599

Па се с краљем у образ пољуби,
Краљ се врати бијелу Будиму,
Тодор оде на воду Трутину.
Кад је био у зелена луга,
Он устави стотину сватова,
И извади хиљаду дуката,

215

Па дозива свог брата Стјепана:

220

„Јаши, брате, косната дората,
„И нај теби хиљаду дуката,
„Па ти хајде води на ћуприју,
„А кад дођеш води на ћуприју,
„Ти погледај десно и лијево,
„По пољу су попети чадори,
„Гледај чадор Звијездић-Ивана,
„На њему су три златне јабуке;

225

„Када дођеш бијелу чадору,
„Ти одјаши косната дората,
„Поклони се до земљице црне,
„Пољуби га у скут и у руку,
„Па ћеш њему тихо говорити:

230

„О Иване од Звијезде града!
„Поздрав ти је Јакшићу Тодоре:

235

„Дружину ти зове у сватове,
„Тебе куми Богом истинијем
„И нашијем светијем Јованом,
„Да ти вјенчаш њега и ђевојку,
„Да ђевојке њему не отимаш,

240

„Његова је од прије ђевојка,
„А ето ти хиљада дуката,
„Што си дао његовој ђевојци. —
„Слушај онда, шта ће говорити,

600

„Па посједни косната дората,

245

„Хајде натраг пољем широкијем.“

Оде Стјепан право на ћуприју.

Младо бјеше дијете Стјепане,

Младо бјеше, мудар сјет примило:

Када дође води на ћуприју,

250

Он погледа десно и лијево,

Позна чадор Звијездић-Ивана,

Кад дојезди до б'јела чадора,

Он одсједе од коња дорина,

Поклони се Звијездић-Ивану,

255

Пољуби га у скут и у руку,

Па Ивану бјеше бесједио:

„О Иване од Звијезде града!

„Све ти друштво зове у сватове,

260

„Тебе куми Богом истинијем

„И нашијем светијем Јованом,

„Да му пођеш на вјенчано кумство,

„Да ђевојке њему не отимаш,

265

„Његова је од прије ђевојка,

„И ето ти хиљада дуката,

„Што си дао његовој ђевојци.“

Погледа га Звијездић Иване,

Па је њему био бесједио:

270

„Нос' те ђаво, Јанково копиле!

„Ја не могу сабље поганити,

„А сад би ти осјекао главу;

„Моје друштво мени у сватове,

„А ја не дам моје Иконије,

275

601

„Док је мене и на мени главе.“

Кад то зачу дијете Стјепане,

Довати се косната дората,

На окрену пољем широкијем,

Оде право Јакшићу Тодору.

280

Тодору је право казивао,

Што говори Звијездић Иване.

Када зачу Јакшићу Тодоре,

Он узима своју Иконију,

Па приведе вранца виленога,

285

Иконију на вранчића баци,

Привеза јој ноге испод вранца,

А привеза испод грла руке,

Виловиту вранцу бесједио:

„Хајде, вранче, на воду Трутину;

290

„Кад изиђеш у поље мезево,

„Живо пређи у Голеш планину,

„Причекај ме мало у Голешу.“

Рече ријеч дилбер Иконија:

„Ој Тодоре, драги господару!

295

„Ако знадеш Бога јединога,

„Не турај ме живу у Трутину,

„Веће мени осијеци главу.“

Вели њојзи Јакшићу Тодоре:

„Иконија, срце из њедара!

300

„Ако вранац буде среће старе,

„Под тобом ће вранац испливати,

„Изићи ће у Голеш планину;

„Причекај ме у Голеш-планини,

„Ако когођ дође од сватова,

305

„Те ти каже, да сам погинуо,

605

95

Роисшво и женидба Јакшића
Шћепана.

(из Бјелопавлића.)

