VIII

<table>
  <tbody>
    <tr>
      <td>Судъ Соломона.</td>
      <td>108</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>1. Христосъ въ ясляхъ (кони и волы)</td>
      <td>109</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>О концѣ свѣта и страшномъ судѣ</td>
      <td>109</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Какъ Богъ со святыми по землѣ ходилъ, испытывалъ людей и научалъ святыхъ</td>
      <td>110</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Господь и св. Петръ испытываютъ людей</td>
      <td>115</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Тоже</td>
      <td>116</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Тоже: 1. Христосъ и св. Петръ</td>
      <td>119</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Три награды за гостепріимство Иисусу и 11 апостоловъ</td>
      <td>120</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Награда нищелюбія</td>
      <td>401</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Забота Бога о дѣтяхъ</td>
      <td>401</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Господь и св. Петръ даютъ счастіе</td>
      <td>123</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Спасъ, св. Петръ и подкова.</td>
      <td>124</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Спасъ о бѣшеной собакѣ и пьяномъ человѣкѣ.</td>
      <td>124</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Богъ и беззаботный человекъ</td>
      <td>125</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Богъ, св. Петръ и цыганъ</td>
      <td>125</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Іпсусъ Христосъ и жидъ.</td>
      <td>403</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Спасъ, св. Петръ и злая жена.</td>
      <td>129</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Спасъ и оводы.</td>
      <td>129</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Сила покаянія. 1. Кровосмѣситель (Андрей Первозванный)</td>
      <td>130</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>2. Разбойникъ</td>
      <td>131</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Тоже: Марія Египетская</td>
      <td>132</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Запроданный чорту и адское ложе</td>
      <td>406</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Евдокія—Иродова дочь.</td>
      <td>134</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Св. Николай и архіерей</td>
      <td>137</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Богородица, св. Николай и св. Юрій</td>
      <td>140</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Святой и чортъ</td>
      <td>140</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Какъ молились святые въ старину</td>
      <td>141</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Молитва возвращаетъ пропавшихъ лошадей</td>
      <td>143</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Канунъ Крещенія (богатый вечеръ)</td>
      <td>144</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Святыя пятницы</td>
      <td>144</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Наказанное неуваженіе къ свѣтлому празднику.</td>
      <td>145</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Красныя яйца</td>
      <td>145</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Папа Римскій</td>
      <td>146</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Слишкомъ добрый попъ</td>
      <td>146</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Попъ—ворожка.</td>
      <td>146</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Шапка—платка</td>
      <td>149</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Отзывъ крестьянина о попахъ черниговскихъ во время крѣпост-наго права</td>
      <td>150</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Вирша о богатомъ мужикѣ Гаврилѣ.</td>
      <td>150</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Жадная попадья</td>
      <td>154</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>

IX

<table><tr><td>Дьякъ и. нономарь</td><td>155</td></tr><tr><td>Гибель четырехъ поповъ.</td><td>155</td></tr><tr><td>Мужикъ, баба, попъ, дьяконъ и цыганъ</td><td>160</td></tr><tr><td>Дьякъ Титъ Григорьевичъ</td><td>162</td></tr><tr><td>Дьякъ и малограмотный попъ</td><td>166</td></tr><tr><td>Дьякъ—лгунъ.</td><td>167</td></tr><tr><td>Чернецъ и черницы</td><td>167</td></tr><tr><td>Церковный колоколъ</td><td>167</td></tr></table>

Прилс-кеніе къ VIII отдѣлу.

Святые листы, которые носятъ на тѣлѣ:

I. Сонъ Пресвятой Богородицы 167

II. Наука Господня 168

Болгарскій разсказъ о сотвореніі міра. 429

ІХ. О явленіяхъ жизни семейной и общественой. 170

Жена не другъ 170

Не говори женѣ правды 170

Отчего женщины больше работаютъ. 170

Не крести въ первый разъ дѣвочки. 172

Двѣ мѣры. 172

Болтливая жена 173

Упрямаи пара. 174

Не посылай брата къ чортовой матери. 174

Забота Бога о дѣтяхъ. 401

Плаксивое діта 174

Батько и сынъ 175

Отцы и дѣти. 175

Объ отцѣ, что пырнулъ сына ножомъ. 176

Неблагодарные сыновья и шкатулка. 177

Не прячь дѣды отъ матери 181

Сосѣдское добро. 181

Чабаны и заговѣны. 181

Часовой мастеръ и мельникъ 182

Шанкарь и мельникъ. 182

Доля богатаго и бѣднаго. 182

Тоже. 410

Злыдни 413

Таланъ—участь богатаго и бѣднаго. 184

Деньги — смерть. 184

Богачи. 185

Богачи и бѣдняки 185

У бѣднаго и чортѣ души не покупаетъ 185

2

X

<table>
  <tbody>
    <tr>
      <td>Эпидемія на крестьянахъ.</td>
      <td>186</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Св. Юрій—крестьянскій Богъ.</td>
      <td>188</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Черти въ видѣ пановъ и паничей.</td>
      <td>188</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Пъсня о «Правдѣ» на панскомъ дворѣ.</td>
      <td>188</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Панъ лжецъ.</td>
      <td>189</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Панъ ищетъ счастливаго мѣста.</td>
      <td>190</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Цыгани и ўда:</td>
      <td></td>
    </tr>
    <tr>
      <td>І. Надъ цыганомъ и святые смѣются.</td>
      <td>190</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>ІІ—ІІІ—IV</td>
      <td>190, 192, 193</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Цыганскал семьи.</td>
      <td>193</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Жида гроиъ не бьетъ.</td>
      <td>194</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Жида чортъ беретъ за десятину.</td>
      <td>194</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Жадный жидъ среди святыхъ.</td>
      <td>403</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Происхожденіе поляка.</td>
      <td>194</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Панъ-ляхъ безпомощный поросенокъ.</td>
      <td>194</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Перевертни или люди смѣшаннаго происхожденія.</td>
      <td>194</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Великорусскій и Малорусскій языкъ.</td>
      <td>195</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Русскіе заказываютъ евангеліе отъ общества.</td>
      <td>195</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Солдатъ воръ.</td>
      <td>195</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Солдатъ и хозяйское дитя.</td>
      <td>196</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Объѣвшійся солдатъ.</td>
      <td>196</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Солдатъ чаю проситъ (Добре дуть, якъ дадуть).</td>
      <td>196</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>И собакамъ надобенъ паспортъ.</td>
      <td>197</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Острожная цивилизація.</td>
      <td>197</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Х. Преданія о лицахъ и явленіяхъ политическихъ (историческихъ).</td>
      <td>199</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Кочевые вожди народовъ.</td>
      <td>199</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Князь Володимеръ (Отчего по свѣту дороги кривы).</td>
      <td>199</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Царь Володимеръ.</td>
      <td>199</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Орда татарская.</td>
      <td>199</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Шолудивый Бунякъ.</td>
      <td>200</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Сторожевыя могилы отъ татарскихъ набѣговъ.</td>
      <td>200</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Литва.</td>
      <td>200</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Ногайцы.</td>
      <td>200</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Татары и козаки-характерники.</td>
      <td>200</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Палій и татарскій рыцарь.</td>
      <td>201</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Палій, Мазепа и орда.</td>
      <td>201</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Шведы, Мазепа и Палій.</td>
      <td>205</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Мазепа, Палій, Полуботокъ и Разумовскіе.</td>
      <td>206</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Польша и Запорожье (Гетманщина).</td>
      <td>414</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Коліивщина.</td>
      <td>209</td>
    </tr>
    <tr>
      <td>Судъ надъ гайдамаками въ Коднѣ.</td>
      <td>210</td>
    </tr>
  </tbody>
</table>

