

Бѣдняжка, — що була вдова;

По городу тогда гуляла,

Коли Троянцѣвъ повстрѣчала,

Такъ сказала имъ слова:

Потомъ зъ Дидоною обнявшись,

Понѣловались гарно въ смакъ;

За рученьки бѣдленький взявшись,

Балакали то сакъ, то такъ.

Пошли къ Дидонъ до господы

Черезъ великъ переходы.

Ввойшли въ свѣтлицю, тай на пѣлъ;

Нили на радощахъ сивуху

И вьли свяну макуху,

Покиль кликнули ихъ за стова.

„Одкиль такъй се гольтѣпаки?

Чи рыбу зъ Дону везете?

Чи може выходцъ бурлаки?

Куды, прочане, вы йдете?

Який васъ врагъ сюды нанравивъ?

И хто до города причаливъ?

Якакъ ватага розбишакъ!"

Троянцъ всѣ замурмотали,

Дидонъ низько въ ноги пали,

А вставши вьй мовляли такъ:

Тутъ вьли розныи потравы,

И все съ поливяныхъ мисокъ,

И самъ гарныи приправы,

Зъ новыхъ кленовыхъ тарѣлокъ:

Свиначу голову до хрѣну

И локшину на перемѣну,

Потомъ съ подлевою индикъ;

На закуску кулашь и кашу,

Лемьшку, зубцъ, нутрю, квашу

И зъ макомъ медовый шуликъ.

„Мы всѣ, якъ бачь, народъ хрещеный,

Волочимъ ся безъ талану,

Мы въ Трои, знаешь, порокденъ,

Еней пустивъ на насъ ману;

Дали намъ Греки прочухана,

И самого Еней пана

Въ три вырвы выгнали ђдтиль;

Звелѣвъ покинути намъ Трою,

Повдомовивъ плавати съ собою.

Теперь, ты знаешь. мы ђдкиль.

И кубками пили сливянку,

Медъ, пиво, брагу, сырѣвецъ,

Горѣлку просту и калганку,

Куривсь для духу яловець.

Бандура горлицъ бриччала,

Сопылка зу ба затинала

А дудка грала по балках;

Санжаровки на скрипцѣ грали;

Кругомъ дѣвчата танцьовали, кахъ.

Въ дробушкахъ, въ чоботахъ, въ свит-

*

— 4 —

Сестру Дидова мала Ганну,
Навспажки дввку, хоть куды,

Проворну, чепурну и гарну;
Приходила и ся сюды.

Въ червоной юпочцѣ баевой,

Въ запасцъ гарной фаналевой,

Въ стьонжкахъ, въ намистъ и ковткавъ;

Тутъ танпивоваля выкрутасомъ

И предъ Енеемъ выхилясомъ

Повдѣ дудку била третяка.

Еней и самъ такъ росходивъ ся,
Якъ на арканъ жеребень:
Що трохи не увередивъ ся,

Пошовши съ Гандзею въ танецъ,

Въ обохъ подковки забрячкали,

Жижки олъ танцвъ задрояжи,

Выстребовавши тоцака.

Еней, матню въ кулакъ прибравши

И не до соли примовлявиши

Садивъ крутенько гайдука.

А послѣ танцвъ варенухи
По филианцъ поднесли;

И молодицъ цокотухи

Тутъ баляндрасы понесли;

Дидона крвпко заюрила.

Горшокъ съ вареною розбила,

До дуру всѣ тогдѣ пили.

Ввесь день весело прогуляли

И пяни спати полягали,

Енеянь ледве повели.

Еней на пѣчѣ забравъ ся спати,
Зарывъ ся въ просо, тамъ и лѣгъ;

А хто схотѣвъ, побрѣвъ до хаты,

А хто въ хлѣвецъ, а хто подъ стогъ

А деяки такъ-такъ хлысунули,

Що де упали, тамъ заснули,

Сопли, харчали и хропли,

А добрй молодицъ кружали,

Поки ажъ пѣвнѣ заспѣвали —

Що здужали, то все тягли.

Дидова раво исхопилась,
Пила съ похмѣля сирѣвецъ;

А послѣ гарно нарядилась,

Якъ бы въ орěнду на танецъ.

Взяла карабликъ бархатовый,
Сподвицю и карсетъ шовковый

И начепила ланцюжокъ;

Червонй чоботы обула

Та и запаски не забула

А въ руки зъ выбойки платокъ.

Еней же съ хмелью якъ проспавъ ся,
Пъѣвъ солоный огърокъ;

Потомъ умывъ ся и убравъ ся,

Якъ на рубъйка до дввокъ.

Юму Дидона подослала,

Що одъ покойника украила:

Штаны и пару чобтокъ.

Сорочку и каптанъ съ китайки

И шапку, поясъ съ каламайки

И чорный шовковый платокъ.

Якъ одяглись, то изойшли ся,
Съ собою стали розмовлять;

Навли ся и приняли ся,

Щобъ по вчерашньому гулять.

Дидопажъ тяжко сподобала

Енея, такъ, що и не знала

Де дѣти ся и що робить;

Точила всякіе балясы,

И подпускала разнй лясы,

Енею толькобъ угодить

Дидона выгадала грище,

Еней щобъ весельшій бувъ,

И щобъ вертѣвъ ся зъ нею ближче

И лиха щобъ свого забувъ

Собъ очицъ завязала,

И у панаса грати стала,

Енеянь только уловить;

Еней же заразъ догадалъ ся,

Коло Дидоны терѣ ся, навъ ся,

Еи щобъ только вдоволнить.

Тутъ всяку всячину играли,

Хто якъ и въ вѣршо захотѣвъ;

Тутъ инчй журӑвля скакали,

А хто одъ дудочки потѣвъ.

И въ хрешика, и въ горюдуба,

Неразъ доходило до чуба.

Якъ загуляли ся въ джгута;

Въ хлюста, въ пары, въ вѣзка играли

И дамки по столу совали;

Чортъ мавъ порожнього кута.

Що день було у нихъ похмѣля;

Пилась горѣлка, якъ вода;

Що день бенькеты мовы весёля,

Всѣ пяни, хоть посунсь куда.

Енееві такъ якъ боляццъ,

Або лихой освінной трясцьъ,

Годила пань всякій день.

Були Троянцъ пяни, сыты.

Кругомъ обуті и обшиті,

Хотъ голі прибрели якъ пень.

— 5 —

Троянцъ добре тамъ курли,
Дали приманку всѣмъ живикамъ,
По вечерницамъ всѣ ходили,
Просвѣтку не було двѣкамъ.
Тай самъ Еней, сподаръ, и паню
Пōдмовивъ парити ся въ баню...
Ужежъ було не безъ грѣва!
Бо страхъ она іого любила,
Ажъ розумъ ввесь свой погубила,
А бачця не була плоха.

Оттакъ Еней живъ у Дидоны,
Забувъ и въ Римъ щобъ мандровать.
Тутъ не болвъ ся и Юноны,
Пустивъ ся все бенькетовать;
Дидону мавъ онъ мовь за жвѣку,
Убивши добру въ нес грѣнку,
Мутивъ якъ на сель москаль!
Бо хрѣнъ іого не связъ, моторный,
Ласкавый, гарный и проворный
И гострый, якъ на бритвѣ сталь.

Еней зъ Дидоною возидись,
Якъ зъ оселѣдцемъ свѣрный котъ;
Ганялъ, бѣгали, казались,
Ажъ лѣвъ ся деклѣ и потъ.
Дидонажь мала разъ роботу,
Якъ зъ пинъ побѣгла на охоту,
Та грōмъ загнавъ ихъ въ темный льохъ.
Лихій ихъ зна, що тамъ робили,
Було невидно зъ за могилы,
Въ льохужь снѣдані тѣлько въ двохъ.

Не такъ то робитъ ся все хутко,
Якъ швыдко окомъ измігнешь;
Або якъ казку кажешь прудко,
Перомъ въ панерѣ якъ писнешь.
Еней въ гостяхъ проживъ не мало,
Що зъ головы іого пропало,
Куды іого Зевесъ пославъ.
Онъ годовъ зо два тамъ просндѣвъ,
А мабудь бы и большъ просндѣвъ,
Якъ бы іого врагъ не споткавъ.

Кодись Юъ не нарочомъ
Зъ Олимпа глянувъ и на насъ;
И кинувъ въ Карфагену окомъ,
Ажъ тамъ троянській мартоплясь...
Розсердивъ ся и розкрывавъ ся,
Ажъ цвѣлый свѣтъ поколыхавъ ся;
Енея лаявъ на ввесь ротъ:
„Чи такъ то, гадовъ сынъ, онъ слуха?
Уоравъ ся въ патоку мовь муха,
Засѣвъ буцмъ въ болотѣ чорть.

Пойдѣть гōнця мѣнѣ кликнѣте,
До мене заразъ щобъ прийшовъ,
Глидѣть же, цупко прикрутѣте,
Щобъ онъ въ шиньокъ та не зайшовъ!
Бо хочу я кудысь послати.
И онъ, и онъ же, вража мати!
Але Еней нашъ зледащѣвъ;
А то Венера все свашкуе,
Енеечка свого муштруе,
Щобъ онъ зъ ума Дидону звѣвъ.¹

Прибѣгъ Меркурій засапавшись,
Въ три ряды потъ зъ іого котивъ;
Ввесь ремняцкими обвязавшись,
На голову бриль наложивъ;
На грудяхъ съ бляхою ладунка,
А съ заду съ сухарами сумка,
Въ рукахъ пагайській малахай.
Въ такомъ нарядъ влязши въ хату,
Сказавъ, „готовъ уже я тату,
Куда ты хочешь, посылай."

„Бѣжні лишь швыдче въ Карфагену,"
Зевесъ гōнцеви такъ сказавъ,
„И пару розлучи скажену,
Еней Дидонубъ забѣвавъ.
Пехай лишь одтиль упѣтвае
И Рима строити чухрае —
А то залѣгъ мовь въ грубѣ песь.
Колиже онъ буде пѣше гуляти,
То дамъ юму сѣбе я знати,
Оттакъ сказавъ, скажи, Зевесъ."

Меркурій низько поклонивъ ся,
Передъ Зевесомъ бриль изнавь,
Черезъ порōгъ переваливъ ся,
До стайнъ швыдче тагу давъ.
Покинувши изъ рукъ нагайку,
Запрагъ онъ митю чортопхайку;
Черкнувъ изъ неба, ажъ куритъ!
И все кобылокъ поганне,
Що оглѣельна ажъ брыкае;
Помчали ажъ вōзокъ скринить!

Еней тогда купавъ ся въ бразь,
И на поду укрывшись лѣгъ;
Юму не снилось о приказъ:
Якъ ось Меркурій въ хату вѣтъ!
Смыкнувъ изъ полу мовь псиюху.
„А що ты робишь? пьешь сивуху?"
Зо всього горла закрычавъ,
„А ну лишь швыдче убірай ся,
Съ Дидоною не женихай ся,
Зевесъ походъ тобъ сказавъ!"

— 6 —

„Чи сежь таки до дъла робшшъ,
Щой досей тута загулявесь?
Та швыдко и не такъ задробшшъ;
Зевесь не дурно похвалявсь;
Получшшъ добру халазію,
Ôнъ выдавить съ тебе олъю,
Отъ только йще тутъ побарись.
Глядіжь, сьогодня щобъ убравъ ся,
Щобъ нищечкомъ ђдсій укравъ ся,
Мене у друге не дождись.“

Еней поджавъ хвостъ мовь собака;
Мовь Каинъ затрусивсь увесь;
Изъ носа потекла кабака:
Уже онъ знавъ якій Зевесь
Шатнувъ ся митю самъ изъ хаты,
Своихъ Троянцвъ позбірати;
Зобравши, давъ такій приказъ:
„Якъ можна швыдче укладайтесь,
Зо всьми клункамъ збйрайтесь,
До моря швендайте якъ разъ.“

А самъ вернувшись ся въ будынки,
Свое лахматы позбіравъ;
Мизерін наклавъ двъ скрипки,
На човенъ заразъ одославъ,
И дожидавъ ся только ночи,
Що якъ Дидона збокмне очи,
Щобъ не прощавшлись тягу дать
Хотъ онъ за нею и журивъ ся,
И свѣтомъ цыльй десь нудивъ ся,
Та, ба! бачь треба покидать.

Дидона заразъ одгадала,
Чого сумуе панъ Еней,
И все на усъ собь мотала,
Щобъ умудрити ся и сей;
Зъ за печи часто выглидала,
Прикнувшись буцвѣтъ куняла
И мовь она хотъла спать.
Еней же думавъ, що вже спала,
И только що хотѣвъ дать драла,
Ажъ ось Дидона за чубъ хвать.

„Постой, прескурувый вражій сыну!
Зо мною перше роспитайсь;
Отъ задушу, якъ злу дичину!
Ось ну лишь только завертись!
Отъ такъ за хлѣбъ, за соль ты платишь!
Ты всѣмъ привыкши насмѣхатись,
Роспитишь славу по минѣ!
Нагрѣла въ пазусъ гадюку,
Що послѣ изробила муку;
Послала пуховикъ свинь.“

„Згадай якій прійшовъ до мене,
Що ні сорочки не будо;
Пі постоловъ чорть мавъ у тебе,
Въ киншенъ-къ пусто, ажъ тую;
Чи знавъ ты, що такес грошъ?
Мавъ безъ матівъ одній холошів,
Пі только слава, що въ штанахъ;
Тай те порвалось и попілось,
Ажъ глянуть соромъ, такъ свѣттіось;
Свитина вся була въ латках.“

„Чи яжъ тобъ та не годна?
Хиба рѣжна ты зохотѣвъ?
Десь вража мати подкусила,
Щобъ хирный туть ты не сидѣвъ.“
Дидона тірко зарыдала,
И зъ серца ажъ волоса рвала,
И закрасивла ся мовь ракъ.
Запѣнилась, посатанѣла,
Нѣначе дурману изъѣла,
Залаяла Еней такъ:

„Поганый, мерзький, скверный, бридкий,
Нікчемный, ланецъ, кателикъ!
Гульвѣса, пакосный, престыдій,
Негодный, злѣвый, еретикъ!
За кучму сю твою велику,
Якъ дамъ ляща тобъ я въ пинку,
То тутъ тебе лизне и чорть!
Чи и о выдеру изъ лоба
Тобъ, діавольська худоба,
Трасешь ся, мовь зймою хорть!“

„Мандруй до сатаны зъ рогами,
Нехай тобъ приснить ся бвсь!
Сь твоиши суйими сынами,
Щобъ врагъ побравъ васъ всѣхъ гулемъ.
Щобъ ні горвалъ, ні гольѣи,
На чистому щобъ поколѣи,
Щобъ не оставься ні чоловѣкъ;
Щобъ доброй не знали доль,
Були щобъ зъ вамі злыи боль,
Щобъ вы шатали ся по вѣкъ.“

Еней одъ неи одетунавъ ся,
Поки зайшовъ черезъ порѣгъ;
А давъ ажъ не оглядавъ ся,
Зъ двора въ собаку ристь побѣгъ.
Прибѣгъ къ Тролиццамъ засапавъ ся,
Обмокъ въ поту, якъ бы купавъ ся,
Мовь съ торгу въ школу курхватъ:
Потомъ въ човенъ хутенько съѣшші
И їхати своицъ вѣлѣшші,
Не оглядавъ ся самъ пазадь.

— 7 —

Дидона тяжко зажурилась,
Всье день ний ъла, ний пила;
Все тосковала, все нудилась,
Кричала, плакала, ревла.
То бѣгала якъ бы шалена,
Стояла довго тороплена,
Кусала ногтъ на рукахъ;
А далъ съла на порозь,
Ажъ занудло ъй небозь
И не встола на ногахъ.

Сестру кликнула на пораду,
Щобъ горе злее росказать,
Енесеву оплакать зраду,
И льготы серцю трохъ дать.
„Ганиусю, рыбко, душко, любко,
Ратуй мене моя голодко,
Теперь пропала я на въкъ!
Енесемъ кинута я бѣдна,
Якъ сама паплюга послѣдня,
Еней злый эмій, — не чоловѣкъ.“

„Нема у серці мого силы,
Щобъ я могла іого забуть,
Куды мнѣ бъгти? — до могли!
Туди одинъ надежный путь!
Я ьсе для іого потеряла,
Людей и славу занедѣбала;
Боги! я зъ нимъ забуда васъ.
Охъ! дайте звля мнѣ напитись,
Щобъ серцю можна розлюбиться,
Утихомиритесь на часѣ.“

„Нема на свѣтѣ мнѣ покою,
Не любъ ся сльозы изъ очей,
Для мене облѣй свѣтѣ есть тьмою,
Тамъ ясно толѣко, де Еней.
О пуцъверинку Купидоне!
Любуй ся якъ Дидона стогне..
Щобъ ты маленькимъ бувъ пропавъ!
Познайте молодицъ тогъ,
Зъ Енесемъ бахурѣ всѣ схожій;
Щобъ врагъ зрадливыхъ всѣхъ побравъ!“

Такъ бѣдна съ горя говорила
Дидона. жизнь свою кляла;
И Ганна що ъй ний робила,
Ніякой радші не дала.
Сама съ царницей горювала
И сльозы рукавомъ втирала,
И хлыпала собы въ куцакъ.
По төмъ Дидона мовь унишла,
Звелѣла, щобъ и Гандзя выйшла,
Щобъ ъй насумоватись въ смакъ.

Довгенько такъ посумовавши,
Понша въ будыни на постѣль;
Подумавши тамъ, погадавши,
Проворно скочила на полъ,
И взявші съ запѣчка кресало,
И ключа въ пазуху чимало,
Тихенько выйшла на городъ.
Ночью се было добою,
И самой тихою порою,
Якъ спавъ хрещеный ввесь народъ.