Још зорица није заб'јелила,
Ни даница лица помолила,
Бијела је вила покликнула
Са Авале зелене планине,
Вила зове у Бијоград Стојни
По имену два брата Јакшића,
Јакшић-Митра и Јакшић-Шћепана:
„О Јакшићи, зло вам јутро било!
„Ал' чујете, ал' се не бринете?
„На Бијоград ударише Турци,
„Ударише Турци су три стране,
„И још ћу ви по имену казат':
„Ево прво Ђуприлијћ везире,
„За њим војске четръест хиљада;
„А друго је паша од Видина,
„За њим војске тридесет хиљада;
„Треће паша с Новога Пазара,
„За њим војске двадесет хиљада;
„Ако ли ми вјероват' не ћете;
„Ви изађ'те граду на бедене,
„Па поглајте на поље широко
„Што је силне под Бијоград војске.“

Кад то зачу Јакшић Димитрије,
Он поскочи на ноге лагане
И отиде граду низ чаршије,

5

10

15

20

25

609

„Бошна моја мојој земљи глава,
„А ти ћеш бит' до мене свакоме.“ 120

Но је цару Стјепан бесједио:

„Турски царе, од свијета главо!
„Нигда ти се не ћу потурчити
„Ни одрећи од крста мојега,
„Ни Христову вјеру похулити, 125

„Да ме сједнеш у твоје столове,
„Да ми подаш благо од свијета;
„Но за вјеру хоћу погинути.“

Кад то чуо царе од Стамбола,
Врло му се жао учинило, 130

Па истури на диван целата,
Да изгуби Јакшића Стјепана;

Но је њему срећа добра била,
Е га не да Ђуприлијћ везире,
Но пред царем паде на диване: 135

„Не, за Бога, царе господаре!

„Не изгуби роба од Јакшића,

„Ето сам му дао вјеру тврду,

„Да га, царе, изгубити не ћу,

„Но га мене продај за динаре, 140

„Хоћу ти га премјерити благом,

„Све дукатом маџарлијом жутом,

„Да га водим у моју Ђуприју,

„И хоћу ти дати вјеру тврду,

„Да се хоће потурчит за наго.“ 145

То је њему срећа добра била,
У цара га везир одмолио

И цару га благом премјерио,

Поведе га везир у Ђуприју.

39

610

Када везир у Ђуприју дође,
На оцаку и дивану своме
Држи њега уз десно кољено,
Е га држи како своју главу,
На сваке га пробе удараше,
Не би ли га како преварио,
Не ће ли се јунак потурчити;

Држао га за годину дана;

Кад се пуна напуни година,
Сву господу покупио Турску,

Изведоше њега на диване,
Говоре му хоце и кадије:

„Ој Шћепане, робе од Јакшића!

„Запов'јед је таква од везира,

„Да т' хоћемо данас потурчити,

„И даће ти ћерцу за љубовцу,
„Што је љепша од бијеле виле;

„Врћи ће те велика везира,

„А везира на Нову Пазару,

„Ходи ће ти благо од мирије;

„Ако ли се потурчити не ћеш,
„Целат ће ти главу изгубити.“

Ал' говори Јакшићу Шћепане:

„Фала вама, хоце и кадије!

„Хоћу моју главу изгубити

„Ради крста и Богородице
„И закона од Христа мојега,

„А нигда се потурчити не ћу.“

Жао било Ђуприлијћ-везиру,

Па нареди крвава целата,

Да изгуби зорна каурина;

611

Но је њему срећа добра била:
Бјеше паша из Нова Пазара,
Пред везиром паде на диване:
„Не, за Бога, Ћуприлијћ-везиру!

„А да ли му вјеру не зададе,
„Да му главу изгубити не ћеш?

„Но га продај мене за динаре,
„Хоћу ти га премјерити благом,
„Све дукатом жутом маџарлијом,

„Да га водим у Нову Пазару,
„И хоћу ти дати вјеру тврду,
„Како дође момак у Пазаре,

„Да се хоће потурчит' за наго.“
То је њему срећа прискочила,

Одмоли га паша у везира,

Прода му га за дукате жуте,
Поведе га у Нове Пазаре.

Како паша дође у Пазаре
На оцаку и дивану своме,

Али своју слугу зовијаше,

Зовијаше слугу Усеина:
„Усеине, вјерна слуго моја!