XI

<table><tr><td>О Запорожцахъ: Шевцахъ, Скотивцѣ, Кучугурѣ и Громухѣ</td><td>210</td></tr><tr><td>Запорожцы: Сагайдакъ, Скотивецъ, Дворяненко.</td><td>415</td></tr><tr><td>Запорожецъ Дворяненко и нѣмцы-колонисты.</td><td>422</td></tr><tr><td>Запорожскія пушки и кутья.</td><td>212</td></tr><tr><td>Разбойники въ Новороссіи</td><td>212</td></tr><tr><td>Гайдамаки въ Харьковской губерніи</td><td>212</td></tr><tr><td>Король польскій Понятовскій и Екатерина II.</td><td>214</td></tr><tr><td>Бѣглые крестьяне въ Новороссіи.</td><td>423</td></tr><tr><td>Паны Потоцкіе и конфискованные крестьяне.</td><td>215</td></tr><tr><td>Месть польскаго пана крестьянину</td><td>216</td></tr><tr><td>Панскій атаманъ на томъ свѣтѣ.</td><td>216</td></tr><tr><td>Разсказъ крестьянина о старинѣ и современности въ 1862 г.</td><td>217</td></tr></table>

Приложеніе къ ІХ отдѣлу:

<table><tr><td>Разсказъ польскаго шляхтича о гайдамакахъ.</td><td>218</td></tr><tr><td>ХІ. Преданія о мѣстностяхъ.</td><td>221</td></tr><tr><td>Кавѣ иногда получаютъ имена урочища</td><td>221</td></tr><tr><td>1. Градова криница.</td><td>221</td></tr><tr><td>2. Касперівъ хутіръ.</td><td>221</td></tr><tr><td>3. Злодійська доріжка.</td><td>222</td></tr><tr><td>4. Чорнеча гребля</td><td>222</td></tr><tr><td>Буняково Замчище и Настина могила</td><td>224</td></tr><tr><td>Мѣстныя преданія, собранныя во время поѣздки на Днѣпровскіе пороги Я. Новицкимъ.</td><td>226</td></tr><tr><td>Могила Близнецы.</td><td>227</td></tr><tr><td>Сторожева Могила</td><td>228</td></tr><tr><td>Могила Галаганка</td><td>228</td></tr><tr><td>Стрільча Скеля</td><td>229</td></tr><tr><td>Два камня—«Багатирі»</td><td>230</td></tr><tr><td>Степныя могилы Маріупольскаго уѣзда, Екатер. губ</td><td>231</td></tr><tr><td>Капитанъ-Могила.</td><td>232</td></tr><tr><td>Ведміль-Могила</td><td>334</td></tr><tr><td>Дворянські Могили</td><td>235</td></tr><tr><td>Савуръ-Могила</td><td>236</td></tr><tr><td>Южнорусскія степи въ старину.</td><td>240</td></tr><tr><td>Перенесеніе церкви изъ проселка Котлове въ село Москоленки</td><td>241</td></tr></table>

Приложеніе къ ХІ отдѣлу:

<table><tr><td>І. Бѣлорусское преданіе о постройкѣ крѣпости въ Старомъ Быховѣ.</td><td>246</td></tr><tr><td>ІІ. Бѣлорусское преданіе о могилахъ ниже Мозыря</td><td>247</td></tr><tr><td>ІІІ. Великорусское преданіе о камнѣ возлѣ Брянска</td><td>247</td></tr></table>

ПРЕДИСЛОВІЕ.

Замѣчанія о систематическомъ изданіи произведеній мало-
русской народной словесности.

Настоящее изданіе составлено изъ прозаическихъ памят-
никовъ малорусской народной словесности, поступившихъ въ
разное время и отъ разныхъ лицъ какъ въ Юго-Западный От-
дѣлъ Императорскаго Русскаго Географическаго Общества,
такъ и къ составителю лично. Имя каждого почти лица, доста-
вившаго какой-либо изъ №№ настоящаго сборника, подписано
подъ соотвѣтствующимъ №. Здѣсь слѣдуетъ упомянуть, что най-
болѣе матерьяловъ получено было прямо и черезъ посредство
другихъ лицъ отъ г. Манджуры, (особенно много и почти все
превосходнаго качества) Як. Новицкаго, Н. Мурашки, (черезъ
проф. Прахова), Вл. Менчица, Ст. Руданскаго (переданы намъ
проф. Котляревскимъ изъ матерьяловъ бывшей редакціи жур-
нала «Основа»). Эти матерьялы записаны самими вышеупомя-
нутыми лицами. Кромѣ того гг. Ив. Рудченко и Ал. Лоначев-
скій передали намъ тетради, доставшіяся имъ разными пу-
тями отъ неизвѣстныхъ лицъ изъ Подольской и Черниговской
губерніи, и Гр. Купчанко передалъ нѣсколько разсказовъ изъ
Буковины, г. Ан. Кр—ій записанный имъ разсказъ изъ Угор-
ской Руси. Мы сочли необходимымъ прибавить къ рукопис-
ному матерьялу и напечатанный въ такихъ изданіяхъ, кото-
рыми пользованіе всѣма затруднительно, особенно въ Россіи,

XV

какъ напр. въ изданіяхъ галицкихъ. Такъ, мы перепечатали
важнѣйшіе изъ разсказовъ, помѣщенныхъ г. Забадькомъ въ
«Правдѣ» 1874 и 1875 гг., а также почти всѣ разсказы, во-
шедшіе въ книжку г. Игнатія зъ Никловичъ: «Казки. Зібрав
Ігнатій з Нікловичъ. Н. Львів. 1861», которые, по нашему мнѣ-
нію, особенно важны какъ посредствующіе между украинско-
малорусскими и западно-славянскими и румунскими.