Стоявъ у неи на городъ
Въ кострѣ на зйму очеретъ;
Хотъ се не по царской породѣ,
Та гдѣжь взять дровъ, коли все степъ
Въ кострѣ бувъ зложенный суховѣйкій,
Якъ порохъ бувъ уже палкенькій,
Іого и держали на подпаль.
Подъ нимъ вона огонь кресала,
И въ ключі гарно розмахала
И розвела пожаръ чималъ.

Кругомъ костеръ той запаливи
Зо всей одежъ роздѣглась,
Въ огонь лахмѣтъ все сложивши,
Сама въ огонь төмъ простяглась.
Вкругъ неи поломы палало,
Покойницъ не видно стало,
Поншовъ одъ неи дымъ и чадъ! —
Енеи такъ она любила,
Що яжъ сама себе спалила,
Послала душу къ чорту въ адъ.

- 8 -

ЧАСТЬ II.

Еней поплывши синимъ моремъ,
На Карфагену оглядавсь;
Боровсь съ свопмъ сердега горемъ,
Слъзьми, объняжка, обливавсь,
Хотъ одъ Аидоны плывъ поспѣшно,
Та плакавъ горко, непутѣшно.
Почувшиль, що въ огній спеклась,
Сказавъ: „Нечай ти вмѣне царство,
Мень же довголѣтне панство,
И щобъ друга вдова найшлись!“

Якъ ось и море стало грати,
Великий хвилъ позднялись,
И вътры зачили бурхати,
Ажъ човны на морй тряслись.
Водою чортъ зна якъ крутило,
Що трохи всѣхъ не потопило,
Вертѣлись човны мовь дурный.
Троянцъ зъ страху задрожали,
И що робити, всѣ не знали,
Стояли мовки всѣ смутый.

Однѣ зъ Троянськои ватаги,
По ихъ онъ звавъ ся Палинуръ;
Сей больше мавъ другихъ одваги,
Смѣленький бувъ и балагуръ;
Що напередъ сей схаменувъ ся
И до Нептуна облигнувъ ся:
„А що ты робишь, панъ Нептунъ!
Чи се и ты пустились въ ледащо,
Що хочешь насъ звести нij на що?
Хиба новъ копы вже забувъ?“

А далъ пōсля сен мовы
Троянцамъ онъ такъ всѣмъ сказывъ:
„Буванте, братця, вы здоровы!
Отце Нептунъ замудровавъ.
Куды теперь мы, братця, ной, демъ?
Въ Италю мы не довдемъ,
Бо море дуже щось шпуе.
Италія одейль не близько,
А моремъ въ бурю ёхать слизько,
Човновъ нijто не пōдкуе.

Оттутъ земелька есть, хлопята.
Одейль опа не вдалеку,
Сицція — земля багата,
Вона минъ щось познаку.
Дмухнѣмъ лишь, братця, мы до нен
Збувати горести своєн,
Тамъ добрый царь живе Ацестъ.
Мы тамъ, акъ дома, очуняемъ
И якъ у сей загуляемъ,
Всього у нього вдоволь есть.

Троянцъ добре приняли ся
И стали веслами гребти,
Якъ стрѣли човьки несли ся,
Мовъ зъ заду ихали ихъ чорты.
Пхъ Сиццайцъ якъ уздрыли,
То зъ города, мовь подурли,
До моря бѣгли всѣ встрѣчать.
Тутъ мѣжъ собой роспытались,
Чоломкались и обнѣмались;
Пōшали до короля гулять.

Ацестъ Еней, якъ бы брату,
Великую ласку показавъ,
И заразъ, попросивши въ хату,
Горѣлкою почастовавъ;
На закуску наклали сала,
Лежала ковбаса чимала
И хлъба повне решето.
Троянцамъ всѣмъ дали тетеры.
И бдупстили на кватеры:
Щобъ йшали, куды потрапитъ хто.

Тутъ заразъ поздняли бенькеты,
Замуротали якъ коты,
И въ кахляхъ понесли нашкеты
И киселью имъ до сыти;
Гарачую, мягку бузинку,
Зразову до рыжковъ печьку,
Гречаныѣ съ часыкомъ панихъ.
Еней съ дороги нашлыгавъ ся
И пѣннои такъ нахлыставъ ся,
Трохи не выперсь зъ юго духъ

— 9 —

Еней хоть трохи бувъ пòдпилый.
Та зъ розумомъ не потерявься;
Опъ сынъ бувъ богобоязливый,
По смерти батька не цуравь.
Въ сей день юго отецъ оправгъ ся,
Якъ чинилдыхи обòжравъ ся, —
Анхизъ зъ горълочки умеръ.
Еней схотъвъ объдъ справляти,
И тутъ старцвъ нагодовати, —
Щобъ бòгъ дуйшъ свой рай одперъ

Зòбравъ Троянську всю громаду,
П самъ пòшовъ на двòръ до нихъ.
Просить у нихъ собъ пораду,
Сказавъ имъ рвъчь въ словахъ такихъ:
„Панове, знате. Трояне
П всѣ хрещенны миране,
Що мой отецъ бувавъ Анхизъ.
Юго сивуха запалила
И живота укоротила,
И онъ, якъ муха въ эйму, слапъ.“

„Зробити поминки я хочу,
Поставити объдъ старцамъ:
И завтражь — далъ не одсрочу.
Скажьте: якъ здасть ся вамъ?“
Сього Троянцъ и бажали
П всѣ у годосъ закричали:
„Енею Боже поможи!
П коли хочешь, папе, знати.
И самы будемъ помагати,
Бо мы тобъ не вороги“

И заразъ миню всѣ пустились
Горълку, мясо куповать,
Хлъбъ, бублии, кинший вродились,
Пойшли посуды добрѣвать;
И коливо съ кутъ зробили,
Сыти изъ меду насѣтили,
Договорили и попа.
Хозяйнъовъ своихъ сзывали,
Старцввъ по улицамъ шукали,
Пòшла на дзвонъ дякамъ копа.

На другий день раненько встали,
Огонь на дворъ розвели
И мяса въ казаны наклали,
Варили страву и некли.
Пять казановъ стояло юшки,
А въ чотырьохъ були галушки,
Борщу трохи було не съ швѣть;
Барановъ тьма була вареныхъ,
Курей, гусей, качокъ печеныхъ,
До сыта щобъ було всѣмъ ѣсть.

Цебры сивушки тамъ стояли
И браги повніи дъжки;
Всю страву въ ваганы вливали
И роздавали всѣмъ ложки.
Якъ проспивали со святых и,
Еней обливсь слѣзьми горкими,
И приняли ся всѣ тренать;
Навли ся и нахлыстались,
Що деяний ажъ повалялись,
Тогдъ и годъ поминать.

Еней и самъ со старшиною
Анхиза добре поминавъ;
Не здрввъ нічого предъ собою,
А ще зъ за столу не встававъ.
А далъ трошки проходивъ ся,
Прочумавъ ся, протверезывъ ся,
Пòшовъ къ народу, хоть поблъдъ.
Съ кишенъ выньевши пòвкобки,
Шпурпувъ въ народъ дрòбныхъ, якъ
Щобъ тамили юго объдъ.
[рѣпки

Енея заболъли ноги.
Не чувъ нй рукъ, нй головы;
Напали съ хмельо перелоги,
Опухли очи якъ въ совы,
И ввесь обдувъ ся, якъ барыло,
Було на свѣтъ все немило,
Мыслѣтъ по земли писавъ.
Зъ нудги оглявъ и изнемогъ ся,
Въ одежи лѣгъ и не роздвѣ ся,
Пòдъ лавкою до свѣта спавъ.

Прокинувши ся ввесь трусивъ ся,
За серце сяло мовъ глисты,
Перевертавъ ся и нудивъ ся,
Не здужавъ головы звести,
Поки не выпивъ пòвквартовки,
Зъ пмбромъ пвйнон горълки;
И кухля сырбюцю не втеръ.
Съ подъ лавки вмѣзъ и струхнувъ ся,
Закашлявъ, чхнувъ и стрепенувъ ся,
„Давайте, крикнувъ, пить теперь.“

Зобравши ся всѣ паненята,
Изновъ кружати пачали,
Пили, якъ брагу поросата,
Горълку такъ вони тягли;
Тягли тутъ пьвненьку Троянцъ,
Не вомпили и Сицилиянцъ,
Черкали добре на захватъ.
Хто пивъ тутъ большъ одъ всѣхъ сивухи,
И хто пивъ разомъ три осьмухи,
То той Енесей бувъ брать.

— 10 —

Еней нашь роздоброхотавъ ся,
Нгрища злумавъ завести,
Пяный заразъ розкривавъ ся
Щобъ перебойцвъ привести.
У оконъ школаљ спивали,
Хали дры циганки скакали,
Играли въ бойы и слянцъ;
Були тутъ разный чути крики,
Водили въ городъ музики,
Моторий, пяный молодць.

Въ присьмахъ все паны свѣдьли,
На дворъяль вокругъ стоявъ народъ,
У окна делькъ глядьли,
А пчей бувъ наверхъ воротъ,
Ажъ ось прийшовъ и перебоець,
Убраный такъ, якъ команіець,
И званъ ся молодць Даресь;
На кулаки ставъ выклікати
И перебойця вызывать,
Кричавъ, опаренный мовь песь:

„Гей, хто зо мною выйде битись,
Покуштовати стусановъ?
Мазкою хоч хто умывтись?
Кому не жаль своихъ зубовъ?
А нуте, нуте идѣте швыдче,
Сюды на кулаки лишь ближче!
Я бебеховъ вамъ надсажу;
На очи вставлю окуляры;
Сюды поганцъ бакаляры!
Я всякому лобъ розмѣжку.“

Даресь довгѣвко дожидавъ ся,
Мовчали всѣ, нейхто не йшовъ;
Зъ нимъ всякий бити ся боявъ ся,
Собою страху всѣмъ задавъ:
„Такъ вы, бачу, всѣ легкодухи,
Передо мною такъ, якъ мухи
И пудочети на голо!“
Даресь тутъ дуже насмѣхавъ ся,
Собою чванивесь, величавъ ся,
Ажъ слухать соромъ всѣмъ було.

Абсестъ Тролнецъ бувъ сердитый.
Згадавъ Ентела козака,
Зробивъ ся мовь несамовытый,
Чумъ дужь олѣйль давъ дропака.
Ентела скройз пойшовъ шукати,
Щобъ все, що бачивъ, росказати,
И щобъ Дареса пойдцковать.
Ентелъ бувъ тялко смѣлый, дужьй,
Мужикъ плачистый и невклюжий,
Тогда онъ пяный вглавѣ ся спать.

Знайшли Ентела сверомаху,
Що онъ подъ тыномъ гарно спавъ;
Сього сердешпого тьмаху
Будити стали, щобъ уставъ
Въ голосно надъ нимъ кричали,
Ногами въ слу росчакали,
Очима онъ на нихъ лунинувъ:
„Чого вы, — що за вража міти! —
Зобрались недавати спати?“
Сказавши се, опять заснувъ.

„Та встань, будь ласкавъ, папе свату!“
Абсестъ Ентеловій сказавъ. —
„Пойдъть лишь вы собъ икъ кату!“
Ентелъ на ихъ такъ закричавъ.
А послѣ баче, що не шутка,
Абсестъ сказавъ, яка погулка,
Проверно скочивши, здрыгнувъ:
„Хто? якъ? Даресь? — Ну, стойте
Зварю папу Даресу кашъ, [наші!
Горѣлки дайте лишь напьюсь.“

Примчали съ казанокъ сивухи,
Ентелъ съ разкомъ дмухнувъ,
И одъ сіен' онъ мокрухи
Скрививсь, наморщивсь и зъвнинувъ,
Сказавъ: „Теперь ходьмо, братця,
До хвастуна Дареса, ланца!
Іому а ребра полічу,
Зомну всього я на кабаку,
На смерть зъувічу, мовь собаку,
Якъ бити ся я научу!“

Прийшовъ Ентелъ передъ Дареса,
Сказавъ юму на смѣхъ: „Гай, гай!
Ховайсь, проклята неотеса!
Зараня өдөйль утвкай, —
Я роздавлю тебе якъ жабу,
Зотру, зомну, морозъ якъ бабу,
Що тутъ и зубы ты зотінешь!
Тебе дійволъ не познае,
Съ костками чортъ тебе зыгнае,
Уже өдъ мене не влизнешь!“

На землю шанку положивши,
По локоть руки засукавъ,
И цупко куаки стуливши,
Дареса битись вызывавъ.
Изъ серця скриготавъ зубами,
Объ землю тупотавъ ногами,
И на Дареса пальзавъ.
Даресь не радъ свой лихотъ,
Ентелъ потягъ не по охотъ
Дареса, щобъ іого онъ знавъ.

— 11 —

Въ се врема въ рай боги зъбрались
Къ Зевесу въ гостъ на объдъ;
Пили тамъ, тъли, забавлялись,
Забули нашихъ людъскихъ бъдъ.
Тамъ лакомины разънъ тъли,
Буханчики писениший бъды,
Кислинъ, ягоды, ковръж
И всякий разънъ выстребеньки, —
Уже либонъ були пяненький,
Понадувались, мовъ юръжь.

Якъ ось злечевя въбътъ Меркурий,
Засапавши ся до боговъ;
Прискочивъ мовъ котище мурый
До сырымъ въ масъ пироговъ!
„Ге, ге! оттутъ то загулялись,
Що и одъ свъта одпурались;
Диволъ ма вамъ и стыда!
Въ Снилли такъ творить ся,
Що вамъ бы треба подивить ся,
Тамъ крикъ, мовъ подступа Орда.“

Боги, почувши, зашатались, —
Изъ неба выткнули посы.
Дивитись на бойцвъ хватались,
Якъ жабы автомъ изъ росы.
Ентелъ тамъ сильно храбровавъ ся,
Ажъ до сорочки ввесь роздагъ ся
Совавъ Даресу въ носъ кулакъ.
Даресъ извомивъ съромаха,
Бо бувъ Ентелъ непсевна итаха,
Якъ Чорноморській злый козъ.

Венеру за виски хватило,
Якъ глянуда, що тамъ Даресъ:
Би дуже се було немило,
Сказала: „батечку Зевесъ!
Дай мосуму Даресу спы,
Юму хвоста щобъ не вкругити,
Щобъ онъ Ентела поборовъ.
Мене тогда ввесь свътъ забѣде,
Коли Даресъ живый не буде;
Зроби, щобъ бувъ Даресъ здоровъ!“

Тутъ Бахусъ пяный обозвавъ ся,
Венеру ляти почавъ,
До нен съ кулакомъ совавъ ся
И такъ изъ няна би сказавъ:
„Пойди лишь ты къ чортамъ: людігава,
Невърна, пакосна, халива!
Нехап изслизне твоя Даресъ.
Я за Ентела самъ вступаю ся;
Якъ бойльсь сивухи натягну ся,
То не заступить и Зевесъ.“

„Чи знаешь онъ якій парнище?
На свѣтъ трохи есть такихъ,
Сивуху такъ, якъ брагу, хлыще,
Я въ парубкахъ кохаюсь сихъ.
Уже зале за шкуру сала,
Ней неня въ бразъ не скупала,
Якъ онъ Даресовъ задастъ!
Уже хоть якъ ты не верти ся,
Зъ своимъ Даресомъ попрости ся.
Бо прийдетъ ся юму прошасть.“

Зевесъ до речи сей дочувъ ся,
Языкъ на силу повернувъ,
Онъ одъ горѣлки ввесь обдувъ ся
И громко такъ на пхъ гукнувъ:
„Мовчътъ! Чого вы задрочились?
Чи бачь у мене росходились?
Я дамъ вамъ заразъ тришія!
Ніхто въ кулачки не мышьтесь,
Конца одъ самыхъ дожидайтесь.
Побачимъ, — озиметъ то чія?“

Венера облизня поймавши,
Стызки пустила изъ очей
И, якъ собака хвостъ поджавши,
Понила къ горогу до дверей
И зъ Марсемъ у куточку стала,
Зъ Зевеса добре газовала:
А Бахусъ пяненьку лыгавъ.
Изъ Ганимедова пуздерка
Утеръ трохи не зъ повъ въдерка;
Панивесь — и только, що кректавъ.

Якъ мѣжъ собою боги сварились
Въ рану, попившись въ небесахъ,
Тогда въ Сицилии творились,
Вѣликъ дуже чудеса.
Даресъ одъ страху оправивъ ся
И до Ентела подбіравъ ся,
Цибульный дать юму подъ носъ
Ентелъ одъ лянаса затрыгнувъ ся,
Газовъ изъ нять неревернувъ ся,
Трохи не попустивъ и слѣзъ.

Розсердивъ ся и розъяривъ ся,
Ажъ пину зъ рота попустивъ,
И саме въ мру подмостивъ ся,
Въ высокъ Дареса затопивъ
Зъ очей ажъ пекры полетви
И очи ясій содовъан, —
Сердешный объ землю упавъ.
Чмельвъ довгенько дуже слухавъ
И землю посомъ рывъ и нюхавъ,
И дуже жалобно стогнавъ.

— 12 —

Туть всѣ Еніела выхваляли,
Еней съ панами реготавсь.
Зъ Даресажь дуже глузовали,
Що силою онъ величавсь.
Звелѣвъ Еней юго подъняти,
На вѣтрѣ щобъ поколыхати
Одъ ляпаса и щобъ прочхавсь;
Ентеловѣжь давъ на кабаку
Трохи не цѣлую гривняку
За те, що такъ онъ показавсь.