„На ти овог роба препродана,
„Хајде тамо на сараје доње,

„Па отвори дванаест одаја,
„У дван'есту остави јунака,

„А затвори врата дван'естора,
„Да не гледа сунца ни мјесеца

„Ни бијела данка ни јунака:

„Не ће ли се њему додијати,

„Не би ли се каур потурчио.“

185

190

195

200

205

210

39 *

612

Вјерна слуга слуша господара,
За б'јелу га руку доватио,
Поведе га на сараје доње,
Отворио дванаест одаја,
У дван'есту њега оставио,

Дванаест је врата затворио;
Ту га држа паша из Пазара,
Ту га држа по године дана,
Док се самом паши ражалило,

Па дозива Хајкуну ђевојку:
„Тери моја, чисто злато моје!

„Послушај ме, што ћу рећи тебе:

„Хајде тамо на бердиван кулу,
„Па отвори два сандука жута,

„На се врзи ђузел одијело

„Од кадиве и жежена злата,

„Прегрни се чохом пазарлијом,

„Што је златном жицом премрежена,

„А у руке од злата јабуке,
„Под пазухо боцу трусовине,

„У коју су биља од планине;

„Е сам чуо, казивали су ми,

„Да то јесте вода заборавна:

„Ко с' умије и ко се напије,
„Своја ће му вјера омрзнути,

„Заборавит' своју породицу;

„Хајде тамо на сараје доње,
„Те отвори врата дван'естора,

„Како која ти отвориш врата,
„Све за собом затварај, Хајкуно,

„Док, Хајкуно, дођеш до Шћепана,

616

Те бирају хате четвртаке,
Три товара блага товарише,
335

Још два хата за се изабрали.
Јакшић Шћепан окрочи ђогина,
Ал' да видиш пашину Хајкуну!

У одаје паши улазила,
Пашину је сабљу доватила,
340

О којој су два гајтана златна,
А у њој је алем камен драги,
Ваља сабља по Нова Пазара;
Па изиђе пред сарајли кулу,
Даде сабљу на коња Шћепану:

А Шћепан је ђорду припасао,
А ђевици ријеч бесједио:
350

„Јаши коња, за Бога, Хајкуно!“
А Хајкуна њему бесједила:

„Стани мало, моје очи црне!

„Да до паше у одају пођем,
„Да доватим диван-кабаницу,
„Што је пуста од жежена злата
355

„И по злату искићена дивно:
„Све стрелице и драго камење,
„Те се сија, као сунце жарко.“

Кад изнесе диван-кабаницу
И даде је на коња Шћепану,
Тада була коња окрочила,
Побјегоше пољем од Пазара,

618

Разболи се болом брез болести,
К њем' долази робиња дивојка,
Па је Митру она говорила:
„Што је теби, Митре дите младо?
„Која ти је голема невоља,
„Тере си се јунак разболио?“

А вели јој Митар дите младо:

„Кад ме питаш, робињо дивојко,
„Све ћу теби казивати право:
„Ево има девет годин' дана,
„Да ја дворим Јанка господара;

„Не дворим га, да дворбу издворим,

„Нит' га дворим, да ми најам плати;

„Већ, да видим његову сестрицу,

„Да је видим, и да је обљубим;

„Већ те молим, робињо дивојко!

„Састави ме с госпојицом твојом,

„А ја ћу те липо даровати:

„Даћу теби четвере аљине:
„Двој' од свиле, двоје од кадифе.“

Кад је било вечер по вечери,
Она Митру вечеру носила

И узела кључе од чардака,

Па га води госпоји дивојки,
Деветера врата отворала,

Док је Митра дивојки увела;

Кад дивојка Митра сагледала,
Овако је њему говорила:

„О радости, велика драгости!

„Душо моја, млад Јакшићу Митре!

„Љуби мене, колико ти драго,

15

20

25

30

35

40

621

Машише се коњма на рамена,

15

Отидоше право Бијограду,

Мало нашли у животу мајку,

Па је пита Јакшић Димитрија:

„Бога тебе, стара наша мајко!

„Тко попали наше б'јеле дворе?

20

„Тко је тебе коњма прегазио!

„Тко одведе коње из арова?

„Тко однесе благо из ризнице?

„Тко одведе сестрицу Јелицу?