Нашъ личный трудъ состоялъ почти исключительно въ
выборѣ и систематизаціи печатаемаго теперь матерьяла. Съ
тѣхъ поръ, какъ къ прежнему эстетическому отношенію къ
народной словесности прибавилось и научное, вопросъ о систе-
матизаціи произведеній этой словесности получилъ свое зна-
ченіе. Явилась необходимость издавать эти произведенія въ
системѣ и при томъ такой, которая бы давала возможность
болѣе ясно видѣть отраженіе жизни народной, прошлой и на-
стоящей, въ памятникахъ народнаго слова. Безъ сомнѣнія,
наиболѣе цѣлесообразная система будетъ та, которая будетъ
соотвѣтствовать естественному раздѣленію этихъ памятниковъ
по отношенію ихъ къ народной жизни и естественному раз-
дѣленію областей этой жизни и народнаго міросозерцанія.

Отправляясь отъ этихъ соображеній, мы составили, вмѣстѣ
съ г. Антоновичемъ, программу изданія народныхъ пѣсенъ,
поступившихъ въ распоряженіе Юго-Западнаго отдѣла Рус-
скаго Географическаго Общества, по которой, съ нѣкоторыми
отступленіями, сведены уже пѣсни буковинско-русскаго на-
рода А. И. Лоначевскимъ въ II томѣ Записокъ Отдѣла. Мы
раздѣляемъ пѣсни, во первыхъ, на такія, которые представля-
ютъ болѣе или менѣе непосредственное выраженіе народнаго
міросозерцанія и отраженіе народнаго быта, и во вторыхъ,
на такія, которые не имѣютъ этого непосредственнаго реаль-
наго характера, а представляютъ сознательное употребленіе
слова для достиженія извѣстныхъ цѣлей поученія или забавы,—

XVI

произведенія тенденціозныя, искуственныя, каррикатуры, игру
словъ или фантазіи и т. д. Только первая вполнѣ могутъ
характеризовать народъ и народность, тогда какъ вторыя надо
принимать не иначе, какъ съ постоянною намятыю о томъ, что
это произведенія по меньшей мѣрѣ одностороннія и при томъ
во многихъ случаяхъ вовсе не мѣстнаго происхожденія, ка-
ковы особенно духовные стихи, сатирическія пѣсни, напр. о
тещѣ, Өомѣ и Еремѣ, и баллады о чрезвычайныхъ событіяхъ,
какъ убіство жены, отрава брата, кровосмѣшеніе и проч.,—
помѣщеніе которыхъ въ ряду пѣсенъ бытовыхъ, какъ обыкно-
венно это дѣлается (см. напр. самое объемистое изъ изданій
малорусскихъ пѣсенъ V т. Трудовъ этнограф. статист. экспе-
диціи въ Юго-западный край г. Чубинскаго), можетъ повести
къ неправильнымъ заключеніямъ о народномъ бытѣ.

Пѣсни перваго отдѣла мы раздѣляемъ сообразно естествен-
нымъ раздѣленіямъ народнаго мірососерцанія и быта, на
I) Пѣсни культа и периодическія, т. е. такія, въ которыхъ
видно отношеніе народа къ природѣ и ея символизаціи и
отвлеченіямъ, къ религіі. Древнѣйшія изъ этихъ пѣсенъ до
христіанскаго происхожденія, но въ настоящее время и онѣ
носятъ на себѣ слѣды двувѣрія, а многія пѣсни уже
христіанскія. Сюда мы относимъ: колядки, щедрівки, вес-
нянки съ ихъ видами и развѣтленіями, купальскія пѣсни и
тѣ изъ лѣтнихъ и осеннихъ косарскихъ, гребовицкихъ, об-
жиночныхъ и пр., въ которыхъ видно только извѣстное отно-
шеніе къ соотвѣтственнымъ явленіямъ природы и остатки об-
ряда; пѣсни же чисто хозяйственнаго характера изъ числа
послѣднихъ должны относиться къ особому отдѣлу пѣсенъ
экономическихъ. Въ случаѣ трудности полнаго отдѣленія хо-
зяйственныхъ пѣсенъ отъ лѣтнихъ и осеннихъ обрядовыхъ
пѣсенъ онѣ могутъ быть помѣщены и здѣсь, но въ особой руб-
рикѣ. Также смѣшанный характеръ имѣютъ веснянки и хоро-

XVII

водныя пѣсни вообще: въ нихъ кромѣ восхваленія весны и
обряда, болѣе или менѣе культоваго характера, есть и лю-
бовныя пѣсни и зачаточныя драматическія представленія изъ
семейнаго быта, которые потому только поются и играются
весною, что весна—пора любви и сборовъ менѣе занятой моло-
дежи на свѣжемъ воздухѣ и что мысли этой молодежи отъ
любви переходятъ къ семѣ, которая за тѣмъ представляется
драматически или въ каррикатурѣ. Только для полноты кар-
тины, весенней жизни парода, пѣсни такого рода могутъ
быть оставлены въ томъ отдѣлѣ. Вообще какъ для этого от-
дѣла, такъ и для другихъ желательно распредѣленіе пѣсенъ
внутри отдѣла по культурнымъ эпохамъ, напр., въ настоящемъ
отдѣлѣ отъ болѣе первобытной, натуралистической, до позд-
нѣйшей, деистической и пантеистической и до попытокъ иро-
ническаго отношенія къ самому обряду и предмету его, а
въ пѣсняхъ драматическаго характера отъ изображающихъ
черты болѣе грубаго быта, которые именно удержались въ
обрядовыхъ пѣсняхъ,—до позднѣйшаго болѣе утонченнаго ¹).

По содержанію своему значительная часть такъ называе-
мыхъ духовныхъ стиховъ должна войти въ тотъ первый отдѣлъ
пѣсенъ, какъ особая часть ихъ, а именно пѣсни о святыхъ

1) Такъ напр. въ малорусскихъ обрядовыхъ пѣсняхъ какъ въ хороводныхъ, такъ и свадебныхъ, отношеніе къ женщинѣ грубѣе, семья является гораздо патріархальнѣе, чѣмъ въ пѣсняхъ любовныхъ и семейно-родственныхъ, необрядныхъ. Въ тоже время первыя пѣсни и болѣе сходны съ великорусскими и бѣлорусскими. Очевидно, что въ нихъ мы имѣемъ дѣло съ пѣснями быта архаическаго, во многихъ случаяхъ съ пѣснями общерусскаго періода, до раздѣленія племенъ, изъ котораго масса другихъ малорусскихъ пѣсенъ, болѣе свободнаго образованія и употребленія, уже выжила. Грубы семейныя отношенія и въ малорусскихъ сатирическихъ пѣсняхъ, но здѣсь мы имѣемъ дѣло съ каррикатурою, а иногда и явно захожими пѣснями больше частію съ признаками великорусскаго вліянія въ языкѣ. Желанное нами слоевое распредѣленіе и сравнительное изслѣдованіе пѣсенъ русскихъ народностей только п можетъ дать основу для тѣхъ споровъ, какія вызвала статья г. Костомарова о великорусской, пародной поэзіи, и въ коихъ привяли участіе имена съ авторитетомъ гг. Костомарова, Буслаева, Ор. Миллера.