Еней же симъ не вдоволившись,
Еще гуляти зъ хотѣвъ,
И цупко пѣннои напившись,
Вѣдмѣдѣвъ привести звелѣвъ.
Литва на трубы засурмила,
Вѣдмѣдѣвъ заразъ зъупинила,
Заставила ихъ танцовать.
Сердешный звѣръ перекидавъ ся.
Пытавъ, вертѣвъ ся и качавъ ся,
Забувъ и бджолы поддерать.

Якъ панъ Еней такъ забавлявъ ся,
То лиха онъ собъ не ждавъ:
Не думавъ и не сподѣвавъ ся,
Щобъ хто зъ Олишна кучму давъ.
Но те Юнона повернула,
И въ головъ такъ коверзнула,
Щобъ заразъ учинить ярмозъ.
Набула безъ панчохъ патынки.
Пошла въ Присиннѣ будынки,
Бо хитра ся була якъ обѣсъ.

Прійшла, Ирией пódморгнула,
Черкнули разомъ въ хижу ві двохъ,
И на ухо щось ъй шепнула,
Щобъ не подслухавъ якій богъ;
И пальцемъ цупко прикрутила,
Щобъ заразъ все то изробила
И ъй бы принесла ленортъ
Прися низько поклонилась,
И въ дѣжинѣ заразъ нарядилась,
Побѣгла зъ неба якѣ бы хорть.

Въ Сицилию якъ разъ спустилась,
Човны Троянський де були;
И мѣжь Троянокъ помѣстилась,
Которій човнобѣ стересли.
Въ кружку сердешной сй сѣдѣли,
И кисло на море глядѣли;
Бо ихъ не кликали гулять,
Де чоловѣкъ ихъ гуляли,
Медокъ, сивушку попивали
Безъ просыпу недѣль изъ пять

Дѣвчата зъ лиха горювали,
Нудило тяжко молодынь:
Лишь слинку зъ голоду ковтали,
Якъ хочетъ ся кому кислиць.
Своихъ Троянцѣвъ проклинали,
Що черезъ нихъ такъ горювали;
Дѣвки кричали на ввесь ротъ:
„Щобъ нимъ хотѣлось такъ гуляти,
Якъ хочетъ ся намъ двовати!
Колибъ замордовавъ ихъ чорть!“

Троянцъ волокли съ собою
Старую бабу, якъ ягу,
Лукаву, вѣдьму, злу Берю,
Искорчившую ся въ дугу.
Прися нею изробилась,
И якъ Бероя нарядилась
И подетупила до дѣвокъ;
И щобъ къ нимъ лучше подчостить ся
И предъ Юноной заслужить ся,
То поднесла имъ пирожокъ.

Сказала: „Помагай Богъ дѣти!
Чого сумуете вы такъ?
Чи не остало туть сѣдѣти?
Отне гуляютъ нашій якъ!
Мовь божественныхъ насъ морочатъ,
Съмъ лить якъ по морямъ волочатъ;
Гуляютъ якъ хотатъ изъ васъ.
Але съ другими бахурютъ,
Свойжь жвѣнки пехай горюютъ
Коли водилось се у насъ?“

„Послухайте лишь, молодцы,
Я доорую вамъ раду дамъ!
И вы дѣвчата бѣволицъ!
Зробѣмъ коеще своицъ обѣдамъ,
За горе мы заплатимъ горемъ —
А докні намъ сѣдѣть надъ моремъ?
Пріймѣмось, човны попадьмъ.
Тогдѣ вже мусатъ тутъ остатѣ ся.
И нехотя до васъ при ся;
Ось такъ на дѣлъ ихъ посадьмъ!“

— „Спасетъ же Богъ тебе, бабусь!“
Троянки въ голосъ загуляли:
„Такойъ рады, пайматусью,
Мы згадати не могли.“
И заразъ приступили къ флоту
И приняли ся за роботу.
Огонь кресати и нести
Скипки, трѣски, солому, ключа;
Була тутъ всяка зъ нихъ охоча,
Пожаръ щобъ швыдче розвести.

— 13 —

Розжеврѣлось и загорѣлось,
Пōшовъ дымокъ до самыхъ хмаръ,
Ажъ небо все зачервоньлось,
Великій тяжко бувъ пожаръ.
Човны и байдаки палали,
Сосновъ поромы трѣщали:
Горѣли дьоготъ и смола.
Поки Троянцъ оглядѣлись,
Що добре ихъ Троянки грѣлись,
То часть мала човнōвъ була.

Еней пожаръ такій узрѣвши,
Злякавъ ся, поблѣвъ якъ снѣгъ:
И бѣгти всѣмъ туды звелѣвши,
Чимъ дужь до човнōвъ самъ побѣгъ.
На гвалтъ у дзвоны задзвонили,
По улицямъ въ трещотки били,
Еней же на ввесь ротъ кричавъ:
„Хто въ Бога въруе, ратуйте!
Рубай, туши, гаси, лій, куйте!
А хтожь таку намъ кучу давъ?

Еней одъ страху съ плѣгу збѣвъ ся,
Въ умъ сердега помышавесь,
И заразъ самъ не свой зробивъ ся,
Скакавъ, вертѣвъ ся и качавсь;
И изъ сього свого задору
Онъ голову поднявши въ гору
Кричавъ, опаренный мовь песь.
Олимпськихъ шпетивъ на всю губу.
Свою и неню лаявъ любу,
Добувься и въ ротъ и въ нōсъ Зевесь.

„Гей ты проклятый стариганю,
На землю зъ неба не зыркнеше !
Не чуешь, якъ тебе я ганю,
Зевесь! — нй усомъ не моргнеше
На очѣхъ бѣльма поробились ?
Колибъ до въку послѣнились,
Що не поможешь ты минь.
Чи сежь таки тобъ не стыдно?
Що пропаду, отъ лишь не видно;
Яжь, кажутъ люди, внукъ тобъ !“

„А ты зъ свдою бородою,
Пане добродѣю Нептунъ !
Сидишь, мовь демонъ пódтъ водою,
Изморщившись, старый шкарбунъ !
Колибъ струхнувъ хотъ головою
И сей пожаръ заливъ водою —
Тризубецъ щобъ тобъ зломивсь !
Ты базаринку любишь брати,
А людътъ въ нуждъ помагати
Не дуже, бачу, поспѣшивсь“

„И братікъ вашъ Плутонъ поганець.
Изъ Прозерининою засѣвъ;
Пекельный, гаспидський коханець,
Ище себе тамъ не нагрѣвъ ?
Завѣвъ братерство зъ дьяволами,
И въ свѣтѣ нашими бѣдами
Не погоріе нй на часть.
Не посикуеть ся нй мало,
Щобъ такъ палаты перестало
И щобъ оцей пожаръ погась.“

„И ненечка моя рōдненька
У чорта десь теперъ гуля;
А може спить уже пяненька,
Або съ хлопятами ганя.
Теперъ й, бачу, не до соли.
Уже пōдтыкавши десь полы
Фурцюе добре, павѣсна!
Коли сама симъ не ночуе,
То для когось уже швалкуе,
Для сього тяжко послѣшна.“

„То врагъ бери васъ, що хотѣвте,
Про мене то собъ робѣть;
Мене на лѣдъ не посадьте,
Пожаръ лишь только погасѣть;
Завередуйте по своему
И будьте ласканъ, моему
Зробьте лиховій кōнець.
Пустътъ лишь зъ неба веремію
И покажьте чудасю,
А я вамъ пōднесу ралецъ“

Тутъ только що перемоливъ ся
Еней и ротъ свой затуливъ,
Якъ ось изъ неба дощь поливъ ся,
Въ годину ввесь пожаръ заливъ.
Бурхнуло зъ неба мовь изъ бочки,
Що промочило до сорочки;
То драла въ ростичь всѣ дали
Троянцъ стали всѣ якъ хлюща;
Имъ лучила ся невыпуща;
Не рады и дощу були.

Не знавъ же на яку ступити
Еней, и тяжко горювавъ:
Чи тутъ остатись, чи поплыти?
Бо врагъ не всѣ човны забравъ;
И митю кинувсь до громады
Просить собъ у ней порады,
Чого собою не вбатне.
Тутъ довго тяжко раховали,
И сколько не коверзовали,
Та все було, що не оне

— 14 —

Одинъ зъ. Троянськом громади
Насунчивши ся все мочавъ,
И, дослухавшись порады,
Цумаки все землю колунавъ.
Се бувъ прояндышъ и непевный
И въсъмъ стѣлъмамъ бувъ розмѣ чевый,
Униръ и знахуръ ворожить.
Умвъ и трасцю олѣшати,
И кровь христаліську замовлятъ,
И добре знавъ греблъ гатить.

Бувавъ и въ Шльонському зъ волами
Не рѣзъ ходивъ за солю въ Кръмъ,
Таранъ торговавъ возми,
Въс чумаки братались зъ нимъ
Ся: такъ здававъ ся и нѣкемый,
Та бувъ розумный, якъ письменный.
Слова такъ сынавъ, якъ горохъ.
Уже въ чѣмъ, бачь, пораховати,
Що росказати, — юму вже дати;
Нй въ чѣмъ не бувъ страхополохъ

Невтесомъ всѣ юго дражили,
По нашомужъ тобъ звавсь Охримъ;
Минь такъ люди говорили —
Самомужъ не знакомый онъ,
Побачивъ, що Еней гнѣвивъ ся,
До юго заразъ подмостивъ ся,
За бъду рученьку и взявъ;
И вывѣши Енса въ сѣни,
Самъ поклонивъ ся ажъ въ гольны,
Таку Енса рѣчъ сказавъ:

„Чого ты сплоно зажуривъ ся
И такъ надувъ ся, якъ пѣдикъ?
Зовѣшь охлявъ и занудивъ ся,
Мовь по болотовій куликъ?
Чимъ большъ журити ся — все гōрше,
Занудтасешь ся въ лѣсъ болѣе;
Покинь лишь горе и заплой
Пōли, вклади ся гарно спати,
А посъѣ будешь и гадати,
Сочинь, та вже тогда мърквй.“

Послухавши Еней Охріла,
Укрывшись на перед лѣгъ снать;
Но дупавъ тѣлько все очима,
Не ядгъ ий крикѣ задрѣмать.
На всѣ боки перевертавъ ся,
До людки разобѣ три кріймавъ ся;
Знемогъ сажь, мовь и задрѣмавъ:
Якъ ось Анхизъ юму приснивъ ся,
Изт. несла батечко явивъ ся
И сыновъ таке сказавъ:

„Прокинь ся, мидее дитатко!
Пробуркай ся и проходись
Се твой прймовъ до тебе батьго
То не сполохайся, не жахнись
Мене боги къ тобъ постали
И тѣль сказати приказали,
Щобъ ты ий троха не журивсъ:
Полють тобѣ щастливу долю,
Щобъ учинить ты богу волю
И швыдче въ Римъ переселивс"

„Збери всѣ човы, що остались,
И гарно заразъ ихъ оправъ;
Придержь своихъ, щобъ невпивались,
И сю Сицилию оставъ.
Плыви и не журчесі пебоже!
Уже тобъ скръозь буде токе
Та ще послухан щось скажу.
Щобъ въ пекло ты зайшовъ до мене,
Бо двло есть минъ до тебе,
Я все тобъ тамъ покажу.“

„И по Олимискому закону,
Уже ты пекла не минешь;
Бо треба кланатись Плутону,
А то и въ Римъ не доплывешь
Якусь тобъ онъ казань скаже,
Дорогу добру въ Римъ покаже,
Побачинь, якъ живу и я.
А за дорогу не турбуй ся,
До пекла напростець прямуй ся
Пышкомъ, не треба и коня“

„Прощайже, сизай голубочокъ!
Бо вже стас на дворъ свѣтъ;
Прощай дитя! прощай сыночокъ.“
И въ землю провидівъ ся лѣдъ
Еней зъ просоны якъ схопивъ ся,
Дрыжавъ одъ страху и трусивъ ся,
Холодный ливь ся зъ юго нѣтъ;
И всѣхъ Троянцѣвъ поскликавши,
И лагодитись приказавши,
Щобъ завтра поплысти, якъ свѣтъ.

Къ Анесту заразъ самъ махнувши,
За хлѣбъ подяковавъ, за сѣть;
И тамъ недовго щось побувши,
Звернувъ ся до своихъ ђдтйль
Ввесь день збирались та вкладались,
И свѣта тѣлько що дождались,
То посѣдали на човны.
Еней же вхавъ щось не смѣло
Бо море дуже надовло,
Якъ чумакамъ дощь въ осени.

— 15 —

Венера только що узірвала,
Що вже Троянць на човнахъ,
Къ Нептуну на поклонъ побѣгла,
Щоб' не втопивъ их' у волнахъ
Повхала въ своємъ рідвань,
Мов' сотника якого пань,
Баскими конями, якъ звѣр'я.
И съ койніми проводниками,
Съ трюома на задъ козаками,
А конъ правивъ маштал'ръ.

Була на юму бѣла свита
Изъ шаповал'ского сукна,
Тасомкою кругомъ обшита.
Съмь копъ столда ся вона.
На бакир' шаночка стрѣмѣла,
Далеко дуже червонѣла,
Въ рукахъ же довгій бувъ батѣгъ;
Имъ гроймко ляскавъ онъ изъ лиха,
Скакали конъ безъ отдыха:
І'dванъ мов' вихоръ въ полі бѣтъ.

Пріъхала, загримот'ла.
Кобыльца мов' голова:
Г'т Нептуну въ хату и влетѣла
Такъ, якъ изъ вирію сова;
И не сказавши ий повъ слова:
„Нехай, каже, твон здорова
Бува Нептуне голова!“
Якъ нав'жена прискакала.
Нептуна въ губы пыл'вала,
Говорячи такій слова:

„Коли Нептунъ, мин' ты дядько,
А я плем'ницы тобъ,
Та тыхъ мин' хрещеный батько,
Спасибо зароби собъ.
Моему помощи Енею,

Щоб' онъ зъ ватагою своєю
Щастливо вѣдивъ по водѣ.
Уже и такъ поподняли,
На силу бабы одшептали.
Понавъ ся въ зубы бувъ бѣдь "

Нептунъ моргнувши засіявъ ся:
Венеру съети попросивъ,
И посля неи облизавъ ся, —
Сивухи чарочку наливъ;
И такъ ся почаствовавши,
Чого просила, объщавши,
И заразъ зъ нею попрощавсь.
Пов'явъ вътръ зъ руки Енею.
Проставсь сердешнѣй зъ землею,
Якъ стрѣлочка по морю мчавсь.

Пором'щикъ ихъ що найглавнѣйший,
Зъ Епеемъ вѣдивъ вскій разъ,
Юму слуга бувъ найвѣрѣйшій —
По нашому онъ звавсь Тарась.
Сей, сидя на кормъ, хлѣтавъ ся,
По саме пылья нахлыставъ ся
Горѣлочки, коли прощавсь.
Еней вельвъ юго приняти,
Щоб' не пустивсь на дно пыряти
И въ лучшомъ мьстье бы ироспавсь

Но видно, що пану Тарасу
Нанесано такъ на роду,
Щобъ только до сього он' часу
Терпѣвъ на свѣтъ с'ямъ бѣду
Бо, росхитавшись, брызнувъ въ воду,
Нырнувъ — и не солѣавши броду.
Навырынки нойла душа.
Еней хотѣвъ, щоб' окошилась
Бѣда и бѣльшь не продолжилась.
Щоб' не пропали всѣ съ коша.

## ЧАСТЬ III.

Еней сподаръ посумовавши,
На силу трохи вгамовавсь;
Понлакавши и порыдавши,
Сивушкою почаствовавсь;
Но все такі юго мутило
Н коло серденька крутило,
Небожичь часто щось вѣдыхавъ;
Онъ моря такъ уже бояв' ся,
Що на боговъ не полагав' ся
И батьков' не довѣрять

А вѣтры зъ заду все трубили
Въ потынцю юго човнамъ.
Що мчали ся зо всен силы
По чорнымъ пынавымъ водамъ
Гребцъ и вěсла положили,
Та сидя людечки курили
И кургикали пѣсеньокъ:
Козапькихъ, гарныхъ Запорожьскихъ,
А якъ знали, то Московськихъ
Выгадовали брѣденьокъ.

— 16 —

Про Сагайдачного сп'ївали,
Ли сп'ївали и про С'їч,
Якъ въ пикиндеры наб'їрали.
Якъ мандровавъ козакъ всю нòчь;
Полтавську славили Шведчину,
И неня якъ свою дитину,
Зъ двора провадила въ походъ;
Якъ подъ Бендерю воювали,
Безъ талушокъ якъ померали,
Колись якъ бувъ голодный годъ.

Не такъ то д'єтє ся все хутко,
Якъ швыдко кажутъ намъ казокъ,
Еней нашъ пылвъ хотъ дуже прудко.
Та вжеь онъ плававъ не деньокъ;
Довгєнко по морю щось шлались,
И самы о свѣтѣ не знались;
Не знавъ Троянецъ н'й одинъ:
Куды, про що и якъ швендюютъ.
Буды се такъ вони мандруютъ,
Куды ихъ мчитъ Анхизовъ сынъ.

Отъ такъ поплававши не мало
И побудивши по морямъ,
Якъ ось и землю видно стало.
Побачили койнецъ б'ьдамъ!
До берега якъ разъ прилетали,
На землю съ човн'овъ повставали,
И стали тута отдыхать.
Ся Кумською земелька звалась,
Она Троянцямъ сподобалась,
Далось и й Троянцвъ знать

Розгард'яшь наставъ Троянцямъ,
Опять забули горювать;
Бувае щасте скр'озъ поганцямъ,
А добрый муситъ пропадать.
И тутъ вони не шановались,
А заразъ всѣ и потаскались,
Чого хотѣло ся шукать:
Якому меду та горѣлки,
Якому молодицъ, — д'вки,
Оскому щобъ зъ зубовъ з'огнать.