„Какви коњи, какви ли јунаци?

25

„Куд одоше, на коју ли страну?”

Онда њима мајка одговара:

„Два Јакшића, а два моја сина!

„Врани коњи, а црни јунаци;

„Отидоше право низ Дунаво.“

30

Кад то чуше два брата Јакшића,

Прав' одоше у земљу Арапску,

Траже сестру три године дана,

А не могу ни да чују за њу;

Кад настала година четврта,

35

Онда вели Јакшић Димитрија:

„О Богдане, мој брате рођени!

„Хајде, брате, да се растанемо:

„Па ти иди право Бијограду,

„Виђи, јели наша жива мајка;

40

„Ја сам идем кроз земљу Арапску,

„Еда Бога, да ја сестру нађем!“

То рекоше, па се растадоше:

Оде Богдан натраг Бијограду,

Оде Дмитар кроз земљу Арапску,

45

622

А кад дође на воду Ступницу,
На њој нађе четири робиње,
Њима Дмитар Божју помоћ виче,
Оне њему добро приватише:

„Здраво да си, незнана делијо!“

Опет им је Дмитар говорио:

„Бога вама, четири ђевојке!“

„Зават'те ми воде са Ступнице,

„Јер сам, душо, врло ожеднио.“

Оне њему онда бесједише:

„Бога тебе, незнана делијо!“

„Можемо ти воде заватити,

„Али није здрава по јунаке;

„Већ кад воду Ступницу пријеђеш“

„И кад будеш тамо кроз чаршију,

„Обазри се с десна на лијево,

„Велике ћеш дворе угледати,

„Покривени лимом и ђумишем,

„Око двора бакрена авлија,

„Пред капијом сребрна ћуприја;

„То су двори аге Арап-аге,

„Да би Бог да', остали му пусти!

„У њима је сестра Јакшићева,

„За онијем агом Арап-агом,

„Когођ путем кроз чаршију прође,

„Она носи студену водицу,

„Она поји по путу путнике

„А за здравље двају браће своје.“

Кад то чуо Јакшић Димитрије,

Он не тражи моста ни бродова,

Већ нагони коња на Ступницу,

50

55

60

65

70

75

623

А кад Дмитар дође у чаршију
И угледа Арапове дворе,
Он запјева танко гласовито,
У двору га сестра познавала,
Низ образе сузе прољевала;
Питала је Арапка заова:
„Што је тебе, снахо моја драга?“

Она њојзи тихо говорила:

„Не питај ме, моја заовице!

„Ево јунак пјева кроз чаршију,

„Као да је од мог вилаета,

„Мину мене жеља брата мога.“

А кад Дмитар на капију дође,

Он подвикну из грла јуначког:

„Изађиде, Арапагинице,

„Изнеси ми да с' напијем вина

„А тако ти до два брата жива!“

Умах га је сестра познавала,

Па изиђе к њему на капију,

Руке шире, у лице се љубе,

Жалосно га за вилает пита;

Не имаде да изнесе вина,

Извади му тридесет дуката:

„На ти, брате, тридесет дуката,

„Па ти иди механцији Јову,

„Па пиј, брате, вино до јације,

„Ође нема аге Арап-аге,

„Арап-ага довече ће доћи,

„Ја ћу њега љуто опојити,

„А капије не ћу затворити;

„А кад буде велика јација

80

85

90

95

100

105

625

Онда му је сестра говорила:

„Немој, брате, овога малога,

„Жа' ми га је, ако је и црно.“

Дмитар му је дворе запалио,

Мајку му је коњем погазио,

И његово благо покупио,

Изведе му коње из арова,

Па на коње натовари благо;

Поврати му жалост за срамоту,

Па узима сестрицу Јелицу,

Па шњом бјежи на воду Ступницу:

А кад дође на воду Ступницу,

Ал' процвили Арапинче црно,

Онда вели Јакшић Димитрија:

„Дај ми, сејо, Арапинче црно,

„Хоће њега ујак забавити.“

Она даде Арапинче црно,

Узе њега Јакшић Димитрија.

Растави му главу и рамена,

Па га баци у воду Ступницу.