XVIII

лицахъ и явленіяхъ (Богородицѣ, святыхъ, страшномъ судѣ
и проч.); только пѣсни отвлеченно-морализующаго характера
должны быть отнесены въ другую, послѣднюю часть.

Всѣ пѣсни бытовыя раздѣляются сообразно постепенному
усложненію бытовыхъ отношеній на II) Пъсни жизни личной:
любовь, развлеченія, (смѣхъ, пьянство, волокитство) грусть
(изъ причинъ индивидуальныхъ, напр. старости и пр.) III)
Пьсни жизни семейной (свадебныя, родственные, вдовьи, сирот-
скія и пр.) IV) Пьсни жизни экономической и сословной (земле-
дѣльческія, ремесленныя, чумацкія, бурлацкія и пр.) V) Пьсни
жизни политической (временъ дружино—княжескихъ, козац-
кихъ, гайдамацкихъ, рекрутско-крепацкихъ,—новѣйшія пѣсни
про волю).

Пѣсни второй части, лишонной бытовой непосредствен-
ности, могутъ составить нѣсколько или одинъ отдѣлъ VI) по-
ученіе и искусство въ пьсенной формѣ, съ подраздѣленіями:
дидактическія нѣсни, баллады, сатира, каррикатура, пародія,
игра словъ и шутка. Порядокъ распредѣленія матерьяловъ въ
каждомъ изъ этихъ подраздѣленій долженъ отвѣчать выше
исчисленнымъ рубрикамъ.

Мы сочли необходимымъ изложить здѣсь программу систе-
матическаго издания пѣсенъ, одобренную Отдѣломъ, такъ
какъ къ этой программѣ примыкаетъ и та, по которой
мы расположили настоящій сборникъ малорусскихъ народ-
ныхъ разсказовъ и преданій. Эти разсказы и преданія, почти
исключительно прозаическія, существенно отличаются отъ
пѣсенъ тѣмъ, что они во всѣхъ своихъ частяхъ больше
подвергаются иностранному вліянію, а потому не могутъ
быть раздѣлены подобно пѣснямъ на А) непосредственная
и бытовыя и Б) тенденціозно-заимствованныя. Собственно
большая часть ново-европейскихъ вѣрованій, прозаическихъ
преданій и разсказовъ принадлежитъ къ числу заимствованныхъ

XIX

отъ другихъ народовъ, классическихъ и восточныхъ и при томъ
до сихъ поръ совершается переходъ этихъ сказаній отъ народа
къ народу. Той или другой мѣстности принадлежитъ неболь-
шое число самостоятельныхъ разсказовъ и вѣрованій, а больше
приспособленія бродячаго матерьяла къ мѣстному быту, облече-
ніе его въ большее или меньшее число мѣстныхъ красокъ. По
этому, собственно говоря, прозапческіе разсказы и преданія
наши отвѣчаютъ только VI отдѣлу пѣсенъ и въ весьма ограни-
ченной степени могутъ быть признаны національными и быто-
выми. Впрочемъ и эти разсказы и преданія укладываются въ
естественныя рубрики сообразно естественнымъ раздѣленіямъ
міросозерцанія, жизни человѣческой и употребленія слова.

Мы раздѣлили ихъ на слѣдующіе отдѣлы.

I. Представленія и разсказы о явленіяхъ природы и изо-
брѣтеніяхъ.

II. Примѣты и повѣрья.

ШШ. Знахарство, молитвы и пародіи ихъ.

IV. Вѣрованія и разсказы о чертяхъ.

V. Разсказы о мертвецахъ:

VI. Вѣрованія и разсказы о людяхъ съ чудесною цѣлью.

VII. О кладахъ.

VIII. Разсказы о церковныхъ лицахъ и явленіяхъ.

IX. Разсказы о явленіяхъ жизни семейной и общественной.

Х. Преданія о лицахъ и явленіяхъ политическихъ (исто-
рическихъ).

XII. Былины.

XIII. Сказки, игра словъ и остроумія.

Какъ видить читатель, дѣленіе это отличается въ однихъ
случаяхъ нѣкоторою дробностію, въ другихъ отсутствующею;
но такъ поступали мы по разнымъ соображеніямъ: такъ, от-
дѣлы I, II и большая часть III представляютъ собственно

XX

однородный матерьялъ,—вѣрованія, разсказы и заклинанія отно-
сительно явленій природы,—раздѣленный здѣсь, сообразно раз-
личію словесныхъ формъ, въ которыхъ они изложены (напр.
заговоръ) и сообразно различнымъ отношеніямъ между яв-
леніями природы и человѣкомъ. Въ I отдѣлѣ мы внесли
матерьялъ объективнаго наблюденія природы; II отдѣлъ пред-
ставляетъ тоже наблюденіе, но относительно человѣка; въ III
отдѣлѣ мы видимъ средства, которыми человѣкъ хочетъ под-
чинить себѣ явленія природы. Послѣдніе впрочемъ №№ III
отдѣла помѣщены въ этотъ отдѣлъ собственно по случайнымъ
соображеніямъ. Ихъ настоящее мѣсто въ одномъ изъ слѣдую-
щихъ отдѣловъ. Клады, расказамъ о которыхъ посвященъ
VII отдѣлъ, представляютъ тоже явленіе одного рода съ тѣми,
о которыхъ говорится въ I отдѣлѣ, ноявленіе ихъ и овла-
дѣніе ими, по народнымъ вѣрованіямъ, сопряжено съ про-
явленіями сложныхъ бѣсовскихъ и божескихъ силъ, представ-
ляющихъ въ первоначальной основѣ своей, конечно, отвле-
ченія явленій природы, но обработанныя долгимъ и сложнымъ
процессомъ религіознаго развитія. Расказамъ о проявленіяхъ
этихъ бѣсовскихъ и божескихъ силъ посвящены у насъ от-
дѣлы IV, V, VI и значительная часть VIII, въ серединѣ ко-
торыхъ, по большей близости къ первымъ тремъ (IV—VI),
мы поставили разсказы о кладахъ. Отдѣлъ VIII обнимаетъ
отраженіе въ народной словесности библейско-христіанскихъ
вѣрованій и разсказовъ и разсказы о лицахъ и предметахъ
церковной жизни. Такимъ образомъ I—VIII отдѣлы насто-
ящаго сборника отвѣчаютъ I отдѣлу въ раздѣленіи пѣсенъ
(пѣсни культа) и представляютъ матерьялы народнаго естество-
знанія и теологіи. Отдѣлъ IX отвѣчаетъ III и IV отдѣламъ
пѣсенъ (пѣсни жизни семейной,—пѣсни жизни экономической и
сословной), отдѣлъ X отвѣчаетъ V отдѣлу пѣсенъ (пѣсни жизни
политической), и всѣ вмѣстѣ представляютъ матерьялы на-