Були бурлаки с'й моторн'й,
Тутъ познакомились той часъ,
Съ діявола швыд'къ, проворн'й,
Подпустятъ Москала якъ разъ.
Зо вс'еми литю побратались,
Носватались и покумались,
Мовь зъ роду тутечка жили.
Хто мавъ къ чому яку кибету.
Такого той шукавъ бенькету,
Всъ верем'ю подняли.

Де досвѣтки, де вечерницъ,
Або весв'яла де було,
Дв'вчата де и молодицъ,
Кому родины надало,
То тутъ Троянцъ и вродились;
И лицъ глади, то й заходились
Коло ж'внокъ ташъ ворожить,
И чолов'вк'овъ под'повинши,
Ж'внокъ куда хто знавъ пов'вьши,
Давай по чарц'в зъ ними пить.

Який' були до карт'о охоч'й,
То не св'д'ви дурно тутъ;
Гуляли часто до пов'ноч'й [ж'гутъ,
Въ н'оска, въ пары. у лавы, въ
У памфил'я, въ в'озка и въ кена,
Комужъ из'нихъ була дотена,
То въ грошъ грали въ с'емь лист'овъ
Тутъ вс'е по воз'и забавлялись,
Пили, играли, железались,
Н'ихто безъ д'ьла не св'д'въ.

Еней один' не веселивъ ся,
Гому не мило вс'е було;
Гому Плутонъ, та батько снин'в ся
И пекло въ голову вв'ойшло.
Оставив'и своихъ гуляти,
Н'ошовъ скр'озъ по полямъ шукати,
Щобъ хто дорогу показавъ;
Куды до пекла мандровати,
Щобъ роз'ознати, роспытати;
Бо въ пекло стежки онъ не знавъ.

Ишовъ, ишовъ, ажъ з' русыхъ кудр'овъ
Въ три ряди капавъ п'отъ на н'осъ,
Якъ ось забачивъ щось и уздр'въ,
Густый пройшовши дуже л'всъ.
На н'ождъ куряч'ой стояла
То хатка дуже обетшала,
И вся верт'ла ся кругомъ;
Йнъ до тои прй'шовши хаты,
Хазяина ставъ выкликати,
Прищуривши ся подъ о'кномъ.

Еней стоявъ и дожидавъ ся,
Щобъ выйшовъ съ хаты хто н'будь,
У двер'у стукавъ, добувавъ ся,
Хот'въ бувъ хатку зъ н'ожки спхнуть.
Якъ выйшла бабище старая,
Крива, гор'батая, сухая,
Запльснав'яла вся въ шрамахъ;
С'вда, раба, беззуба, коса,
Росхв'стана, простоводоса
И якъ въ ц'амистъ, вся въ жовнахъ.

— 17 —

Еней таку уздръвши цяцю,
Не знавъ изъ ляку де стоявъ:
И думавъ, що свою всю працю,
На въки тута потерявъ.
Якъ ось до юго подступила
Яга ся и заговорила,
Роззявивши свою уста:
„Гай, гайже слыхомъ послыхати,
Анхизенка у очь видати,
А якъ забръвъ ты въ сй мъста?

„Давно тебе я дожидаю.
И думала, що вже пропавъ:
Я все дивлюсь та вызираю,
Ажъ-ось коди ты причвалавъ.
Минъ вже росказали зъ неба,
Чого тобъ нильненько треба,
— Отецъ твой бувъ у мене туть.“
Еней сьому подивовавъ ся
И бабы сучоп спытавъ ся:
Якъ въдъму злую сю зовутъ?

„Я Кумськая зовусь Сивила,
Ясного Феба попада,
При юго храмъ посѣдѣла,
Давно живу на свѣтъ я!
При Шведчинѣ я двовала,
А Татарва якъ набвала,
То вже я за мужемъ була;
И першу сарану зазнаю;
Колижъ бувъ трусъ, якъ изгадаю,
То вся здыгнусь. мовь бы мала.“

„На свѣтѣ всячину я знаю,
Хоть нейкуды и не хочу,
И людямъ въ нужд помагаю,
И имъ на звѣздахъ ворожу;
Кому чи трясцю одѣгнати,
Одъ заушниць чи пошептати,
Або и волосъ издѣгнать;
Шепчу — уроки проганяю,
Переполохи выливаю,
Гадюкъ умью замовлять.“

„Теперь ходѣмо лишь въ каплицю,
Тамъ Фебовй ты поклонись,
И объщай юму телию,
А послѣ гарно помолись
Не пожалей лишь золотого,
Для Феба свѣтлого — ясного,
Та и минъ що перекинь;
То мы тобъ таки щось скажемъ,
А може въ пекло шляхъ покажемъ,
Иди, утрись и большь не сливъ.

Прийшли въ каплицю передъ Феба,
Еней поклоны бити ставъ,
Щобъ изъ блакитного Фебъ неба,
Юму всю ласку показавъ.
Сивилу тутъ замордовало
И очи на лобъ позганяло,
И дыбомъ волосъ ставъ свѣдый;
Клубкомъ изъ рота пивна билась;
Самажь вся корчилась, кривилась,
Мовь духъ вселивъ ся въ неи злый.

Тряслась, кректала, побивалась,
Якъ бубенъ сия стала вся;
Упавши на землю качалась,
У барлозь мовь порося.
И чимъ Еней моливъ ся бѣльше,
То все було Сивилъ горше;
А послѣ якъ перемоливсь,
Съ Сивилы тѣлько потъ котивъ ся,
Еней же на неи дививъ ся.
Дрыжавъ отъ страху и трусивсь.

Сивила трохи очуяла,
Отерла пивну на губахъ,
И до Енея проворчала
Приказъ одъ Феба въ сихъ словахъ:
„Така боговъ Олимпськихъ рада,
Що ты, и вся твоя громада
Не будете по смерть въ Риму;
Но що тебе тамъ будутъ знати,
Твое измения выхваляти; —
Но ты не радуй ся сьому.“

„Ище ты выпьешь добрУ повну,
По всѣхъ усюдахъ будешь ты;
И долю гортку, нивгомонну,
Готовсь свою не разъ кляти,
Юнона ще не вдоволилась,
Еи злоба щобъ окошилась,
Хотябъ на правнукахъ твоихъ;
Но послѣ будешь жить по паньски,
И люди всѣ твои Трояньски,
Забудутъ всѣхъ сихъ бѣдъ своихъ.“

Еней похниювсь, дослухавъ ся,
Сивила що юму верзла,
Стоявъ, за голову узявъ ся,
Не по юму ся рѣчъ була.
„Трохи мене ты не морочишь.
Не росчовну, що ты пророчишь.“
Еней Сивилъ говоривъ:
„Діяволъ знае хто зъ васъ бреше,
Трохибъ минъ було не легше
Якъ бы я Феба не просивъ.“

2

— 18 —

„Та вже що буде, те и буде,
А буде те, що Богъ намъ дасть;
Не ангелі, — такіжь люди,
Колись намъ треба всьмь пронасть.
До мене будь лишь ты ласкава;
Услужива и не дукава,
Мене до батька поведи;
Я проходивъ сябъ разли сукни
Побачити пекельний муки,
А ну, на звізды погляди.“

„Не першій я, тай не последній,
Иду до пекла на поклонъ,
Орфей якій уже негодный,
Та щож' юму зробивъ Плутонъ;
А Геркулесъ якъ уваливъ ся,
То такъ у пеклъ росходивъ ся,
Що всвхъ чортякъ порозганявъ.
А ну! черкнівъ — а для охоты,
Тобъ я дамъ на двѣ охвоты..
Та нуж! скажи, щобъ я вже знавъ.“

„Огнемъ, якъ бачу, ты играешь,"
Юму дала Яга одвгъ:
„Ты пекла, бачу, ще не знаешь,
Не милъ тобъ уже десь свѣть?
Не люблять въ пеклѣ жартовати,
По вѣкъ тобъ дадутъ ся знати,
Отъ тѣлько носъ туды посуну;
Тобъ тамъ буде недочлиги,
Якъ поднесутъ и зѣ оцтомъ фиги,
То заразъ вхопитъ тебе лунь.“

„Колижь сю маешь ты охоту
У батька въ пеклѣ побувать,
Менѣ дай заразъ за роботу,
То я прийму ся мусовать,
Якъ намъ до пекла довалитесь,
И тамъ на мертвыхъ подивитись,
Ты знаешь, — дурень не бере:
У насъ хоть трохи хто тямущій,
Умѣе жить по правдѣ сущѣй,
То той, хоть зѣ батька, то здере.“

„Покимъ же що, то ты послухай
Того, що я тобѣ скажу,
И головы собѣ не чухай...
Я въ пекло стежку покажу:
Въ льсу великому, густому,
Непроходимому, пустому,
Якеесь дерево росте;
На нѣмъ кислицей не простыи
Ростутъ, акъ жарь, всѣ золотыи,
И деревце те не товете.

„Изъ дерева сього зломити
Ты мусишь гильку хоть одну;
Безъ яшь бо ні підступити
Не можна передъ сатану;
Безъ гильки и назадъ не будішь,
И душу съ тѣломъ ты погубишь,
Плутонъ тебе закабалитъ.
Паділь, та пільно приглядай ся,
На всѣ чотыри озирай ся,
Де деревце те заблещитъ.“

„Зломившижь заразъ убійрай ся,
Якъ мога швыдче утвкай;
Не становісь, не оглядай ся,
И уха чимъ позатыкай;
Хотъ будутъ голоса кричати,
Щобъ ты оглянувъ ся, прохати,
Гляді, не озирайсь, бѣжи.
Вони щобъ тѣлько погубити,
То будутъ все тѣбе манити;
Отъ тутъ себе тѣе покажи.“

Яга тутъ, чортъ зна, де дѣвалась,
Еней оставъ ся тѣлько самъ,
Юму все яблуня здавалась,
Покою не було очамъ,
Шукать еи Еней попхавъ ся,
Втомивсь, засапавсь, спотыкавъ ся,
Поки прийшовъ подъ темный льсъ,
Коловсь сердешный объ терпину,
Пошарпавъ ся ввесь объ шепшину,
Було таке, що рачки льзь.

Сей льсъ густый бувъ несказанно
И сумно все въ юму було;
Щось выло тамъ безперестанно
И страшнымъ голосомъ ревло;
Еней молитву прочитавши
И шапку купко подвазавши,
Въ льсную гушу и пōшовъ;
Ишовъ и утомивсь чимало,
И на дворъ тогдъ смеркало,
А яблунъ ще не знайшовъ.

Уже онъ начинавъ боятись,
На всѣ чотыри озиравсь;
Трусивсь, та нійкуды дѣватись,
Далеко тяжко въ льсъ забравсь;
А горше ще юго злякало,
Якъ щось у очахъ засіяло,
Отъ тутъ то сердега путивсь;
А послѣ дуже удививъ ся,
Якъ подъ кислицей опенивъ ся —
За гильку заразъ ухвативсь.

— 19 —

И не подумавши нй мало
Напивсь, за гилечку смікнувъ,
Аж дерево те затръщало
П заразъ гильку одрахнувъ
Н давъ чимъ дужь изъ льсу драла,
Що ажь земля підъ нимъ дрыжала:
Бъгъ такъ, що самъ себе не чувъ;
Бъгъ швыдко, не остановлявъ ся,
Увесь объ колючки подравъ ся;
Якъ чортъ у реляхахъ ввесь бувъ.

Прибъгъ къ Троянцямъ утомивъ ся
И отдыхи простягнувсь:
Якъ хлюща потомъ ввесь обливъ ся,
Трохи, трохи не захлебнувсь.
Звельвъ съ бычянь воловъ пригнати,
Цаповъ зь обцями припасати.
Плутону въ жертву принести,
И всьмъ богамъ, що пекломъ правлять,
И грѣшныхъ тормошатъ и давлять.
Щобъ гпѣву имъ не навести.

Якъ только темна, та пахмурна
Нзь неба зслизла чорна почъ;
Годинъ стала балагурна,
Якъ звъзды повтѣкали прой;
Троянц всѣ заворушились.
Завешались, закамешились,
На жертву пригонять быкѣвъ;
Дяки съ попами позбярадлись,
Зо всѣмъ служити всѣ прибрались,
Огонь роскладеный горѣвъ.

Попъ заразъ взявъ вола за роги,
И въ лобъ обухомъ защѣднѣ,
И взявши голову мѣжь ноги,
Ножъ въ черево и засаднѣ;
И вынавъ тельбухи съ кишками,
Рославъ гарненько ихъ рядами,
И пильно кендюхъ розглядавъ;
Еней посљ божу волю
И всѣмъ Троянцамъ добру долю,
Мовь по звѣздамъ все вѣщовавъ.

Якъ тутъ зь скотиною возились
И харамаркали дяки.
Якъ овцъ и цапы дрочились,
Въ рѣзницяхъ, мовь, ревли быки;
Сивила тутъ де не взяла ся,
Запѣнила ся и трясла ся
И галасъ заразъ підняла:
„Къ чортамъ вы швыдче всѣ изгиньте,
Мене зь Енемъ тутъ покиньте.
Не ждѣть. щобъ тришія дала."

„А ты, — мовляла ко Енею,
Моторный, смѣлый молодецъ,
Прощай ся зь юрбою своею,
Ходьмъ лишь въ пекло — тамъ отецъ
Насъ твой давно вже дожидае
И може безь тебе скучае —
А пу, пора чемчиковать.
Возьми на плечи съ хлѣбомъ клунокъ;
Нехай юму лихій прасунокъ,
Якъ голодомъ намъ померать."

„Не йди въ дорогу безъ запасу,
Бо хвостъ одъ голоду надмешь;
П де где иначого ты часу,
И крыхты хлѣба не найдешь;
Я въ пекло стежку прогоптала,
Я тамъ не разъ, не два бувала,
Я знаю тамошній народъ;
Дорожки всѣ, всѣ угорочки,
Всѣ законорочки, куточки
Уже не первый знаю годъ."

Еней въ сю путь, якъ разъ здѣбравъ ся
Шкапові чоботы набувъ,
Подтыкавъ ся, подперезавъ ся
И поясъ цупко пódтягнувъ;
А въ руки добру взявъ дрючину
Обороняли злу лычину,
Якъ дучитъ ся де одъ собакъ.
А посљ за руки взяли ся,
Прямцемъ до пекла поплели ся,
Пошли на прощу до чортякъ.

Теперь же думаю, гадаю,
Трохи не годъ и писать:
Нзь роду пекла я не знаю,
Не здатный, далебо, брехать;
Хиба читатель пождѣвѣ,
Вгамуйтесь трохи, не галѣвѣ,
Поду я до людей старыхъ,
Щобъ ихъ о пеклѣ роспитати,
И попрошу ихъ росказати.
Що чули одъ дѣдѣвъ своихъ.

Виргилій же нехай царствує.
Розумненький бувъ чоловѣкъ,
Нехай не вадить, якъ не чуе,
Та въ давній дуже живъ ойъ въкъ.
Не такъ теперь и въ пеклѣ стало,
Якъ въ старину колись бувало
И якъ покойникъ написавъ.
Я може що нѣбудь прибавлю,
Перемію и що оставлю,
Писну — якъ одъ старыхъ чувавъ.

*

-- 20 --

Еней съ Сивилою хватались,
До пекла швыдче щобъ прийти,
И дуже сильно приглалились.
До пекла дверь якъ найти.
Якъ ось передъ якуюсь гору
Прійшли и въ въй всліку нору
Знайшли и вскочили туды.
Пошли подъ землю тепіштою.
Еней все шупавъ ся рулою,
Щобъ не ввалити ся будь

Ся улиня вела у пекло,
Була вонюча и грязна;
У нѣй и въ день було мовь смершло,
Одъ дыму вся була чадна;
Жила съ сестрою тутъ дръютота,
Сестра же звала ся звѣтота,
Покопъ сй перший оддали
Тьнаєв намому Енею
Зъ юго старою попадаю
И послѣ далъ повели

А потомъ смерть 76 артикулу
Ишь воздала косою честь,
Напередъ стоя калавуру,
Якій у си мосцѣ есть:
Чума, война, хартичество, молодъ,
Короста, трясція, парший, голодъ;
За симижь тутъ стояли въ рядъ:
Холера, шолуды, бешиха,
И всѣ миряній, знаешь, лиха,
Що насть безъ милости морать.

Ищежь не все тутъ окошилось,
Ище брела ватага лихъ:
За смертію слѣдомъ валілось
Жвнокъ, свекрухъ и мачухъ злыхъ.
Одчімы йшли, тестъ скупаги,
Зать и свояки мотяги,
Сердитій шурны, браты,
Зовиць, певѣстіи, ятровки --
Що все грѣлутъ ся безъ умовки --
И всякий тутъ були каты.

Якілись злыдь ще стояли,
Жовали все въ зубахъ напѣръ,
Въ рукахъ каламарѣ держали,
За уха настромляли пѣръ.
Се все десятьскій, та соцькіе,
Начальники, пякъ людскіе
И всѣ проклятій писарѣ,
Исправники все ваканційовъ;
Суды и страничі безтолковый
Поврежден, секретарѣ.

За сили йшли сягатіи понуры,
Що не дивились и на свѣтѣ,
Сивреновъ були натуры,
Складали руки на живѣть;
Умільно Богу все молились,
На тыкдень лівъ по три постились
И въ слухъ не лаяли людей;
На чоткальѣ мирѣ пересудили
И въ день пиколі не гуляли,
Въ ночій було не безъ гостей.