Онда му је сестра говорила:

„Рашта, брате, да од Бога нађеш?

„Жа' ми га је, ако је и црно,

„Јер сам њега од срца родила.“

Вели њојзи Јакшић Димитрија:

„Сестро, ћути, немој будалити:

„Боље ће те браћа удомити,

„Ђе ћеш бољи пород изродити,

„Нег' за оним Арапином црним;

„Од зла рода нек нема порода,

„Од зла псета нек нема штенета.“

140

145

150

155

160

165

40

626

98.

Дијоба Јакшића.

Мјесец кара звијезду даницу:

„Бе си била, звијездо данице?

„Бе си била, ђе си дангубила?

„Дангубила три бијела дана?“

Даница се њему одговара:

„Ја сам била, ја сам дангубила

„Више б'јела града Бијограда,

„Гледајући чуда великога,

„Бе дијеле браћа очевину,

„Јакшић Дмитар и Јакшић Богдане"). 10

„Лијепо се браћа погодише,

„Очевину своју под'јелише:

„Дмитар узе земљу Каравлашку,

„Каравлашку и Карабогданску,

„И сав Банат до воде Дунава;

„Богдан узе Сријем земљу равну,

„Сријем земљу и равно Посавље,

„И Србију до Ужица града:

„Дмитар узе доњи крај од града

„И Небојшу на Дунаву кулу;

„Богдан узе горњи крај од града

„И Ружицу цркву насред града").

„О мало се браћа завадише,

5

15

20

74) Једни и овђје цјевају Сијепана мјесто Богдана.

75) Та црква и сад стоји у доњему граду, али не служи; него Турци држе у њој барут.

627

„Да око шта, веће ни око шта:

„Око врана коња и сокола:

„Дмитар иште коња старјешинство,

„Врана коња и сива сокола,

„Богдан њему не да ни једнога.

„Кад у јутру јутро освануло,

„Дмитар узја вранца великога,

„И он узе сивога сокола,

„Пак полази у лов у планину,

„А дозива љубу Анђелију:

„„Анђелија, моја вјерна љубо!

„„Отруј мени мог брата Богдана;

„„Ако ли га отровати не ћеш,

„„Не чекај ме у бијелу двору.”

„Кад то зачу љуба Анђелија,

„Она сједе брижна, невесела,

„Сама мисли, а сама говори:

„„Што ће ова сиња кукавица!

„„Да отрујем мојега ђевера,

„„Од Бога је велика гријота,

„„А од људи покор и срамота;

„„Рећи ће ми мало и велико:

„„Видите ли оне несретнице,

„„Те отрова својега ђевера:

„„Ако ли га отровати не ћу,

„„Не см'јем војна у двору чекати.”

„Све мислила, на једно смислила:

„Она оде у подруме доње,

„Те узима чашу молитвену,

„Саковану од сувога злата,

„Што је она од оца донела,

25

30

35

40

45

50

40 *

628

„Пуну рујна наточила вина,
„Пак је носи својему ђеверу,
„Љуби њега у скут и у руку,
„И пред њим се до земљице клања:

„„На част тебе, мој мили ђевере!

„„На част тебе и чаша и вино,

„„Поклони ми коња и сокола.””

„Богдану се на то ражалило,

„Поклони јој коња и сокола.

„Дмитар лови цијел дан по гори,

„И не може ништа уловити;

„Намјера га пред вече нанесе

„На зелено у гори језеро,

„У језеру утва златокрила,

„Пусти Дмитар сивога сокола,

„Да увати утву златокрилу,

„Она му се не да ни гледати,

„Него шчепа сивога сокола

„И сломи му оно десно крило.

„Кад то виђе Јакшић Димитрије,

„Брже свлачи господско од'јело,

„Пак заплива у тихо језеро,

„Те извади сивога сокола,

„Па он пита сивога сокола:
„„Како ти је, мој сиви соколе,
„„Како ти је без крила твојега?””

„Соко њему писком одговара:
„„Мени јесте без крила мојега,
„„Као брату једном без другога.””