XXI

родной соціологіі. Конечно, і въ предъидущихѣ отдѣлах есть
матерьялъ съ общественною окраскою, по скольку культъ при-
роды или отвлеченій ведетъ за собою ремесло и создаетъ
классъ спеціалистовъ гаданія, заклинанія, молитвы,—разсказы
о которыхъ, если угодно, могутъ быть выдѣлены и въ особый
отдѣлѣ.

Отдѣлъ II пѣсенъ (пѣсни жизни личной)—матерьялы инди-
видуальной психологіи народной, не нашелъ себѣ соответствен-
наго въ прозаическихъ матерьялахъ, которые были у насъ,
и, кажется, это сталося не случайно. Возможность индиви-
дуально-психологического самонаблюдения вообще составляетъ
предметъ сомнѣнія, что же до малорефлектирующихъ народ-
ныхъ массъ, то типическое выражение индивидуального чувства
возможно у нихъ только, когда эти чувства вполне овладѣ-
ваютъ человѣкомъ и выливаются пѣснею. Нѣкоторое соот-
вѣствіе пѣснямъ о жизни личной можно видѣть въ разсказахъ
о долѣ и недолѣ (удачливомъ человѣкѣ и не удачливомъ) въ
отдѣлѣ ІХ, но здѣсь личная удача и неудача принаровлена
къ вопросу о богатствѣ, т. е. о явленіи соціальномъ, а не
исключительно индивидуальномъ.

Такимъ образомъ содержаніе I—X отдѣла нашего изданія
представляетъ матерьялы народной науки, знаній и понятій,
хотя бы иногда и выраженныхъ въ художественой полуванта-
стической формѣ. Для болѣе полной хорakterистики сознанія
народнаго мы сочли умѣстнымъ кромѣ разсказовъ и мнѣній,
которыя этически могутъ быть расказаны чуть не каждымъ
простолюдиномъ извѣстной мѣстности, помѣстить здѣсь и
частныя признанія, разсказы и сужденія, которые ознакоме
отличаются полною типичностью фактовъ, душевныхъ дви-
женій и заключеній; таковы напр. № 30 отдѣла IV, № 3 отд.
V, № 25 отдѣла ІХ и др.

XXII

Матерьялъ отдѣла XIII представляетъ, по нашему мнѣнію, ничто иное, какъ народное искусство съ цѣлью чисто эстетическою, въ чемъ мы убѣждаемся особенно сравнивая варьянты однихъ и тѣхъ же сказокъ; мы видимъ, какъ калейдоскопически переставляются подробности одной сказки въ другую, какъ комбинируются онѣ въ новыя сказки, единственно по прихоти фантазіи и для раз-&mdash;влеченія слушателей, —а потому въ цѣломъ сказки эти всего менѣе могутъ служить для характеристики какъ народнаго міросезерцанія, такъ и быта.

По характеру разсказа похожи на сказки и преданія, по-
мѣщенныя въ XII отдѣлѣ. Въ значительной степени они при-
надлежатъ къ числу переходящихъ новѣстей, какъ и сказки.
Но въ глазахъ народа они не такая ложь, какъ сказки, а
представляются былью, (былиця) и даже привязываются къ
историческимъ лицамъ и эпохамъ. Потому мы и назвали ихъ
былинами; да они и дѣйствительно весьма аналогичны съ
великорусскими былинами. Это матерьялъ переходный между
матерьяломъ народнаго знанія и памяти объ историческихъ
лицахъ и плодами фантазіи, мѣстными и захожими. Для пре-
достереженія мало-посвященнаго въ спеціальныя занятія этимъ
предметомъ читателя мы отступили въ этомъ отдѣлѣ отъ пра-
вила указывать въ примѣчаніяхъ только варьянты малорус-
скіе, а указали и варьянты нашихъ былинъ у другихъ наро-
довъ. Матерьялъ отдѣла ХІ,—преданія о мѣстностяхъ,—весьма
разнообразнаго характера: тутъ помѣщены и разсказы о дѣй-
ствительныхъ событияхъ на извѣстной мѣстности, напр. № 15,
и сказанія, которые привязываются въ разныхъ областяхъ
къ разнымъ урочищамъ, какъ напр. значительная часть раз-
сказовъ о могилахъ, и разсказы въ родѣ былиń, какъ напр.
о Буняковомъ замчищѣ. Общая черта въ нихъ — именно связь
съ извѣстной мѣстностью по крайней мѣрѣ по понятіямъ
разскащика. Мы сочли необходимымъ помѣстить эти разсказы

XXIII

вследъ за историческими, такъ какъ географія—подкладка
исторіи. Но эту рубрику мы считаемъ временною, которал
послѣ критической провѣрки состава каждого разсказа, если
ихъ будетъ собрано много и въ разныхъ мѣстахъ, можетъ и
распасться, и различные разсказы этого отдѣла могутъ размѣс-
титься въ другихъ отдѣлахъ, представляющихъ матерьялы на-
родной науки и искусства. Развѣ небольшая часть, къ обра-
зованію которыхъ подали поводъ природныя условія мѣстности,
останется, какъ матерьялъ народной географіи полушантастичес-
каго характера, и слѣдовательно составитъ такой же пере-
ходной отдѣлъ отъ народнаго естествознанія къ сказкамъ,
какъ былины представляютъ переходъ къ сказкамъ отъ на-
родной соціологіи (соціальной динамики или исторіи).