На супротивѣ сихъ окаляніць,
Кварталъ бувъ цѣлый воюцюгъ,
Моргухъ, мандрохъ, ярыжниць, паншьць
И бахурѣвъ на цѣлый плугъ;
Зъ обетрикеными головами,
Зъ подрѣзанными нелепами,
Стояли хлорки на голо.
И панночокъ фильтрикетныхъ,
Лакевъ гарныхъ и дотепныхъ
Багацько дуже щось було.

И молодіць молоденьки,
Що выйшли за мужъ за старыхъ,
Що всякий часъ були раденьки
Потѣшить парнѣвъ молодыхъ;
И ті тутъ молодѣв стояли,
Що не дотепнымъ помагали
Для піхъ семейку росплюдить;
А двѣ гуртовій кричали,
Своихъ пань-матокъ проклинали,
Що не дали на свѣтѣ жить.

Еней хотѣ сильно тутъ дивѣв ся,
Такой великой новинъ,
Та вже одъ страху такъ трусивъ ся,
Мовь сидя охлапъ на конъ.
Побачившій ище изъ дали,
Якій тамъ дива плазовали,
Кругомъ куды ні поглядішь,
Злякавсь, къ Сивилѣ прихиливъ ся,
Хватавсь за дергу и тульвъ ся,
Мовь одъ кота въ коморѣ мышь.

Сивила въ дальній путь таскала,
Не баскаличивсь бы та йповъ;
И такъ швыденько поспѣшала,
Еней не чувъ ажь подошовъ,
Хватаючи ся за ягою;
Якъ-ось уздрѣли предъ собою
Чрезъ рѣчку въ пекло перевѣзь:
Ся рѣчка Стиксомъ называлась,
Сюды ватага душе збѣралась,
Щобъ хто на той бой перевѣзь.

— 21 —

И перевозчикъ туть явивъ ся,
Якъ циганъ смуглой церы бувъ,
Одъ сонця ввесь онъ попаливъ ся,
И губы якъ Арапъ отдувъ;
Очища въ лобъ познадали,
Сметаною позанпывали,
А голова вся въ ковтупахъ;
Изъ рота слина все котилась,
Якъ повстка борода скомшилась,
Всъмъ задававъ собою страхъ.

Сорочка звязана узлами
Держалась въ силу на плечахъ,
Попричепляна мотузками,
Якъ решето була въ дъркахъ;
Завазана була на палець,
Засалена, ажъ капавъ смалець,
Обутый въ дранй nostолы;
Изъ дъръ онучи волочились,
Зовсъмъ, хоть выжми, помочились,
Пошарянй штаны були.

За поясъ лыко одвъчало,
На юму висъвъ гаманець;
Тютюнъ и люлька и кресало,
Лежали губка, кремвнець.
Харономъ перевозчикъ злавъ ся,
Собою дуже величавъ ся,
Бо и не въ шутку бувъ божокъ:
Съ крючкомъ веселцемъ погрѣбавъ ся,
По Стиксовй якъ стрѣлка мчавъ ся,
Бувъ човенъ легкій якъ пушокъ.

На ярмарку якъ слобожане,
Або на красиому торгу
До рыбы товнить ся миряне,
Було на свому такъ лугу.
Душа товкала душу въ боки
И скриготали мовь сороки;
Той пхавсь, той сунувсь, инчій лъзь;
Всъ мяли ся, перебиралась,
Кричали, спорили и рвались
И всякъ хотѣвъ, юго щобъ възь.

Якъ гуща въ сървовѣ играе,
Шинпятъ якъ кваснутъ буряки,
Якъ протѣйъ сонця рой гуляе,
Гули сй такъ небораки,
Харона плачучи прохали.
До юго руки простягали,
Щобъ взявъ зъ собою на каюкъ;
По сей того плачу байдуже,
На прозьбы уважавъ не дуже;
Злый съ сына бувъ старый дундукъ

И знай що все весломъ махае
И въ порду тыче хочь кому,
Одъ каюка всѣхъ одганне,
А по выбору свѣсму
По трошетку въ човенъ сажае,
И заразъ човенъ одныхне,
На другій перевозитъ бокъ;
Кого не возвѣме, якъ затнетъ ся,
Тому свѣдти доведѣстъ ся
Гляди и цѣлый може вбѣкъ.

Еней въ кагалъ сей якъ убравъ ся,
Щобъ зближити ся къ порому;
То съ Палинуромъ повстрѣчавъ ся,
Штурмановавъ що при юму.
Тутъ Палинуръ предъ нимъ заплакавъ,
Про долю злу свою балакавъ,
Що черезъ рѣчку не везутъ;
По баба заразъ розлучила.
Енею въ батька загвоздила,
Щобъ довго не базѣкавъ тутъ.

Похвались къ серегу поближе,
Црійшан на самый перевозъ,
Де засмальцованый двадище
Вередовавъ якъ въ гребѣ бьсъ;
Кричавъ, буцьмъ то навiolеный
И ковбеннъ народъ хрещеный,
Якъ водить ся въ шинькахъ у насъ;
Досталось родичамъ сердешнымъ,
Не дуже лаивъ словомъ гречнымъ,
Нечай же зносять въ добрый часъ.

Харонъ такихъ гостей уздѣрѣвши,
Осколками на ихъ двинувсь,
Якъ быкъ скалепый заревѣвши,
Запѣнвсь дуже и озливсь:
„Одкиль такій се мандррохи,
И такъ уже васъ тутъ не трохи,
Якого чорта вы прийшли?
Васъ треба хаты холодити!
Васъ треба такъ опроводити,
Щобъ вы и мѣсця не пайшіи.“

Геть, пречь, вбірайтесь ўдѣль къ чор-
Я вамъ потылишника дамъ; [ту,
Побю всю пыку, зубы, морду,
Ажъ не позна васъ двадко самъ;
П онъ же якъ захрабровалъ,
Живй сюды припандровалъ,
Бачь гиравй чого хотятъ !
Не дуже я на васъ поквалилось.
Тутъ зъ мертвыми ось не управлюсь,
Що такъ падъ шією стопѣ.“

— 22 —

Сивила бачитъ, що не шутка,
Бо дуже сердитъ ся Харонъ;
Еней же бувъ собь плахотка;
Дала старигану поклонъ:
„Та ну, на насъ лишь придиви ся,
Сказала, дуже не гнѣви ся,
Не самы мы прійшли сюды;
Хибажь мене ты не познаешь,
Що такъ кричишь на насъ гукаешь
Оце не видай бѣды!

„Ось глянь ся, що оце такее!
Утихомирь ся, не бурчи;
Ось деревце, бачь, золотсе
Теперь же, коли хочь, мовчи.“
Потомъ все дрѣбно росказала,
Кого до пекла провожала,
До кого, якъ, про що, за чимъ.
Харонъ же заразъ схаменувъ ся,
Разбѣвъ съ чотыри погребнувъ ся
И съ каючкомъ причаливъ къ имъ

Еней съ Сивилою своею
Не мѣшкавши въ човенъ ввойші,
Кальюю рѣчкою сіею
На той бокъ въ пекло поплыли;
Вода въ росколыни лила ся,
Що ажъ Сивила пѣдняла ся,
Еней боявсь, щобъ не втонуть.
Но павъ Харонъ нашъ потрудивъ ся,
На той бокъ такъ перехопивъ ся,
Що нѣльзя окомъ измигнуть.

Приставши, высадивъ на землю,
Взявъ повъ алтына за труды,
За працьовиту свою греблю,
И що сказавъ ити куды.
Пройшовши досѣль гонѣвъ зъ двое,
Побравшись за руки обое,
Побачили, що ось лежавъ
У бурянѣ бровко мурутій,
Три головы мавъ песъ сей мурый,
Онъ на Енея загарчавъ.

Загавкавъ грōзно въ три языки,
Уже бувъ кинувсь и кусать,
Еней пѣднявъ тутъ крикъ великій,
Хотвѣвъ чѣмъ дужь назадъ втѣкать
Ажъ баба хлѣбъ бровку шпуруна
И горло глѣвтомъ заткнула,
То онъ за кормомъ и погнавсь;
Еней же зъ бабою старою,
То сякъ, то такъ, то пѣдъ рукою
Тихенько одъ бровка убравсь.

Теперь Еней убравъ ся въ пекло,
Прійшовъ зо всѣмъ наičий свѣтъ;
Тамъ все поблѣдно и поблекло,
Нема, нѣ мѣсяцъ, нѣ звѣздъ,
Тамъ тѣлько туманы великий,
Тамъ чутнѣ жалобные крики,
Тамъ мука грѣшнымъ ие мала,
Еней съ Сивилою глядѣли,
Якіи муки тутъ терпѣли
Якая кара всѣмъ була.

Смола тамъ въ пекль клекотѣла
И грѣла ся все въ казанахъ,
Живиця, свѣра, нееть кинѣла;
Палавъ огонь, великій страхъ!
Въ смолѣ съй грѣшники свѣдѣли
И на огнѣ пеклись, горѣли,
Хто якъ, и за вōшо заслуживъ.
Перомъ не можна написати,
Не молѣна и въ казкахъ сказати,
Якихъ було багацько дивъ!

Пановъ за те тамъ мордовали,
И жарили зо всѣхъ боковъ.
Ще людямъ лѣготы не давали,
И ставили ихъ за скотѣвъ.
За те вони дрова возлили,
Въ болотахъ очерѣсть косили,
Носили въ пекло на пōднадъ
Чорты за ними приглажали,
Залѣзнымъ прутямъ пōдганияли,
Коли якій зъ нихъ пристававъ.

Огненнымъ прутямъ отдирали
Кругомъ на спину и животъ,
Себе що самы убивали,
Якимъ остывъ нашъ бѣлый свѣтъ.
Гарячимъ добротѣмъ заливали,
Ножами пōдъ боки штрикали,
Щобъ не хапались умерать.
Робили розныи имъ муки,
Товки у мужчирахъ ихъ руки,
Не важились щобъ убивать.

Богатымъ та скупымъ вливали
Ростопленес срѣбло въ ротъ,
А брехуновъ тамъ заставляли
Лизать гарячихъ сковородъ;
Якйѣз изъ роду не женились,
Та по чужимъ куткамъ живились,
Такъй повѣшай на крюкъ,
Зачепленъ за тес тѣло,
На свѣтѣ що грѣшило смѣло,
И не бояло ся сихъ мукъ.

— 23 —

Всъмъ старшичамъ тутъ безъ розбору,
Панамъ, пòдпанкамъ и слугамъ,
Давали въ пеклъ добру хлору,
Всъмъ по заслузъ, якъ котамъ.
Тутъ всякъе були цехмистры
И ратманы и бургомистры
Судьи, пòдсудки, писаръ;
Якъй по правдъ не судили,
Та тóлько грошики лупили
И одбйрали хабаръ.

И всъ розумй филозопы,
Що въ свътъ вчились мудровать,
Ченцъ, попы и кругутопы,
Мирянъ щобъ знали научать;
Щобъ не ганялись за гривнями,
Щобъ не возились зъ попадями,
Та знали церковь щобъ одну;
Ксъондзы до бабъ щобъ не иржали,
А мудй звъздъ щобъ не зиймали,
Були въ огнй на самòмъ дну.

Жвокъ своих що не держали
Въ рукахъ, а волю имъ далі,
По всъсъляхъ ихъ одпускали,
Щобъ часто въ приданкахъ були
И до пòвночи тамъ гуляли,
И въ гречку деколи скакали,
Такъй свъдъли всъ въ шапкахъ
И съ превеликими рогами,
Съ зажмуренными всъ очами,
Въ кипячихъ свъркой казанахъ.

Батьки, якъй сынъвъ не вчили,
А гладли по головахъ,
И тóлько знай, що ихъ хвалили,
Кипьли въ неотъ въ казанахъ;
Що черезъ ихъ сынки въ ледащо
Пустили ся, пòшли въ нйнащо,
А послъ чубили батьковъ,
И всею силою бажали,
Батьки щобъ швыдче умерали,
Щобъ имъ принятись до замковъ.

И тй буди тамъ лигоминцъ,
Пòддурювали що дъвокъ,
Що въ ойка дрались по драбинцъ,
Пòдъ темный, тихий вечерокъ;
Що будутъ сватать ихъ брехали,
Пòдманювали, улещали,
Поки добрались до кònця;
Поки дъвки одъ перечосу
До самого товстъли носу,
Що соромъ послъ до вънци.

Були тамъ купчики проворнй,
Що тъздили по ярмаркамъ,
И на аршинець на пòдборный,
Поганый продававали крамъ.
Тутъ всякъе були пронозы,
Перекупки и смаровозы,
Жиды, мънгайлы, шинькаръ,
И тй, що фиги·миги возятъ,
Що въ боклагахъ гарячий носять,
Тамъ всъ пекли ся крамаръ.

Наливоды и волоцюги,
Всъ зводники и всъ плюты;
Ярыжники и всъ пянюги,
Обманщики у всъ моты,
Всъ ворожбиты, чародъи,
Всъ тайдамаки, всъ злодъи,
Шевцъ, кравцъ и ковалъ;
Нехи: ръвницкій, коновалскій,
Кушнърскій, ткацкій, шаповалскій,
Кипьли въ пеклъ всъ въ смоль.

Тамъ всъ невърнй и христяне,
Були паны и мужьки,
Була тутъ шляхта и мъщане
И молодй и старики;
Були багатй и убогй,
Прямй були и кривоногй,
Були видующй и слънй,
Були и штатскй и военнй,
Були и паньскй и казеннй,
Були миряне и попы.

Гай! гай! та нйгде иравды дъти,
Брехнижъ наробить лиха болшъ;
Съдъли тамъ скучнй пiиты,
Писарчуки поганыхъ вършъ,
Великii терпъли муки,
Имъ звязанй були и руки,
Мовь у Татаръ терпъли пълнъ.
Отъ такъ и нашъ братъ попадетъ ся,
Що пише, не остережетъ ся;
Якій же втерпить iого хрънъ.

Якусь особу мацапуру
Тамъ шкварили на шашлику,
Гарячу мъдь лили за шкуру
И роспинали на быку.
Натуру мавъ онъ дуже бридку,
Крививъ душею для прибытку,
Чужее отдававъ въ печать;
Безъ сорома, безъ бога бувши,
И восьму заповѣдъ забувши,
Чужимъ пустивъ ся промышлять.

— 24 —

Еней якъ ђдсейъ ђдступивъ ся
И даль трохи одойшовъ,
То на другее нахопивъ ся,
Жвночу муку тутъ найшовъ.
Въ другомъ зовсъмъ сихъ караванъ
Поджаровали якъ у банй,
Що ажъ кричали на чъмъ свътъ:
Ой! то галась исправляли,
Гарчали, выли и пищали,
Посля кутъ мовъ на животъ.

Дъви, бабы и молодицъ
Клали себе и ввесь свой родъ,
Кляли всѣ жарты, вечернице,
Клали и жизнь и бълый свѣтъ;
За те имъ такъ тамъ задавали,
По черезъ мъру мудровали
И верховодили надъ всѣмъ;
Хотъ чоловѣкъ и не омъ,
Коли же живицъ, бачишь, тес,
Такъ треба угодити й.

Були тамъ честнй пустомолки,
Що знали ввесь святый законъ,
Молили ся безъ остановки
И били сотъ по нять покаю,
Якъ въ церквѣ мъвѣ людьми стояли
И головами все хитали;
Якъ же були на самотъ,
То молитовники ховали,
Казлись, бѣгали, скакали
И горше дещо въ темнотѣ.

Були и тіи тамъ панянки,
Що наряжались на показъ;
Мандрови, хлорки и доптянки,
Що продаютъ себе на часъ.
Сй въ свѣрѣ и въ смолѣ кинѣли,
За те що жирно дуже въли
И що ихъ не страшивъ и постъ;
Що все прикушовали губы;
И скакили бѣленький зубы
И дуже воочили хвостъ.

Пеклесь тутъ гарнй молодицъ,
Ажъ жаль було на нихъ глядъть,
Чорнявй, новий, міполицъ;
И сй тутъ мусьги кинѣть,
Що замужъ за старыхъ ходили
И мышакомъ ихъ поморили,
Щобъ послѣ гарно погулять!
И съ парубками новодитись,
На свѣтѣ весело нажитись
И не голоднымъ умерать.

Якілись мучились тамъ итали
Съ куделями на головахъ;
Се честныі, не потъпахи,
Були тендитнй при людяхъ:
А безъ людей? — не можна знати
Себе чимъ мали забавляти,
Про те лишь знали до дверей.
Имъ тякко въ неклъ докоряли,
Смолы на щоки называли,
Щобъ не дурили такъ людей.

Бо щоки терди манією,
А блейвасомъ и носъ и лобъ,
Щобъ краскою, хоть не свосю
Причаровать къ себе когобъ;
Нзъ рѣпы підставляли зубы,
Ялозили все смальцемъ губы,
Щобъ підвести на грѣхъ людей;
Пиндючили якієсь бочки,
Мостили въ пазусѣ платочки,
Въ которыхъ не було грудей.

За сими по ряду шкварчали
Въ распаленныхъ сковородахъ
Старй бабы, що все ворчали,
Базькали о всѣхъ двѣлахъ;
Все тѣлько старину хвалили,
А молодыхъ товкли та били,
Не думалижъ якй були,
Еще якъ самы дѣвовали
Та съ хлоццями якъ гарцювали,
Тай по детинцъ привели.

Вѣдомъ же тутъ колесовали
И всѣхъ шелтухъ и ворожокъ,
Тамъ жилы зъ нихъ чорты мотали
И безъ ветушки на клубокъ;
На припѣчкахъ щобъ не орали,
У комены щобъ не лѣтали,
Не зѣдлибъ на упиряхъ;
И щобъ дощу не продавали,
Въ почни людей щобъ не лякали,
Не ворожилибъ на бобахъ.