„Тад' се Дмитар бјеше осјетио,

„Те ће љуба брата отровати,

55

60

65

70

75

80

85

629

„Па он узја вранца великога,
„Брже трчи граду Бијограду,
„Не би л' брата жива затекао;
„Кад је био на Чекмек-ћуприју,
„Нагна вранца, да преко ње пређе,
„Пропадоше ноге у ћуприју,
„Сломи вранац обје ноге прве.
„Кад се Дмитар виђе на невољи,
„Скиде седло с вранца великога,
„Пак заврже на буздован перни,
„Брже дође граду Бијограду,
„Како дође, он љубу дозива:
„„Анђелија, моја вјерна љубо!
„„Да ми ниси брата отровала?““
„Анђелија њему одговара:
„„Нијесам ти брата отровала,
„„Веће сам те с братом помирила.““

99.

Опеш дијоба Јакшића.

(из Црне горе).

Вино пију два брата Јакшића:
Јакшић Митар и Јакшић Шћепане:
А пошто се напојише вина,
Шћепану је Митар бесједио:
„Хајд', Шћепане, у лов да идемо:
„Јесам јуче био у планину,
„Ранио сам плавога јелена,
„Не ћемо л' га данас уфатити.““

631

Ту је Митар ријеч говорио: 40

„Узми, брате, честити ти били!

„Свакојако трговац нијесам.“

Кад стадоше дијелит' оружје:

Шћепан узе ново и свијетло,

Митру даје старо испрскало; 45

Ту је Митар ријеч говорио:

„Узми, брате, честито ти било!

„Свакојако делија нијесам.“

Од свашта му даје дијо криви.

Па с' ондолен Митар подигнуо, 50

И најави овце очупане,

Поведе их Звијезди планини,

Ту је Митар чардак направио,

И ту стаја за девет годинах,

На хиљаду овце укрдио. 55

А Шћепан је, Бог зна, опразнио,

Празан сједи, ништа не имаде,

Њему вјерна љуба говорила:

„О Шћепане, драги господару!

„Јес' ли чуо, како љуђи кажу: 60

„Ка' је Митар овце укрдио?

„Хајде узми коња и оружје,

„И отиди Митру на чардаку,

„Позови га у лов у планину,

„Нек запане Митар на путове, 65

„Ти му хајкни звјерад из планине,

„Нажени му срне и јелене,

„Не ће ли га јелен разбучити,

„Да ти буде пред љуђма исправа,

„Па његове ти дојави овце, 70

633

А све рони сузе од образах,
Докле дође на своје дворове.

А изљезе Шћепанова љуба,

Да сусрете господара свога;

Кад ђевера Митра угледала,

Од њега је главу занијела;

Унесе га Митар у дворове,

Па набави од мора ећима,

Свога брата од ранах извида.

Кад се Шћепан на ноге дигнуо,

Митру брату ријеч говорио:

„Ходи, Митре, да се осветимо!“

Па увати вјереницу љубу,

Извади јој обје очи црне,

Па јој даде тојагу у руке,

Нека проси, да се љебом рани.

105

110

115

100.

Јакшићи Кушају љубе. ⁷⁰)

Пију вино два Јакшића млада:

Јакшић Митар и Јакшић Богдане;

А кад су се понапили вина,

Јакшић Богдан Митру бесједио:

„Јакшић Митре, мој мио брајане!

5

⁷⁰) Ова је пјесма итампана у *Саширу Рељковића*, али сам је ја слушао и у народу нашему, особито од једнота момчета из Ужичке нахије, од кога сам је овако превисао.

634

„Док ми, брате, скупа пребивасмо
„И мајка нам двори управљаше,
„Тад' се наши двори бијељеше,
„И гости нас често походише,
„Походише Сримјемски кнезови,

„И сам главом Српски цар Стјепане;
„А како се, брате, растадосмо,
„И љубе нам двори управљају,
„Тако наши двори потавњеше,
„И гости нас, брате, оставише,
„Не походе Сријемски кнезови,
„Нит' сам главом Српски цар Стјепане;
„Та с кога је? да од Бога нађе!“

Јакшић Митар брату бесједио:
„Јакшић Богдан, мој мио брајане!
„То је, брате, с твоје вјерне љубе,
„С Вукосаве, да од Бога нађе!“

То Богдану врло мучно било,
Пак је Митру тихо бесједио:

„Јакшић Митре, мој мио брајане!
„Ходи, брате, да кушамо љубе,
„Да видимо, ил' је с моје љубе,
„Ил' је моје, ил' је, брате, с твоје.“

Што рекоше, то и учинише:
Отидоше Богданову двору;
Богдан оде к љуби у тимаре,
Митар оста двору на пенцеру,
Да он слуша, што ће бесједити.