Изъ нѣсколькихъ соображеній относительно частностей
настоящаго сборника мы считаемъ необходимымъ высказать
таковыя только объ одной сторонѣ его. Составъ оказавша-
гося у насъ матерьяла позволилъ намъ съ большою полнотою
представить матерьялъ для характеристики малорусскихъ вѣро-
ваній и отношеній къ религіозной жизни. Конечно, и здѣсь
значительная часть матерьяла далеко не мѣстнаго происхожде-
нія: то и дѣло встрѣчаешься съ разсказами и образами, кото-
рые взяты изъ апокрифовъ, прологовъ, Gesta Romanorum, Le-
genda Aurea, и. т. п. памятниковъ средневѣковаго полуцерков-
наго мудрствованія, иногда христіанскаго, а иногда еврейскаго
и магометанскаго происхожденія, даже юмористическіе разсказы
о попахъ, попадьяхъ, дьячкахъ и. т. п. при всемъ ихъ мѣс-
тномъ колоритѣ, часто ничто иное какъ переработка западныхъ
fabliaux и новеллъ. Вотъ почему мы рады были помѣстить въ
наше собраніе всякаго рода, казалось бы даже странную,
подробность, для того чтобы ввести бродячій въ устахъ
нашего народа словесный матерьялъ въ кругъ европейскаго
сравнительнаго изслѣдованія, которое одно поможетъ отдѣлить

XXIV

чужое отъ нашего мѣстнаго, національнаго. Но въ своемъ
цѣломъ весь этотъ матерьялъ для характеристики отношеній
нашего народа къ предметамъ природы и культа и теперь
весьма поучителенъ и наводитъ на многія размышленія отно-
сительно теперешняго уровня умственнаго развитія народ-
ныхъ массъ. Вотъ почему мы не сочли себя вправѣ выкинуть
изъ числа нашихъ матерьяловъ ни одной изъ тѣхъ подробно-
стей, которые идутъ въ разрѣзъ съ многими установившимися
а priori представленіями о народномъ міросозерцаніи. Каждый,
кто желаетъ дѣйствовать 'на это послѣднее, въ прогрессивномъ
ли, или консервативномъ направленіи, долженъ прежде всего
имѣть передъ собою точную фотографію почвы для своего
дѣйствія. Между прочимъ географическое распредѣленіе вѣко-
торыхъ изъ нашихъ матерьяловъ соответствуетъ распредѣ-
ленію тѣхъ сектантскихъ вліяній, какія въ послѣдніе года
такъ сильно волнуютъ малорусскія массы. Такъ, на лѣвомъ
берегу Днѣпра, особенно въ южныхъ частяхъ (Харьковщины
и Екатеринославщины) записаны тѣ преданія и вѣрованія
(какъ напр. о чаѣ, табакѣ, керосинѣ), которые всего болѣе
подходять къ великорусскимъ раскольническимъ представ-
леніямъ, а эти мѣста и есть область великорусско-расколь-
ническаго вліянія съ его крайнимъ побѣгомъ хлыстовскимъ
шалопутствомъ. Наоборотъ правобережные разсказы проник-
нуты духомъ скептицизма и юморомъ, напоминающимъ *Facetiae,
Fabliaux* и новеллы западно-европейскаго предреформаці-
оннаго періода. Правый берегъ Днѣпра и есть область рас-
пространенія совершенно западно-европейскаго движенія, среди
нашего народа, штунды. Впрочемъ не мало такого же ха-
рактера матерьялу записано и на лѣвомъ берегу Днѣпра, и
потому мы удерживаемся отъ болѣе рѣшительныхъ приго-
воровъ и въ этомъ отношеніи. Только тщательное и система-
тическое собираніе этнографическихъ матерьяловъ и потомъ

XXV

такое же изследованіе ихъ дастъ возможность опредѣлить,
въ какой степени вѣрны всѣ наши понятія о народной жизни
и миросозерцаніи и какую надежду на успѣхъ могутъ имѣть
всѣ дѣйствія, направленныя на эти предметы со стороны
разныхъ фракцій стоящаго надъ массами народа такъ назы-
ваемаго интеллигентнаго слоя населенія.

Въ заключеніе считаемъ долгомъ извиниться за нѣсколько
типографическихъ промаховъ и большое количество опечатокъ,
такъ неизбѣжную принадлежность изданій въ тѣхъ мѣстахъ,
гдѣ нѣтъ спеціальныхъ корректоровъ, а особенно въ изданіяхъ,
печатаемыхъ въ отсутствіе составителя.

М. Драгомановъ.

1876 г.

Iюня 23.

Вѣна.

I.

Представленія і разсказы о явленіяхъ природы и изобрѣтеніяхъ.

1. Человѣкъ и собака.

Зліпив Бог чоловіка з глини і поставив сохнуть, а собаці
наказав, шоб стерегла, та сам і пішов. От собака стерегла, сте-
регла, змерзла і заснула, а собака тоді була гола, — біз шерсті.
А ішов чорт, побачив чоловіка, розідрав на двое ёму груди і
нахаркав туди, зложив, як було, і поставив. От приходе Бог: —
вдунув в чоловіка безсмертну душу, а чоловік і захаркав. Бог
тоді на собаку: як же ти не встерегла? — «А я, каже, Боже,
змерзла та заснула, а дай мені шерсти, то тоді вірно стерег-
тиму». Тоді Бог взяв і дав їй шерсть, а чоловік так і оставсь
на віки з харкотиннями.

(Харьк. у. Запис. Манджура).

Ср. Чубинскій, Труды этногр. экспед. въ Юго-Зап. краѣ, т. І, 145.

2. Морскіе люди.

Раз, кажуть, як то піймали морського чоловіка, а ёго нельзя
піймать, бо він хочь яку сіть хвостом переріже, він у ёго, як
пила. Так, росказують, як піймали, так він три дні в шаплику
жив; сидить, зігнувся, очі витріщив і пилно так дивиться, а
такий же, кажуть, чоловік, тіки в лузці і заміст цицёк—пірья,
як у риби. Та як випустили ёго в море, так він то пурне, то
вирне, та гогоче, в долоні бье, тіки не балака.

(Александр. у., Екатериносл. губ., запис. Манджура. Ср. Чуб. І, 211).

1

2

### 3. Песиголовцы — людоїдь.

Старі люди росказують, шо колись то було таке время, шо не було смерті. Тоді, за місто смерті, жили, кажуть, песиголовці, з одним оком. Було, песиголовці піймають чоловіка, та закинуть ёго в яму, тай годують ёго конфетами, та пряниками, поки стане гладкий як свиня. Тоді полізуть у яму, полапають ёго за боки: чи багато поросло сала; як до маслака долапають, то значить худий, а як не долапають, то тоді візьмуть, чикнуть ножем пальця: як біжить маска, то ще пригодовують, а як ні, то то значить уже годиться на заріз і ріжуть. Звісно, песиголовці: візьмуть тай ззідять чоловіка. Стали тоді люди Бога просить, щоб послав на їх лучче смерть. Бог змилостився і послав страшну смерть з косою. Заходилась тоді смерть біля песиголовців, і давай їх перебірать, чисто їх позволила з світу. Тепер, кажуть старі люди, і досі есть десь та земля, де жили песиголовці, та вже песиголовців осталось мало: попереводились.