А зводницямъ таке робили,
Що цурь юму вже и казать,
На грѣхъ дѣвокъ що нідводили
И самъ учились промышлять;
Жѣнокъ одъ чоловѣквѣ крали
И волоцюгамъ помагали
Рогами людській лобъ квѣчать,
Щобъ не своимъ не торговали,
Тогобъ на одкунъ не давали,
Що треба про запасъ держать.

— 25 —

Еней тамъ бачивъ щось не мало
Кипящихъ мученицъ въ снољ,
Якъ съ кабановъ топилось сало,
Такъ шкварили ся сй въ огнй;
Були и святськи и черницъ,
Були двьки и молодицъ,
Були и пань й панночки;
Були въ свитках, були въ охвотахъ;
Були въ дульстахъ и въ капотахъ,
Були всѣ грѣшный жвночки.

Но се були все осужденй,
Якй номерди не теперь;
Безъ судьж не паливъ последный
Огонь, недавно хто умеръ;
Сй всѣ були въ другомъ загонь,
Якъ бы лошата, або конь,
Не знали попадутъ куда;
Еней на першшй подившись
И о бѣдах ихъ покурившись,
Пошовъ въ другіи ворота.

Еней ввойшовши въ сю кошару,
Нобачивъ тамъ багацько душь,
Вмѣшавши ся мѣжъ сю отару.
Якъ мѣжъ гадюки чорный ужь
Тутъ рознй душъ похожали,
Все думали, та все гадали,
Куда то за грѣхи ихъ вирутъ.
Чи въ рай ихъ пустятъ веселитись,
Чи може въ пекло посмалитись
И за грѣхи имъ носа втрутъ.

Було имъ вдольно розмовлять
Про всеки свои двѣ,
И думати и мозковати
Яка душа, де, якъ жила;
Багатый тутъ на смерть гпѣвить ся,
Що онъ зъ грѣшми не розлѣчивъ ся,
Кому и колько трѣба дать;
Скунный же тосковавъ, нудивъ ся,
Що онъ на свѣтѣ не наживѣ ся
И що не вспѣвъ и погулять.

Сутяга толковавъ указы,
И що то значитъ нашъ Статутъ;
Росказовавъ свои проказы,
На свѣтѣ що робивъ сей плутъ.
Мудрець же физику провадивъ
И толковавъ якихъ монадовъ
И думавъ одкиль взявъ ся свѣтъ?
А маршоплясъ кричавъ, смѣявъ ся,
Росказовавъ и дивовавъ ся,
Якъ добре знавъ жвнокъ дурить.

Судя тамъ признававъ ся смѣло,
Що съ гудзиками за мундиръ
Таке переначивъ двѣло,
Що можебъ навѣстивъ Съвѣръ;
Та смерть избавила косою,
Що катъ легенькою рукою
Плечей юмъ не покропивъ.
А лькаръ скрѣзь ходивъ зъ ланцетомъ,
Зъ слабительнымъ и спермацетомъ
И чванивесь, якъ людей моривъ.

Ласошолысты похожали,
Всѣ фертики и паничъ,
На пальцахъ ногтики кусали,
Роспиндившись якъ павичъ;
Все очи въ гору поднямали,
По свѣту нашому вздѣхали,
Що рано ихъ побрала смерть;
Що трохи славы учинили,
Не всѣхъ на свѣтѣ подурили,
Не всѣмъ успѣли морду втерть.

Моты, картьожники, пяниги,
И ввесь проворный честный родъ;
Дакей, коюхи и слуги,
Всѣ кухарь и скороходъ,
Побравшись за руки ходили
И все о плутнихъ говорили,
Якъ робили, якъ жили,
Якъ паней и пановъ дурили,
Якъ по шинькахъ въ ночи ходили
И якъ съ кишень платки тягли.

Тамъ придзигльованки журились,
Що нѣкому вже подморгнуть,
За ними бѣлѣ не полочились,
Тутъ ихъ заклекотѣла путь;
Бабы ту бѣлѣ не ворожили
И простодушныхъ не дурили.
Якъйжь двѣвокъ охочій бить,
Зубами зъ серця скреготали,
Що наймички ихъ не вважали
И не хотѣли имъ годить.

Еней уздѣвъ свою Дидону
Осмалену, мовь головня,
Якъ разъ по нашому закону
Предъ нею шапочку и знавъ;
„Здорова! — глянь... де ты взяла ся?
И ты сердешна припела ся
Изъ Карфагены ажъ оюда?
Якого бѣса ты спекла ся?
Хиба на свѣтъ нажила ся?
Чортъ мавъ тобѣ десь и стыда.“

— 26 —

„Така смашная молодица,
И глянь! умерла залюбки..
Румянна, повна, бълолица,
Хто гляне, то лизне губки;
Теперь зъ тебе яка утъха?
Нийхто не гляне и для смѣха,
На ввкъ теперь пропала ты!
Я, далебо, въ тойъ не виною,
Що такъ розъвхавъ ся съ тобою,
Минъ приказано втеки.“

„Теперь же, коли хочь, злыгаймось
И нумо жить такъ, якъ жили,
Тутъ закуръмъ, заженихаймось,
Не розлучаймось нийколи;
Ходи, тебе я помидую,
Прижму до серця — поцѣлую.“
Юмужь Диона на отрѣзъ
Сказала: „Къ чорту убйрай ся,
Па мене большь не женихай ся..
Не лъзъ! — бо розбѣю и носъ.“

Сказавши, чортъ зна де пропала,
Еней не знавъ що и робить.
Колибъ яга не закричала,
Що довго годъ говорить,
То можебъ тамъ и застоявъ сн
И може той поры дождавъ ся
Щобъ хто и ребра полйчивъ:
Щобъ съ вдовами не женихавъ ся,
Надъ мертвыми не наглумлавъ ся,
Жвнокъ любовю не моривъ.

Еней съ Сивилою попхавъ ся
Въ некельную подаль глушь;
Якъ на дорозвъ повстрѣчавъ ся
Съ громадою знакомыхъ душъ:
Тутъ всѣхъ зъ Енесмъ обиймались,
Чоломкались и цвѣловались,
Побачивши князька свого;
Тутъ всякъ смѣвавъ ся, реготавъ ся,
Еней до всѣхъ ихъ доглядавъ ся,
Знайшовъ зъ Троянцѣвъ ось кого:

Педька, Терешка, Шелифона,
Панька, Охрима и Харка,
Леська, Олешка и Сизьона,
Пархома, Ђська и Феська,
Стенька, Ониська, Опнаса,
Свирида, Лазаря, Тараса,
Були Деньнеъ, Остапъ, Овсій
И всѣ Троянцъ, що втопились;
Якъ на човнахъ зъ нимъ волочились,
Тутъ бувъ Вернигора Мусій

Жидовьска школа завела ся,
Великій крикъ всѣ нódняли,
И реготня де не взяла ся,
Тутъ всяку всѣчину верзли;
Згадали, чортъ знае. колишне,
Балакали уже и лишне,
И самъ Еней тутъ росходивсь;
Щось багатурили довгенько,
Хотъ избойши ся и раненько,
Та панъ Еней нашъ опозвивсь.

Сивиль се не показалось,
Що такъ пахолокъ застоявсь,
Що дитітко такъ розбрѣхалось,
Уже и о свѣтѣ не знавсь;
На іого грōзно закричала,
Залаяла, запорощала,
Що ажъ Еней ввесь затрусивсь.
Троянцъ также всѣ здрыгнули
И въ ростичь, хто куды, махнули.
Еней за бабою пустивсь.

Ншли, и якъ бы не збрехати,
Трохи не съ пару добрыхъ гонъ,
Якъ ось побачили и хаты
И ввесь Плутоновъ царській дой.
Сивина пальцемъ указала,
И такъ Енееви сказала:
.Отъ тутъ и панъ Плутонъ живе
И съ Прозерпиною своею,
До ихъ то на поклонъ съ гилесю
Теперъ я поведу тебе.“

И тónько що прйійшли къ воротамъ,
И въ дворъ пустили ся чвалать,
Якъ баба бридка, криворота,
„Хто йде?“ ихъ стала скликать.
Мерзене чудо се стояло
И било подъ дворомъ въ клепало,
Якъ въ паньскихъ водитъ ся дворихъ
Обмотана вся ланцютами,
Гадюки види ся клубками
На головъ и на плечахъ.

Вона безъ всякого обману
И шири безъ обеняковъ,
Робила гръшнымъ добру шану,
Ремнями драла мовь быковъ;
Кусала, грязла, бичовала.
Крышила, шкварила, щипала,
Топтала, дряпала. пекла,
Порола, корчила, пиляла,
Вертъла, рвала, шпиговала
И кровь изъ тѣла изъ пила.

— 27 —

Еней, бъдняжка, излякавъ ся,
И ввесь якъ крейда побълъвъ,
И заразъ у яги спытавъ ся,
Хто ъй тамъ мучити велъвъ?
Вона юму все росказала
Такъ, якъ сама здорова знала,
Що въ пекъ есть судя Еакъ;
Хоть онъ на смерть не осуждае,
Та мучити повелъвае,
И якъ звелитъ — и мучатъ такъ.

Ворота самы одчинялись,
Не смѣвъ нйхто ихъ задержать,
Еней съ Снвилою пустились
Щобъ Прозерпинъ честь отдать;
И подвести ъй на болячку,
Ту суто золоту гиячку,
Що сильно такъ вона бажа.
По къ ний Еней не пусти,
Прогнали, трохи и не били,
Бо хирѣла ихъ госпожа.

А далъ вперли ся въ будынки
Подземного сього царя,
Нй тичъ: нй гарили пылишки,
Було все чисто якъ зоря;
Цвяхованй були тамъ ствны
И обкна всѣ зъ морскои пьны;
Шумиха, олово, свинець,
Блышали мѣди тамъ и крыцъ,
Всѣ убрани були свѣтлицъ;
По правдъ, наньсей бувъ дворецъ

Еней съ ягою розглядали
Всѣ дива тамъ, якъ були,
Роты свои пороззявляли
И очи на яобы пяли;
Промѣжъ собою все зтлядались,
Всьому дивились, осмѣхались,
Еней то цмокавъ, то свиставъ.
Отъ тутъ то душѣ ликовали,
Що праведно въ миру живали,
Еней и сихъ тутъ навѣщавъ.

Сѣдъли руки поскладавши,
Для нихъ все праздники були;
Люльки курили полягавши,
Або горѣлочку пили
Не тютюнкову и не пьнну,
Но третьопробну, перегонну,
Настоянную на бодянъ:
Понѣдъ челюстами запѣкану
Н въ ганусомъ и до калгану,
Въ пьн бувъ и нерецъ и шапранъ.

И ласошъ все только зли,
Сластьоны, коржики, стовицъ,
Варенички пшенишний, бълй,
Пухй съ кавяромъ буханцъ;
Часныкъ, рогѣзъ, паслѣнъ, киселицъ,
Козельцъ, тернъ, гладъ, полуницъ,
Крутын яйца съ сырѣцемъ;
И дуже вкусную яешню,
Якусь нѣмецьку, не тутешню,
А запивали все пивцемъ.

Велике тутъ було роздоля
Тому хто праведно живе,
Такъ, якъ велике безголова
Тому, хто грѣшну жизнь веде;
Кто мавъ къ чему яку охоту.
Тутъ утѣшавъ ся тымъ до поту;
Тутъ чистый бувъ розгардявшъ:
Лежи, спи, вѣжь, пий, весели ся,
Кричи, мовчи; спѣвай, крути ся;
Рубайсь, — такъ и дадутъ падашь.

Нй чванились, нй величались,
Нйхто не знавъ тутъ мудровать,
Крый Боже! щобъ нй догадались
Братъ зъ брата въ чѣмъ покепковать;
Нй сердили ся, нй гнѣвались,
Нй лаяли ся и не бились,
А всѣ жили тутъ любезно;
Тутъ всенкій гласно женщавъ ся
Ревнивыхъ ябедъ не боявъ ся,
Було въ обще все за одно.

Нй холодно було, нй душино,
А саме такъ, якъ въ свѣряках,
И весело и такъ во скучно,
На великолныхъ якъ святкахъ;
Коли кому що захотѣлось,
То тутъ якъ зъ неба и вродилось; —
Отъ такъ то добрй тутъ жили.
Еней се зрѣвши дивовавъ ся,
И тутъ яги своей спытавъ ся,
Якъ се праведний були?

„Не думай, щобъ були чиновий,
Снвила сей дала отвѣтъ,
Або що грошей скринѣ новий,
Або въ икихъ товѣстый животъ,
Не тй се, що въ цвѣтныхъ жупанахъ,
Въ кармазинахъ, або сапинахъ;
Не тйжь, що съ книгами въ рукахъ,
Не рыцаръ, не розбишаки;
Не тй се, що кричатъ и паки,
Не тй, що въ золотыхъ шапкахъ.“

— 28 —

„Се бъднй, нищй, навиженй,
Що дурнями счисляли ихъ,
Старцъ, хромй, слъпорождей,
Зъ якихъ бувъ людъскій глумъ и смѣхъ;
Се, що съ порожними сумками
Жили голоднй подъ тынами,
Собакъ дражнили по дворахъ;
Се тй, що бъгъ дастъ получали,
Се тй, якихъ выпроважали
Въ потылицю и по плечахъ.“

„Се вдовы бъднй, безпомощнй,
Якимъ пріюту пе було;
Се дввы чествнй, нелорочнй,
Якимъ сподницъ не дуло;
Се, що безъ родичѣвъ остались.
И спротами назывались.
А посъв вбгались и въ окладъ;
Се, що проценту не лупили,
Що людямъ помагать любили,
Хто чимъ богатъ, то тымъ и радъ.

„Тутъ также старшина правдива,
Бувають вскіе паны;
Но только трохи свого дива,
Не кваплють ся на се вони.
Бувають войськовй, зичковй,
И сотники, и бунчуковй,
Якъ правдиву жизнь вели;
Тутъ люде всякого завыту
По бълому есть колько свѣту,
Которй праведно жили.“

„Скажижъ моя голубко сиза,
Ище Еней яги спытавъ,
Чомъ батька я свого Анхиза
И досй въ очи не выдавъ?
Нй съ грѣшными, нй у Плутона,
Хиба юмъ не ма закона,
Куда юго щобъ засадить?
Онъ божи, сказала, кровй
И по Венереной любовй,
Де схоже, буде тамъ и жить.“

Базъкавши зойшли на гору,
На землю съли отдыхать,
И попотѣвши саме въ пору,
Тутъ приняли ся розглядать,
Анхиза щобъ не прогуляти,
Обридло бо и такъ шукати;
Анхизъ же бувъ тогдѣ въ низу
И похожавши по долинѣ,
Объ миленькой свой любинѣ
Водивъ по мозку коверзу.

Якъ глядъ на гору не нарокомъ
И тамъ свого сынка уздѣвъ,
Побѣгъ старый не просто, — бокомъ
И ввесь одъ радости згорѣвъ.
Хватавсь зъ сынкомъ поговорити,
О всвехъ спытатись, роспросиги
И повидатись хоть часокъ;
Енесчка свого обняти,
По батькѣвськи поцѣловати,
Іого почути голосокъ

„Здоровъ сынашу, ма дитятко !
Анхизъ Енеевй сказавъ:
Чи сежь тобъ таки не стыдно,
Що двого я тебе тутъ ждавъ.
Ходѣвъ лишень къ мой господѣ,
Тамъ поговоримъ на свободѣ,
За тебе будемъ мирковать“
Еней стоявъ такъ, мовь дубина,
Котиласьвъ зъ рота только слина,
Не смѣвь мертвця поцѣловать

Анхизъ сю бачивши причину,
Чого сыночокъ сумовавъ,
И самъ хотѣвь обнять дитину —
Та ба! уже не въ ту попавъ;
Принявъ юго щобъ находи,
И тайности юму сказати,
Якій Енеевъ буде падѣдъ.
Якій двти будутъ жавий,
На свѣтъ зроблять сколько славы,
Якимъ то людцамъ буде двѣдъ

Тогдѣ то въ пеклѣ вечерницѣ
Лучились, бачишь, якъ на те,
Були дввки, та молодиц
И тамъ робили не пусте:
У ворона собъ играли,
Весьльныхъ пьсеньокъ спиввали,
Спѣвали тутъ и колядокъ;
Палили ключа, ворожили,
По спинѣ лещатами были,
Загадовали загадокъ.

Тутъ занлѣтали джерегель,
Дробушечки на головахъ;
Скакали по полу вегерѣ,
Въ тѣснои бабы по лавкахъ;
А въ коменъ суженныхъ пытали
У хатнихъ оконъ пódслухали
Ходили въ повнѣнь по пусткамъ.
До свѣчки ложечки палили,
Щитину изъ свинѣ смалили,
Або жмурлись по куткамъ.

— 30 —

ЧАСТЬ IV.

Борщовъ якъ три не поденькуешь,
На моторошнй засердчить;
И заразъ тягломъ закишкуешь
И въ буркотъ закеньдюшить.
Колижъ що напхомъ зъязыкаешь,
И въ теребъ добре зживотаешь,
То на веселй занутрить.
Объ лихо вдаромъ заземлюешь.
И ввесь забудъ свой эголодуешь
И бвгъ до горя зачортить.

Та що абыщоти верзляломъ,
Не казку кормомъ соловятъ:
Ось ну закалиткуй брязкаломъ,
То радощв заденежать.
Коли давало спятакуешь,
То може чудо сповниуешь,
Якъ що съ тобою спередитъ:
Куды на плавахъ човновати,
Якъ угодилъ Юнонати
И якъ Еней заминервитъ.