Јакшић Богдан љуби бесједио:
„Вукосава, моја вјерна љубо!
„Ја бих тебя нешто бесједио,

635

„Али не знам, јели твоја воља!“

Ђуба њему тихо одговара:

„Господару, Јакшићу Богдане!

„Говор', душо, штогод ти је драго, 40

„Још ти нисам воље покварила,

„А ни сад ти покварити не ћу.“

Јакшић Богдан љуби бесједио:

„Вукосава, моја вјерна љубо!

„Краљ Будимски свога жени сипа. 45

„Брата Митра зове у сватове,

„Митар иште коња и оружје,

„А и наше Турско одијело,

„И он иште седло оковано;

„Хоћу л' дати, моја душо драга?“ 50

Ђуба њему тихо одговара:

„Подај, душо, Јакшићу Богдане!

„Подај брату коња и оружје,

„И подај му Турско одијело.

„Још к отому седло оковано; 55

„Ја ћу дати твоју абајлију,

„Што сам теби код бабајка везла.

„Пак ти нисам за њу казивала,

„Јер је нисам била испунила,

„А сад сам је испунила златом: 60

„И даћу му ђердан испод врата,

„Један ђердан од жутих дуката,

„А други је од б'јелог бисера,

„Плести ћу“) му коњу усред гриве,

„Нека диче краљеве сватове.“ 65

77) Мјесто плести ћу у говору би се казало плешћу.

636

Митар слуша двору на пенџеру,
Што говори госпођа снашица,
Од милина сузе прољевао,
Пак одоше до његова двора,
Богдан слуша двору на пенџеру,
Што ће Митар с љубом бесједити,
Митар иде двору у тимаре,
Пак бесједи својој вјерној љуби:

„О Милице драга госпођице!

„Ја бих теби нешто бесједио,

„Али не знам, јели твоја воља!”

Ђуба њему тихо одговара:

„Говор', душо, штогод ти је драго.”

Јакшић Митар љуби бесједио:

„О Милице, вјерна љубо моја!

„Краљ Будимски свога жени сина,

„Пак Богдана зове у сватове,

„Богдан иште коња и оружје,

„А и наше Турско одијело,

„И он иште седло оковано;

„Хоћу л' дати, моја душо драга?”

Ал' бесједи Милица госпођа:

„Кам' му коњи? поклали их вуци!

„Кам' оружје? однели га Турци!

„Кам' од'јело? остало му пусто!”

Кад је Митар р'јечи разумије,

Увати је за грло бијело,

Како ју је лако уватио,

Обје очи на двор искочише;

Ал' прискочи Јакшићу Богдане,

Те он Митра за руку увати:

70

75

80

85

90

95

638

Диже бана, не диже Јована.

Скупи бане господу сватове,

Те Јаноку оде по девојку.

Здраво бане дође до девојке,

И здраво се натраг повратио,

Кад су били прам' бела Будима,

Стала Јана, те гледа Будима,

Будим гледи, грозне сузе рони:

..О Будиме, велика жалости!

..Нисам рекла мимо тебе проћи,

„Већ сам рекла да у тебе дођем,

„Да ја шетам по тебе, Будиме,

„А да љубим Будимлију Јову.“

А.1' то нико не чу од сватова,

До сам главом од Ердеља бане,

Па девојци тијо проговара:

..Ајде, душо, не жали Будима,

„Још је лепши Ердељ од Будима,

„А краснији од Јована бане.“

Оде бане, одведе девојку,

По том прође три године дана,

Придиже се Будимлија Јова,

Пак се Јова куне међ' трговци:

„Браћо моја. Будимски трговци!