(Маріупольскій уцьдъ, Екатер. губ.; записано въ селѣ Ольгинскомъ отъ Герасима Хвоста Я. Новицкимъ).

### 4. Кони и волы.

То їхав чоловік волами і питає у них: «А що, волики, як вважаете, де будемо ночувати»?—Воли й кажуть: «ми й тут говорів». Аж їхав чоловік кіньми і пптає вже коней: «А де будемо ночувати»?—«А де хочеш, там будемо й ночувати», — кажуть коні. То, проше вас, і я чув: їхав москаль буйволами (послано ёго з болними до якогось там города); їде москалик тими буйволами, дорога йшла степом, худоба йде поволі; в степу тихо, хороше; так москаль аж стішився: ото, каже, волом їхати! він йде, а ти сидиш і всёго насмотрисся і наглядисся. А кіньми ж то! кінь біжить; хоть би рад, нічого не розглядиш, кінь тибі все біжить. Добре, тішиться спбі так москалик, гейкає на худобу, про все ёму байдуже... Коли так дорога пішла з гори. Їхав москаль з гори, а тут внизу як раз і став. Буйволи на сонці помліли;

3

як угляділи воду, так до води й дмухнули. Вбігли в став, залізли геть у воду по самі черева, стоять у воді і брохаються. А москаль скочив з воза, та вже не має чого, стоячи на березі, каже до них: «а ні завіжжать вас, а ні загнудзать, чорт знає, як вас і держать». То що він'лає, а буйволи у воді про те бовтаються. Таке то з тею худобою.
(Запис. Вл. Менчиць).

## 5. Разговоръ воловъ на новый годъ.

### А.

Кажуть, що против нового року, в ночі, то воли говорить межи собою?!..

— Кажуть, що говорить, а Бог ёго знає. Росказують, що ніби обібрався такий то хазяїн, чув то десь він про те, що воли говорить на новий рік, ну, й захтілось то ёму послухати мови волової. На ніч заліг той господар в яслах. Може так до півночи лежав господар, — нічого не чути. Тихо в оборі, худоба лягла на спочивок, жуе собі жуйку. Лежали воли, лежали, да далі встає їден. Встає той, а другий, кажуть, до нёго: «чому не лежиш, на що ноги томиш»?.. А господар в яслах слухає. Коли дальше віл той, шо встав, каже: «як то з нами дальше буде, та то хазяїн наш шось дуже мало паші має. До весни ще далеко, чим він нас доконтетує до весни»? Господар все слухає, та дивом дивуться. Ну ті, що лежали, говорить: «нічим, що в нашого господара мало паші; есть ще в ёго озеред соломи, що вже три роки як він стойть. Тею соломою хазяїн нас буде контетувати до нової паші. Як би навіть обмолотив того озереда, щеб корців зо два жита взяв. Али хазяїн не буде молотити теї соломи, бо скоро но обмолотить, то й вмре; то тільки й поживимось ми, як де зернятко зосталось в соломі». Так оце говорить худоба, а хазяїн все те чуе..

Може на той час жито було дороге, так платилось, як от тепер, що по 3 карбованці корець; господар той крутиться, кортить ёго обмолотити тую солому. Думає: «як обмолочу, а продам, куплю волам паші». Знов і чув, що воли говорили; страшно

4

молотити. Крутивсь, крутивсь той господар, далі не втерпів
таки. «Де, думає, то 2 корці жита, а жито, кажу, дороге тоді було».
Зараз за молотниками: перебили геть ту солому. Зерно вибили,
і господар потім довго не жив. Як воли казали, так все й сталося.
(Запис. Вл. Менчиць).

В.

Один мужик ходив на обору підслуховати, що воли протів
нового року говорить, — та як почув, що один другому сказав:
«лягаймо, брате, спочивати, бо хазяїна будемо взавтра ховати»,
дак він так злякався, що насилу до хати зайшов. І як прийшов
до хати, та взяв білу сорочку, тай і вмер. (Тотъ же).

## 6. Свиньи.

Як ходив Бог по землі та зайшов до жида, а жид взяв за-
ховав жінку з дітьми під корито та й кає: «коли ти Бог, то
вгадай шо там». — «А шо в, кає, — свині». Зняли корито, аж там
свиня з поросятами. Того ж жиди і свинини не їдять.
(Ал. у. М—ра). Ср. Чуб. І, 49.

Порося, як завъязне в тину, то кричить: «мужік, мужік!»
а свині позбігаються до ёго, та: «лях, лях, лях, лях, лях»!

7. Верблюды — це Петрові вівці (?). (Зап. М-ра).

## 8. Мыши.

Инший то замовляє мишей: замовить, шо на току в нёго не
побачите нігде жадної. Але як потім і нападуть на обісця
(стіг), то будуть так їсти, так їсти, шо й раду трудно дати.

В мене першого штири роки не було мишей, і добре так...
роскриїш стіжка, то хліб неворушений, цілий, чистий, аж любо
подивитись. То то не було їх, не було, а це появились, і та-
кого їх, що страшно глянуть.

Якось довелось міні в Киеві бути. І то чоловік продав збожжа
до манастира. Ссипає він той хліб і говорить до монаха: «Це,
батюшка, в мене мука, то лишнего в ні, а ні Боже мій, нічого

5

нема: саме чисте борошно». А монах каже: «щоб ти знав, з твоєї муки, дарма, шо вона пшенишна, проскур не можна пекти».

То сам я цее чув. Чоловік десь то хтів похвалитись, шо в муці нема мишачого г..... А воно бач пшенишна мука, то до проскур, вже й невгодна без мишачого кирпичу...

(Зубкова корчма, Васильков. уѣзда. Записалъ Вл. Менчиць).

## 9. Волки.

Юрьеві собаки. Шия у вовка суцільна, а не так як проччої тварі, тим він її й не поверне. Вовчиць тіки раз (в жизні) виводе вовчинят і виводе стіки, стіки неділь мнясоїду с масляною.

Ср. Чуб. І, 51. (Ал. у. М—ра).

Вовки це Юрьеві собаки. От я шо чув: раз ішло два чоловіки; один каже: ходім, де небудь заночуемо, бо я вовків боюсь, а другий каже: я сам од чотирёх одібьюсь.—Ні, каже, давай заночуймо, Бог ёго святий зна, шо ше буде. — Буде те, шо я знаю. — От той, шо не боявсь, — пішов собі шляхом, а той, шо боявсь, пішов на вогонь, шо світивсь на степу. Приходе до вогню, аж там вовків така сила, а посередині — Юрій їсти їм варе. —Не бійся, каже, чоловіче; вони тебе не займуть. Від кіля ти? — Він і росказав, як вони йшли в двох. — Я, каже, кажу: Буде, Бог ше зна що, а він каже: буде те, шо я сам знаю. От Юрій і послав чотирох вовків, пребігають вони назад: не взяли. Послав він ще шість і ті не взяли; послав він дванадцять, — так ті вже й розірвали. Це ёму так Бог поробив за те, шо він казав: — сам знаю, шо буде, а так не годиться казать, а треба казать: Буде, як Бог дасть.