Мене за сю не лайте мову,
Не я ен скомпоновавъ;
Сивилу лайте безтолкову,
Ен се мозокъ змусовавъ:
Се такъ вона коверзовала,
Енеевй пророковала —
Юму где поступатись якъ.
Хотъла мозокъ закрутити,
Щоб грошей бойше улупити,
Хотъ бъдный бувъ Еней и такъ.

Та треба зъ лиха догадать ся,
Якъ прйде узломъ до чогось:
А зъ въдьмою не торговать ся.
Щобъ хлыпати не довелось
Подяковавъ старую суку
Еней за добрую науку,
Шаговъ зъ дванайцать въ руку давъ.
Сивила грошики въ калитку,
Ноднявили пелену и свитку, —
Изслизла, мовъ лихий элыгавъ.

Еней избувши сучу бабу,
Якъ мога швыдче на човны,
Щобъ не дала Юнона швабу,
Що опинивъ сябъ въ сатаны.
Троянцъ въ човна посъдавши
И швыдко ихъ поодпыхавши,
По вътру гарно поплыли.
Гребли зъ діявола всѣ дружно,
Що деякимъ ажъ стало душно,
По хвилей веселця тули.

Плывутъ — ажъ вътры забурчали
И закрутили не шутя;
Завыли розно, засвистали,
Нема Епеевй пута!
И зачало човны бурхати,
То сторчь, то на бокъ колыхати,
Що врагъ устоитъ на ногахъ.
Троянцъ зъ ляку задрыжали,
Якъ лиху помогти не знали;
Играли только на зубахъ.

Якъ ось ставъ вътеръ ущухати
И хвили трохи уляглись;
Ставъ мвсяць зъ хмары выглядати
И звѣзды на небъ блылись-блылись!
Агу! Троянцамъ легче стало
И тяжке горе зъ серця спало,
Уже бо думали прошасть.
Зъ людьми на свѣтъ такъ бувае:
Коли кого мѣхъ налякае,
То послѣ торба спать не дасть.

Уже Троянцъ вгамовались,
Могоричу всѣ потягли;
И мовь меньки повывертались,
Безпечно спати залягли.
Ажъ ось поромщикъ ихъ проноза
На землю впавъ, якъ мѣхъ изъ воза
И мовь на пупъ репетовавъ:
„Пропали всѣ мы зъ головами,
Прощаймось съ тѣломъ и душами,
Остатній нашъ народъ пропавъ.“

— 572 —

**Фөн.** Сами вы, душечка, паварили пива, сами и хлебайте. Только вы съ вашимъ умомъ мөскете придумать что намъ дѣлать теперь.

**Прис.** Простите, благословите насъ!

**Сквор.** Вепомните ваше обѣщаніе; чтобы ни произошло, не гнѣвать ся на меня и не удалять отъ любви вашей.

**Фөн.** Такъ вы, душечка, имъ это обѣщали? Прекрасно!

## Авленіе ияте.

Тіже и Эвъзни.

**Эвж.** Я услышала музику и же де винé, что вы исполнили свое желаніе и возвратили ся съ успешномъ. Поздравляю тебя, машеръ Присинька! ты наконецъ замужемъ (обнимае ю.) И васъ, мосье ле капитанъ, я васъ же ву фелиситъ.

**Шпакъ.** Развѣ вы знали о ихъ намѣреніи, что ли?

**Эвж.** Знала, знала и имъ содѣйствовала.

**Фөн.** Прекрасножъ вы поступали, будучи сами незамужная дѣвица!

**Агр.** А какъ жеъсъ иначе? У насъ въ Петербургѣ, въ такомъ случае, безъ посредника никогда не обходить ся.

**Эвж.** Простите же вашу ма филь, же ву при! она въ другой разъ этого не едѣляетъ. Не будьте не умолимы!

(Где-къ изъ гостей пойдąть до Шпака, и просятъ ею.)

**Опец.** Впрочемъ, Кирило Петровичъ, обращая взоръ на ходъ европейской политики, я нахожу, что въ разсужденіи реставраціи, право моего любезнѣйшаго племянника на вашу любезнѣйшую дочь, есть равносильное съ правомъ донъ Карлоса на тронъ Гиш...

**Шпакъ.** (розсердивши ся.) Такъ не бывать же ни донъ Карлосу, ни вашему племяннику моимъ зятемъ.. Уфъ!.. Ен богу, вы меня такъ разсердили, что я чуть не простилъ капитана, и довели бы до того, что я, будучи Шпакъ, отъ дѣда и отца Шпакъ, я долженъ бы равнодушно смотрѣть, что моя дочь вышла за какого нибудь Скворцова.

**Шѣльм.** Осемѣливаемо ся, ваше высокоблагородіе, нижайше доложить, що у того Шпака, що спѣвавъ подъ окнами у тем-

— 573 —

ницй гетьмана, та було два сыны: одинъ Шпакъ повѣвѣ рѣдъ Шпаковъ, отъ якъ и вы е, а другій Шпакъ пôшовъ у москалѣ и ставъ звати ся по московському Шкварцовъ; адже усѣ рôвно, що шпакъ, що шкварець.

Шпакъ. Повѣрь тебя только такъ ты паговоришъ. Я поклялъ ся ни въ чемъ тебя не вѣрить.

Шельм. Якъ хочете, а я списавъ объ съмь бамагу и завтра вамъ покажу, тай заприсягну, що се именно такъ.

Шпакъ. Впрочемъ, это правдоподобно (до жены.) Какъ вы думаете, маточка, прощать или нѣтъ?

Фен. Какъ же бы вы ихъ, душечка, и не простили, когда уже ужинъ изготовленъ для всѣхъ гостей! не собакамъ же его выкидывать! А откажете теперь, такъ послѣ, когда ни будь, все таки простите, тогда въ другой разъ придетъ ся онять такіе же убытки нести. Ну ихъ совсемъ! только когда прощаете, то запретите ему, душечка, чтобъ онъ впередъ не говорилъ мнѣ любовныхъ рѣчей, я ихъ отъ роду не слыхивала.

Шпакъ. Не бой ся, маточка, не бой ся; теперь ему есть кому говорить любовныя рѣчи. Ну, Присинька, такъ и быть; будь щастлива. (обнимаетъ ю и Скворцова.) Будь намъ добрымъ сыномъ! Теперь идите къ матери, и пріймите ея благословеніе. Я радъ, что дочь моя не унизила фамиліи Шпака и вышла за его же потомка.

(Мати обнимаетъ ихъ и гостѣ поздоровляются)

Шельм. Поздравляю васъ, пане Шпакъ, ище съ шпакомъ, та вже зъ московськимъ.

Шпакъ. Насолилъ ты мнѣ крѣпко, а однако я прощаю тебя для радости.

Шельм. Коли ласка виша, то, будучи, настановѣть мене управляющимъ надъ отчинами. Я й тымъ доволенъ буду.

Шпакъ. Непремѣнно, непремѣнно. Ты будешъ славной управляющій. Ну, всѣ ли перецѣловались? Пора веселить ся. Музиканты, польской! Зять, бери тещу, а я съ дочерью. Покорно прошу всѣхъ.

(Всѣ танцюювъ польонеса, потомъ и инніи танцѣ.)

Листъ Основяненка до Шевченка.

23. октября (18) 40 г. Основа.

Десь, я думаю, ни зъ однымъ чоловѣкомъ и ни зъ якимъ письмомъ не було того, що минѣ було зъ вами, мōй коханый пане, Тарасъ Григорьевичъ. Щось дуже не просто почало ся и до чого-то воно дойдетъ ся — пабачимо. А почалось и зъ почину, що васъ я крѣпко улюбивъ, знайшовши таке мнякесеньке серденько и душу чисту, мовь хрусталь. Улюбивъ, кажу вамъ, та не знаю — кого, и хто онъ и де онъ, и якъ іого назвати? Хтось такій — а люблю крѣпко; хочбы и у ofчи побачивъ, то не познавъ бы, бо зъ роду не бачивъ и не знаю, хто такій е. Ось слухайте, батечку, якъ насъ зъ самого першу зводило до купы.

Сидимо мы у двохъ зъ моею жѣночкою, та де-объ-чѣмъ базѣкаемо, ажъ ось и примчали намъ книжокъ, знаете тыхъ, которыми насъ, дурникōвъ, обдурюють. грошики попереду злуплять, тай пишуть и дрюкують московську нīсенīтницю, якъ яка разляпушка вбивала ся объ своему бахуровй, або якъ якій живжикъ одуривъ джинджигилясту панянку, що бояла ся и на людей дивитись, а тутъ... треба колиску дбати... Отъ таке усе пишуть, звѣсно Москаль: онъ по своѣй вѣрѣ такъ и пише. От-такихъ-то книжокъ намъ нанесли, а тутъ и письмечко... не өдгадаю өдъ кого. Я узявъ, та гарненько и розпечатавъ... Го-споди милостивый! сежь по нашому!... Читаю... ну, ну! Смѣ-емо ся зъ жѣнкою, якъ у васъ тамъ поводило ся съ панею, що усе каже: pardon... а далѣ якъ почали вѣрши читати... такъ-ну!... Бодай вы мене не злюбили, коли брешу: волосься въ мене на головѣ, що вже іого и не багацько, та и те на-вестопужило ся, а бōля сердця такъ щось и щемить, у вочахъ зеленѣе... Дивлюсь... жѣночка моя хусточкою очицѣ втира... „От-се такъ;“ кажу: „хтось мудро написавъ и живо усю прав-

— 575 —

ду списавъ... хтожь такій?... Перебендя... Вгадуй-же іого, що и хто воно таке е..., не знаемо.“ Послали до мого брата, що край насъ живеть, и що то за чоловѣкъ: бувавъ не тѣлки у Москвѣ, у Кіьовѣ, та у самому Петенбурсѣ бувавъ, и зайцѣвъ добре стрѣля, тай лисиця не попадай ся, — такъ и вшкварить; такъ и той прочитавши, поцлямкавъ, тай сказавъ: „хто такій писавъ — не звѣсно. а дуже розумно написано.“

Нуте. Щожь намъ робити? якъ до „Перебендѣ“ звѣстку подати, що іого думка пала намъ на душу і такъ полискотала ѣви, мовь чорнява дѣвчина, съ карыми очицями, бѣленкими пальчиками пошурудурила за шією. Якъ оббозватись? куды? черезъ кого? — Оттакъ сумуемо, а думкою вашою частенько потѣшаемо ся —... Ажь ось, у одной книжцѣ читаемо звѣстку, що, каже, е написаный Кобзарь. отъ зт такими думами и пѣненями, та і списавъ одну..., а мы зъ жѣнкою такъ і вдарились объ полы і кажемо: „се Перебендя, непремѣнно Перебендя!“ Ну, теперь знаемо, що списавъ сіи думки панъ Шевченко, — та хто онъ?, та де онъ?, якъ до нього өдөзватись? Не вжежь зробити якъ Евгеній Павловичъ?) зробивъ, що написавъ: Грицку Основяненку, та такъ і пустивъ. Такъ добрежь, що поштарѣ наши уторопали — де мене знайти; а у васъ, кажуть, городъ, троха чи не бѣлѣшь і самыхъ Кобелякбвъ і вулиць бѣлше: дежь тамъ знайти безъ именьня? Оттакъ і розсуждаемо і думаемо написати до пана Шевченка. тай послати у журналъ якій-небудь. Такъ щожь бо? Треба написати по нашому, а москаль, що журналъ конпонуе, законилить губу, тай не схоче дрюковати. Не приходитъ ся. А, головонька бѣдна! Такъ собѣ сумуемо і таки піддержидаемо, чи не озоветъ ся самъ панъ Шевченко до насъ... і усе ждемо, не знаючи що робити... Ажь гулькъ! тѣлки-що позавчора несуть зъ пошты письмо і книжечку. А письмо пише Петръ Ивановичъ Мартосъ, тай писше слово у слово такъ: „Посылаю Кобзаря, сочиненіе такого-то. Оно было поручено авторомъ одному изъ его товарищей, ъхавшему въ Малороссію, для доставленія вамъ (мнѣ бы то); но какъ онъ ъхалъ не черезъ Харьковъ, то книга поступила“

*) Гребѣнка.

— 576 —

ко мнѣ (къ г. Мартосу); при книгѣ было и письмо къ вамъ
(ко мнѣ) отъ автора, но оно затеряно его товарищемъ."

От-така-то кумедія лучила ся зъ вашими письмами!

А книжку, якъ розгорнувъ. — дивлюсь — Кобзарь. та
вже дуже вычитаный. Дарма! я іого притупивъ до серця, бо
дуже шаную васъ, и ваши думки крѣпко лягають на душу.
А що Катерина, такъ такъ-що Катерина! Гарно. батечку, гарно!
Боłшь не вмѣю сказати. Оттакъ-то москалики-военны обдурю-
ють нашихъ дѣвчатокъ! Списавъ и я Сердешну Оксану, отъ
точнѣseнько якъ и ваша Катерина. Будете читати якъ панъ
Гребѣнка выдрюкуе. Якъ-то мы одно думали про бѣдныхъ дѣв-
чатокъ, та про бузовѣровыхъ москалѣвъ...

Нѣ, вже такъ, що ваши думки! Прочитаешь и по складамъ и по верхамъ, та внять спершу; а серце такъ и юка! Щобъ-то, паночку-голубчику, якъ вы е такъ гарно складаете вѣрши, щобъ-то якъ бы вы мою Панну Сотниковну та розказали по-своему, своими вѣршами: тодѣбъ вона була дуже гарно розказана, и яка була добра, и якъ постраждала. Та щебъ и змальовали ъи патретъ, — бо чую, що вы лучче малоете, чимъ Борисовській иконописець, що Салдата колись списавъ.

Не здивуйте на мое письмо и выбачайте що тутъ е. Ей,
истинно! Одъ серца я дякую и прошу: утнѣть ище що. Нө-
тѣште душу, мовь топленого масличка злійте на неи, а то, өдъ
московськихъ побрехеньокъ, щось дуже вже до печѣнокъ до-
ходить. Вѣрте, що шаную васъ дуже и повѣкъ вамъ щирый
на услугу,

Григорій Кѣтка
або
Основяченко.

Р. Ѕ. Коли ләска ваша буде що написати до мене, то
спишѣть и те письмечко, що пропало, коли усе згадаете. Та
ще що припишѣть.

Поясненье менше зрозумѣлыхъ словъ.*)

Абвахта — головна варта войскова, одвахъ.

абеда — обида, образа, кривда.

абнакновенно вм. обыкн. — звычайно.

аглицькій — angielski.

али — або.

анахтемській — проклятый.

аргусъ — стоокій сторожь богинѣ Ю, котрого Меркурій на
росказь Юпитера убивъ, почѣмъ Юно его сто очей вса-
дила павѣ въ фōстъ.

аткупщикъ вм. отк. — орендарь.

ахвицеръ — офицеръ.

ахти — ахъ.

Баевый — зъ баи, т. е. зъ рѣдкои, волохатои вовнянои матеріи.

бажати — хотѣти, жадати.

байдаки бити — лѣнюховати, baki zbijać, 241. 42. [овочѣ.

бакалейная лавка — корѣнный склепъ, где продаютъ ся сухіе
бакша — поле, где садятъ ся гарбузы, мельоны, огёрки и пр.

бальшой вм. больш. — великій.

банага — папѣръ, письмо.

баночка — фляшочка.

барда — гуща, остаючая ся при робленю горѣлки.

баринъ — пань.

бархатка — аксамитка.

барыня — панѣ.

барышня — панна.

батовати — пōдганяти. 46. 29.

*) Зъ чиселъ, поставленыхъ такъ въ поненню словъ, якъ и въ
поправцѣ ошибокъ, означае перше сторону, а друге стихъ зъ горы.

37

— 581 —

вѣды, вѣды же — вѣдай, атжежь.

вѣжливость — гречнōсть.

вѣжливѣе — гречнѣйше.

вѣйя — дышель волового воза.

етникъ — мѣтла.

вѣрно — невно.

вѣрьовка — веревка, мотузь.

вѣстимо — розумѣе ся; очевидно.

Гадовъ вм. годовъ — рокōвъ.

гадость — погань.

гамазѣя — шпихлѣръ, складъ хлѣба.

гапликъ — гафтка, heftel.

гартохлѣ — картофлѣ, бульбы.

гарьелка — горѣлка.

гаспидъ — гадюка.

гербовая роз. бумага — папѣръ съ штемплемъ.

глазъ — око.

глекъ, глечичокъ — збанокъ.

глотать — полыкати.

глушилъхъ ся, глушити ся — насмѣхати ся, жартовати; товчи ся.

глупа пōвнōчь — глуха пōвнōчь.

гнуснообразный, гнусный — бридкiй, гидкiй.

гнушать ся — бридити ся, погорджати.

гобвахта — абвахта.

говѣти — приготовляти ся до причастiя; постити; молитви ся.

Гогъ и Магогъ; Гоги и Магоги — митичнiи имена, здае ся, народōвъ, о которыхъ ничь бōльше не вѣдомо.

годовичокъ — той, котрому рōкъ; рōчнякъ.

голомозый — лысый, плѣшивый.

горе — бѣда.

горесть — грызота, смутокъ, жаль.

горница (-ця) — покōй, саля.

горячность — горячка, запалѣ.

господа — паны; г. служивый — пане воякъ.

государь — панъ; цвѣсарь.

граматка — грамота, где вписуютъ имена умершихъ.

грамота — писанье и читанье.

грамотный — письменный.