„Ја се, браћо, већ женити не ћу,

„Кад је моја одведена Јана.“

Пак садеља танку шајку лађу,

Коју возе тридесет весала;

Накупова сваке трговине,

Понајвише сјајни огледала;

Узе с' собом тридесет момака,

25

30

35

40

45

50

640

„Можеш, Јано, госпођо разумна,
„Прекупити и сву трговину,
„Ал' не можеш боља господара.“

85

Уста Јана рада и весела,
Све је руо венчано обукла,
И насула џепове дуката,

Узе с' собом тридест девојака,
Свакој даде по тридест дуката,
Те јој држе скуте и рукаве,
Скуте држе да се не опраше,
А рукаве да с' не круни злато;
Оде Јана на воду Мориша.

90

Далеко је угледао Јова,
Мало ближе пред њу ишетао;

95

Госпођа му вишњег Бога назва:

„Божја т' помоћ, Будимски трговче!“ —

„Да' Бог добро, госпођо Ердељска!“ —

„Дај, трговче, изнеси ми платна!“

100

А беседи Будимлија Јова:

„Госпо драга од Ердеља града!

„Не могу ти износити платно,

„Јер је ваша земља песковита,

„Ветар дува, посипа пијеском,

105

„Те ми бело посипљује платно;

„Већ, госпођо, ушетај у лађу,

„Бирај платна, каквога ти драго.“

Онда Јана ушета у шајку

И са шњоме тридест девојака,
Па говори Јаночкиња Јана:

110

„Тако т' Бога, Будимски трговче!

„Јеси ли баш местом на Будима?

641

„Да ли знадеш Будимлију Јову?

„Јели здраво, јел' се оженио?“

115

А беседи Будимлија Јова:

„Драга госпо од Ердеља града!

„Доиста сам местом из Будима,

„Знадем добро Будимлију Јову:

„Здрав је, госпо, није с' оженио.“

120

Кад то зачу Јаночкиња Јана,
Она просу сузе низ образе,

А од Јове заклања рукавом:

Јово прође на думен на шајку,

Пак повика тридесет момака:

125

„Браћо моја, тридесет момака!

„Не жал'те ми свилени једека,

„Ако мене Бог утећи даде,

„На част, браћо, сваком по девојка,

„Мене красна Јаночкиња Јана.

130

Кад то зачу тридесет момака,

Одсекоше свилене једеке,

Повезоше низ воду Мориша.

Ал' Јовану вишњи Бог помаже:

Ветар дува низ воду Мориша,

Већма носи Јованову лађу,

Нег' што возе тридесет весала.

Глас допаде од Ердеља бану:

„Зло ти вино, од Ердеља бане!

„Зло ти вино, а гора ракија!

„Тебе Јован одведе госпођу,

„И с госпођом тридест девојака.“

Скочи бане, кан' да се помами,

Добрије се коња доватио,

135

140

41

642

Под њим до три коња поцркаше,
На четвртом испореди с Јовом
На великој на скели Печварској;

Пак Јовану бане беседио:

„Врати, Јово, Јаночкињу Јану,
„Трипут ћу је дукати пресути,
„Све дукати, осим ситна блага.“

А беседи Будимлија Јова:

„Иди бане, једна луда главо!

„Што ће мене за Јану дукати,
„Кад је Јана сама од дуката?“ — 155

„Врати, Јово, Јаночкињу Јану,
„Живо јој је чедо под појасом.“ —

„Иди бане, једна луда главо!

„Ако ј’ живо чедо под појасом,
„И код нас је родила пшеница, 160

„Не ће доћи Ердељу на рану.“ —

„Врати, Јово, тридест девојака!“ —

„Иди бане, једна луда главо!

„Не водим и, да робују мене;

„Већ и водим, да и разудајем.“ 165

Онда Јана поче беседити:

„Врат’ се двору, господине бане!

„Волим с Јовом по гори одити,

„Него с тобом по чардаку твоме,

„По чардаку, по дебелу ладу; 170

„Волим с Јовом црну земљу јести,

„Него с тобом бијелу погачу;

„Волим с Јовом с листа воду пити,

„Него с тобом слатку малвасију,

„Медовину из кондира златна!“ 175