— 583 —

доловка — пôдлога; на дол. — на землю.

доложити — здати справу.

домовина — трумна.

домостроительство — господарство.

дондеже — доки.

доносчик — той, що доньсь, заскарживь.

дорожка — стежка.

досужно — е чась, не ма роботы.

дотрогивать ся — дотыкати ся.

дочухрати — дойти.

дрожки — вôзокъ на ресорахъ, дорожка.

друг — пріятель.

дубьем — кіемъ.

дульвка — напитокъ, робленый зъ грушокъ, der birnwein.

дуля — велика грушка.

дурачить — дурити; насмѣхати ся, якъ зъ дурака.

дурно — зле; не такъ, якъ треба.

душогубець — убôйця.

дщерь — дочка.

дыбати, дыблю — ити.

дьевушка — дѣвчина,

дѣвствовати, дѣвствуй вм. дѣйствовати — робити.

дѣвѣрь — братъ мужа.

дѣламъ; по дѣламъ было бы имъ обоимъ — було бы имъ обомъ, якъ имъ треба.

дѣцкій — дѣтскій, дитинный.

дюжина — tuzin.

дядя — дядько.

Еднусъ — дукачь.

ее — ю.

ежедневно — щоденно.

елико — кôлько.

этотъ, эта, это — той.

ехидна — гадина.

Жалати — хотѣти, жадати.

жалкувати — жалувати.

жалованье (-ньня) — пенсія; заслужчина.

жалостливый — милосердный, той, що жалуе другого.

— 587 —

каламайковый — зъ баволнянои матеріі.

калганъ — gałgan, (maranta, galanga.)

калдовство — чары.

калитка — фёртка.

кальоный орѣхъ — въ печи сушеный орѣхъ.

канава — ровъ, долинка.

капелюшечные дѣти — маленькіи дѣти.

каплоухій — съ короткими ухами.

капость — пакость.

караулити — стеречи, вартовати.

карватка — шклянка до питя. 189. 38.

картацька плахта — перкальова п.

касать ся — тыкати ся, мѣшати ся.

кателикъ — католикъ.

каторжный — засудженый на роботу до окоповъ.

катюга — катъ. 308. 33.

качество — злое свойство, выступокъ 278. 4,

ке — давай; ну. 7. 12.; 10, 24.; 13. 26.; 24. 41.; 28. 21.; 88. 43.

китиця, китичка — букетъ, кутасъ.

кладбище, кладвище — цментарь.

кладъ — скарбъ, закопанй грошѣ.

класъ — кляса, ранга.

клечальна недѣля — зелена недѣля.

коверкать — перекручовати.

коверница — тая, що робитъ ковры, диваны.

кое-что — где що.

колдовати — чаровати.

колика — колька.

колонновожатый — офицеръ, который предводитъ колонну
колыска — гойдалка. [(жовнѣровъ).

кольце — обручка.

колѣсчасті запаски — зъ матеріи помальованои въ кōлка.

компотъ — женьска верхня сукня.

кондиторская — цукровня, cukiernia.

конечно — въ самой рѣчи; певно.

кормилецъ — пѣстунъ; добродѣй.

косый — зизоватый.

кохвейный — кавовый.

— 589 —

ЛОСКОМЪ лежати — лежати такъ, що и порушити ся не жожна
отъ пяньства або слабости. 225. 11.

лошадь — кônь.

луна — мѣсяць.

мобопытный — цѣкавый.

мяскуха — plotkarka.

мясъ; потягъ до лясу — утѣкъ.

ляховка — родъ жоньского убраня, пôдтычка.

Маво вм. мого — моего.

макортеть — макôtра.

макотрусъ — маковея (1. августа).

мандрованый — бѣглый, утѣкшій.

маненькій — маленькій.

мановеніе — знакъ, росказь.

маслякъ — на маслѣ смажене тѣсто.

мастерски — по майстерски.

махенькій — маленькій.

машечка — любка, душка и пр.

маякъ — свѣтило, знакъ для плываючихъ по мори.

маячити у оч'й — сновати ся передъ очима, лѣзти въ очи.

меделянъ — домовый песъ, der hofhund.

медлить — зволѣкати, ôттягати ся.

мережованый — вышиваяный.

мериносъ — овця мерино.

мескъ — мулъ.

местникъ — метитель; служащій. 237. 21.

мечтать — роити собѣ щось, фантазовати.

мештаніе — уроенье; гадка.

мирить ся — годити ся.

миркати — жебрати, просити о запомогу. (Кіевскіи семинари-
сты, ходячи за запомогою, ставали передъ окнами и спѣ-
вали пѣснь, зачинаючую ся словами: „миръ Христовъ“).

міръ вм. миръ — свѣтъ.

мисочку поставити — принести що до церквы на парастась 3. 39.

млинцѣ — блинцѣ.

моги; не моги спорить — не уперай ся, не сперечай ся.

мойка — мѣстце, где мынутъ, перутъ овечу вовну.

молодикъ — мѣсяць на новѣ.

— 597 —

пожалковати — пожаловати.

пожаловать — помиловати, зробити ласку; п. чиномъ — зробити старшимъ; пожаловать ся на кого въ безчестіи — заповзвати кого за образу чести.

пожалуста — прошу, будь ласкавъ.

пожежа — пожаръ.

позанапрасно — надармо.

позастановити — позаставляти.

позвать, позову — покличу.

позоръ — ганьба.

позрынати — лишити свое мѣстце, розойти ся. 194. 13.

позу.пентъ — тасьма.

пока — нимъ.

показаніе снятии — переслухати свѣдкѣвъ.

покаряти ся, покоряти ся — слухатн, пѣддавати ся, упокоряти

полагаю — думаю, менѣ здае ся. [ся.

полаяти ся — посварити ся.

подникъ — полуденокъ.

полезно — пожиточно.

полинятии — стратити свою фарбу, зблекнути 417. 21.

полиця — полиція 255. 35.

полишине — то, що лишило ся яко знакъ при крадежи. 274. 25.

полно — досыть.

полтинникъ — пѣврубель.

польгъ, пѣлъ — пѣдлога, помônстъ.

пользовать ся — користовати ся, пожитковати.

польскій роз. танець — польонесъ.

помогите — поможьть.

помню — памятаю.

понужденіе — примусъ, наказъ.

понѣжити — поласкати, попестити.

понятый — свѣдокъ.

попадъ; не въ п. — не на часѣ, не до ладу.

попеченіе — старанье.

поподчивать, попоштувать — почастовати.

попроцевиндрювати — змарновати, пропустити.

попрьоки — упреку, wyrzuty.

порадокъ — порядокъ.

— 598 —

порицать — попрѣкати, ганити.

порочити — ганити, напастовати.

поругательство — посмѣховиско.

поругать — зганьбити.

поручики — der lieutenant.

порядочно — порядно.

поселеніе — осада, кольонія.

посовѣтовати — порадити.

посредственный — середній.

постачати — подавати, достарчати.

постижно вмершій — нагло умершій.

постой — кватира; постое, — на кватирѣ.

постояльный роз. двор — заѣздный домъ.

постоялець — заѣхавшій до заѣздного дома.

посудина — начинье, geschirr.

посупити ся — захмурити ся.

посѣщеніе — ôтвѣданье, визита.

потаскуха — роспустниця, лайдачка.

потеряти — стратити.

потовнити ся — втиснути ся.

потранезовати — попоѣсти.

потрошити — пороти.

потурати — дати волю.

потушить — погасити.

потчиваньная — частованье, частунокъ.

потыженно — тыжднево.

поузл — попри.

погвастать — похвалити ся.

погитити — вхопити.

похищеніе — рабунокъ.

похороны — погрѣбъ.

поченчиковати — хутко побѣчи.

почитай — майже.

почоть — знатніе люди, свадебніе гостѣ

почти — майже.

пошевелкути — повернути.

поштуваньная — частованье.

пошутить — пожартовати.

— 599 —

пощочина — ударъ по лици.

поѣздане — весѣльнй гостѣ.

права середа — рахманьскій великдень.

право — справѣд, здôправѣд.

праходяща — переходячіи.

прахалъ вм. прохалъ — просивъ.

предатель — зрадникъ.

предбудущій — будучій, що прійде.

предварить — упередити.

предварять — упереджати.

предлагати — предкладати.

предосудительно — наганно.

предписаніе — приписъ, письменный наказъ.

предпринимать — замѣряти, постановляти.

предоставляти — оставляти.

преественный — надзвычайный.

презирать — погорджати.

прекратить, крашу — закônчити, залагодити.

прелестный — принадный.

преотмѣный — дуже добрый, отличный.

препятствіе — перешкода.

препятствовать — перешкаджати.

пресѣть — перервати.

преудивительный — предивный.

прибавити — додати.

приводъ — мѣстце побору рекрутônъ.

привышный — привыкшій.

привѣтливо — пріязно, по пріятельски.

приглянуть ся — сподобати ся.

пригоденъ — здôбный, здатный; на што онъ пригоденъ — на що
ônъ здавъ ся.

придметъ; по пр. — що до; дотычно.

приемъ; вчерашняго приема — тыхъ, що вчера до войска отдали.

прижать — притиснути.

прижучити — притиснути.

прикажчикъ приказный — служащій канцелярійный; економъ.

прикапывать ся втыкати ся.

приколотить — набити.

— 603 —

ры дванъ — повозъ.

рѣже — рѣдше.

рѣшати ся чого — стратити що.

рѣшити ся — ôтважити ся.

рюмка — келишокъ, шкляночка.

рябый — пестрый, красый.

ряды-годы; у — колись не колись.

Сажокъ, сажь — хлѣвецъ, кормникъ.

салфетка — серветка.

самонужнѣйшій — дуже потрѣбный, дуже пильный.

самотужки — о власныхъ силахъ, самъ.

сахарне морожене — lody.

сахаръ — цукоръ.

свальба вм. сватьба.

свидѣтельствовать — посвѣдчати.

свинцовый — оловянный.

сволокъ — бальокъ.

свѣсть — братова жѣнка. 250. 22.

свѣтилочка — дѣвчина, що на весѣлю несе убраный мечь.

сговорена — змовлена, засватана.

сговоръ — заручины.

селезень — качоръ.

семейный — фамилійный.

семья — родина.

семьянинъ — належачій до родины.

сенцю, до — до сенсу, мудро.

серги — кульчики.

сердце — серце 205. 24; злость 185. 14.

сержантъ — старшій при войску.

сказка — списокъ тыхъ, що маютъ ставити ся до войска.

скверный — бридкій, нечистый.

скворецъ — шпакъ.

скиндячка — стяжка.

сколотины — маслянка.

скорѣть — смутити ся, журити ся.

скоропостижно — хутко, нагло.

скорохватомъ — дуже хутко.

скорѣеча — скорѣйше.

— 606 —

станція — почтовая стація.

стеряти ся — sich abreiben.

стовиць — булки зъ гречанои мукй.

стоглазій — стоокій.

стóитъ — коштуе.

сторожить ся — сторговати ся, згодити ся.

страдать — терпѣти.

страждати — терпѣти.

страмъ — ганьба, встыдъ.

странность — дивниця, sonderbarkeit.

странный — дивный.

страстно — горячо.

страсть — страхъ.

страшна свѣчка — страстна свѣчка, котру на страстехъ три-
маютъ въ рукахъ.

струснути ся — стрясти ся.

сударыня — панѣ.

сударь — панъ.

судденко — сынъ (потомокъ) судіи.

судить — судія.

судороги — корчѣ (слабость).

сума нищенска — дѣдбвека торба; до нищ. сумы довести — звести на жебрака.

су.насшедшій — варятъ, wahnsinnig.

сундукъ — скриня.

супруга — жѣнка.

существующій — той, що е теперь, existirend.

сущій — справедливый.

сходка — збёръ (народа).

честь — счелити; тримати за.

счетъ, счотъ — рахунокъ.

сыскивать — вышуковати.

сытá — вода, въ которой роспущено мѣдѣ.

сьеводнѣ — сегодня, нынѣ.

ськати — шукати.

Тае — тое.

также — такъ само.

таковской — такій.

— 612 —

ясочка — вывёрка. 10. 29

яточка — будка.

ятрова — жёнка мужового брата. 211. 18.

ящик — пуделко, скриня, пака.

Ало, мусье, алó; вене иći (allons, monsieur, allons; venez ici) — нуно, пане, нуно; ходътъ сюды.

анфень (en fin) — вконецъ.

апрапó (à propos) — а що до того.

Баку (beaucoup) — багато, много.

By beré (vous verrez) — вы побачите.

ву земе дю флерз (vous aimez du fleurs) — вы любите цвёты.

ву конесе (vous connaissez) — ты знаешь.

Экспре (exprès) — навысне, нарочно.

эмабль (aimable) — мила.

Же ву засюрз (je vous assure) — запевняю тебе.

же ву при (je vous prie) — прошу тя.

же ву фелиситъ (je vous félicite) — поздоровляю васъ.

же девинé (je devinai) — я вгадавъ (-ла).

же дирé (je dirai) — скажу.

жоли офисье (joli officier) — хорошій офицеръ.

Иле тре боку агреабль, иле бонъ! (il est très beaucoup, il est bon !) — онъ е дуже, дуже приемный, онъ е добрый!

имажине (imaginez) — представьте собѣ.

Комса? (comme ça?) — якто?

комъ се жоли (comme ce joli) — якто красно.

Мабель (ma belle) — моя хорошенька, моя красочко.

машеръ (ma chère) — моя дорога, мила, любезна; — меръ (-а) [ma chère mère] — моя дорога мама.

ма филь, же ву при! (ma fille, je vous prie!) — (простите же вашу) доньку, прошу васъ!

ме кескесé! (mais que ce que c'est) — но щожь бо се зновъ.

монъ вм. ма пароль (ma parole) — мое слово (чести).

моншеръ (mon cher) — мой дорогій; — перъ (pére) — батько; -кузинъ (mon cher cousin) — любезный к.

— 613 —

мосье (monsieur) — панъ; м. ле капитанъ (m. le capitaine) — п. к.

Ожурдви па занкоръ а денен (aujour'd'hui pas encore et demain)
— нынѣ ще нѣ, а завтра.

о ревоаръ! (à revoir!) — до евиланя!

офисье (officier) — офицеръ.

Пуркуá (pour对你) — чому, длячого.

Ресте юнъ не иси (restez un peu ici) — зôстаньте трохи ту.

риваль (rival) — противникъ.

Сет-эгаль (cet égal) — ее зарôвно, все-одно.

Тре сюнербъ (très superbe) — дуже гордый, величавый.

Юнъ не амуре (un peu amour) — трошки любови.

Важнѣйшіи поправки.

сто- стихъ
рона зъ горы

1 5 у насъ читай: у насъ, хочь 80

3 29 онъ — онъ самъ [скотинка 82

4 39-41 до: руку... } въ выданю зъ 86

4 45 такъ богъ ажъ { 1841. нема
до 5. 2. дано }

6 15 тутъ — тутъ чи побула. 101

6 17 постыдить — поспѣшить 134

6 40 просить, — просить, нейколи 134

7 20 збитнѣмъ и на всѣхъ про-
чихъ мвстияхъ: збитнѣмъ. 137

12 27 ся! — ся за тынѣ держа- 144

19 26 скажена яка { чьись! 158

24 30 згадала згадала и каже: 158

26 27 поде поде; не хочу, не 160

28 18 взяти вязати. [хочу! 161

29 14 корити? корити? тай рос-
кажешь минь, 165

40 35 може — може ще онъ 165

44 7 Наумъ — Наумъ — а ра 166
денькій же такій 166

48 20 имъ — имъ те и 168

50 8 такъ вона и захлѣпала 171
такъ вона такъ и захлипала, 172

52 20) рыжики рыжики. та такъ
же ихъ багацько було,

53 16 лавъ... — лавъ... охъ душ 174
но минь,

53 31 такъ-такъ онъ — такъ такъ! 177

Отъ онъ 180

54 45 дитяте! — дитяте! не по- 180
ложи мене живого у яму!... 18

56 25 задумала ажъ до 28 а: 81
то.." нема въ выд. лъ 182
1841. р. 184

57 8 тяженько — таки дуженько 185

60 33 покине. Той — покине той, 185

63 1 перемываю — перемываю, 189
миски лагодять,

64 10 одну — однимъ одну 199

70 3 якійсь — якійсь-то 200

72 34 на — по. 207

80 9 баче; — баче; потягнувъ 208
іого до себе, нейхто не баче; 209

сто- стихъ
рона зъ горы

13 побвгли — погибли
39 водголосъ — водинъ голосъ
25 возвѣме: — возвѣме: чи одъ
батьковыхъ скубокъ, або
хать и пужки,

не — не на

23 тутъ — тутъ же

40 ставъ — ставъ ихъ

4 каже: — каже говорить:

32 и не — ихъ не

13 васъ зна — зна

15 -числою — чиною

32 змочуть — змочують

28 вважати — вважити

1 напька — понапька

29 щобъ — щобъ якъ

17 писарь — письмоводитель

23 липу — липку

2 низенько — низессенько

5 кодо — бояд

11 якъ — какъ

24 давати — двати

22 ножалуста озьми; " додай:
здѣлай милость. будь ла-
сковъ, озьми!"

34 повыкуповати — повыкупо
вувати

4 Забрьошенку Забрьощен-
то — що [ку

7 ще — те

7 пōткаеть — пōткнеть

42 бачивъ — бачить

2 сокрутивъ — сокрушивъ

21 Такъ — Та

32 его — его и спинивъ

36 сточь — сторчь

31 чуте, — чуте, що ажъ у
вухахъ лящить,

8 и — а

37 и — ви

25 четуть — чешуть

29 усъ — усъ тіи

35 татусю — твтусю