(Алекс. у., Парубокъ. Запис. М—ра).

## 10. Медвѣдь.

А ведмідь то з мелника. Бачете ше то тоді, як Бог ходив по землі, і йшов він через греблю, мелник вивернув кожуха тай не знає, хто то йде; думав так трохи подуріти, і крикнув напротів Бога з за опусту: «ага»!.. Бог ёму й каже: «будеш же

6

ти до віку так лякати людей». Ото мелник став ведмідем і пі-
шов до звірів.
(Изъ тетради Вл. Менчица).

Раз люде хотіли Бога зликать та і сховались під місток. От
тіки Бог зійшов на місток, а вони: «ве»! — «Векайте ж ви, кає,
і до віку». Вони і побігли. (Ал. у. М—ра). Ср. Чуб. І, 51.

11. **Птиця** ходе боса,—(тим) шо безгрішна.
(Лебед. у., Харьк. губ. М—ра).

12. Пѣтухъ. У півня е така перина, шо як треба ёму на
зорі встать, то вона і крутиться, а як на погоду, то він почує,
шо морський півень спива. Морський півень, мабуть, як і морські
люде в лузці. (Алек. у. Перо это—ангельское. Правда, 1863, № 13).

13. Курица, если поетъ пѣтухомъ, несчастье. Ее перебра-
сываютъ черезъ хату, и если она упадетъ хвостомъ, то рубятъ
ей хвостъ, а если головою, то—голову. (Правда, 1867, № 13).

14. Павлины — то королевичъ и королева, которые уби-
рались къ свадьбѣ. Женихъ одѣлся, а невѣста не успѣла, когда
колдунъ превратилъ ихъ въ птицъ.

Пава убирала своего павлина, а когда сама только прицѣ-
пила себѣ пукъ перьевъ на голову, запѣлъ пѣтухъ. Такъ она
и осталась.

15. Синиця каже, як на літо: «кидай сани, бери віз», а
на зіму:—«бери сани, кидай віз». (Лебед. у. М—ра).

16. Сусідка (Alauda cristata). Як біга по морозу та—«кри-
пітеся, крипітеся», бач, розвесели, кому холодно.
(Изюмск. т. М—ра).

17. Припилка. (Тиркута. Glareola melanoptera, Norden) кри-
чить: „Клим швець, а Яким кравець, Клим швець, а Яким кра-
вець». (Ал. у. М—ра).

18. Жайворонок, як летить у гору, то кричить: «нум,
Боже, биться, нум, Боже, биться», а як вниз—«кій упустив, кій
устив».
(Харьк. у. М—ра).

19. Сойка каждый годъ летаетъ въ вирій, да никогда не
долетитъ: что пролетитъ за день, то все ей хочется узнать,
сколько пролетѣла, и возвращается. Такъ, пока снѣгъ упадетъ.

7

20. Ласточка. Це, кажуть, були чоловік, та жінка; чоловік шось різав та покаляв руки у кров, а вона до ёго і прийшла та так біля ёго і вьеться. От він взяв її під бороду: «ластівко, кає, моя», тай поцілував, та в двох і полетіли ластівками; от-то у неї і знать під горлом красненьке.

(Александр. узда, Екатериносл. губ. Запис. И. М—ра).

Ластівку гріх бить і гниздо розорять, а то вона хату спале.
Кричить вона по весні: «мужички за спінички, а баби за яїшницю».

(Харьк. у. М—ра).

Ср. Чуб. Труды этнограф. экспед. въ Юго-Зап. краї. І, 58—59.

Ласточка не летаетъ зимою на теплі води, а за какую-то
провинность мерзнетъ въ водѣ. Не разъ будто бы вытягивали
зимою сѣтями цѣлыя связки мерзлыхъ ласточекъ, сцѣпившихся
лапками.

Ласточка мститъ человѣку за обиду тѣмъ, что подлетаетъ
подъ коровъ и дѣлаетъ молоко кровавымъ. (Правда, 1867, № 13).

21. Сорока предвѣщаетъ прибытіе гостей.

22. Сова и пугачъ (филинъ) крикомъ предвѣщаютъ
смерть.

23. Дятелъ—стукомъ въ уголъ дома предвѣщаетъ смерть.

(Правда, 1867, № 13).

24. Дикіе гуси.

Летаютъ на зиму въ вирій, на теплі води. Когда они возвра-
щаются, кто ихъ увидить, долженъ взять въ руки солому, под-
кинуть ее трижды вверхъ, говоря: «гуси, гуси, нате вам на
гніздечко, а нам на здоровячко». Солому эту хозяинъ кладетъ
подъ домашнихъ гусей или куръ—насѣдокъ, на каждое яйцо по
соломинкѣ, чтобъ не было безплодныхъ яицъ. Но дѣти бѣгаютъ
передъ журавлями и кричатъ: «гуси, гуси, завьяжу вам дорогу,
щоб не втрапили до дому»! или за ними: «гуси, гуси, колесом,
колесом, червоним поясом». Говорятъ, что гуси долго кружатся
послѣ этого.
(Правда, 1867, № 13).

(Правда, 1867, № 13).

313

тпі так мене назпвати, бо останеся без жінки. Тепер він зга-
дав за цее, та вже пізно, назад неможна вернути. Йде до того,
шо наймит мав добру господиню, вона і сама пристала до нёго,
і зробила ёму дуже багато добра, а він не схтів шануватись і
може так буде, шо останеться без жінки. Дуже тяжко ёму стало,
плаче він, шо такої біди наробив, коли гадина тая обізвалась.
Плач не плач, то вже так буде, як б. Каль тобі стало жита?...
підеш у комору в засіках всеньке воно лежить, я ентереблювала
з колосків і позернитку носила до доми, всеньке так упорала,
тра міні йти туди, де перше ти зострів мене». Полізла вона, а
наймит все йде та голосить по ні, як по мертві. В лісі зупини-
лась вона і обкрунулась кругом ліщини. Каже до свого чоловіка:
«цілуй мене, і так гляди, шоб я часом тебе не вкусила». Поцілу-
вав він її раз, вона впіспить на дереві і питає ёго: «шо ти чуеш
в собі». Той говорить: «як поцілував тебе, то, здається міні, я
знаю тепер, де но шо на світі діється». Вона знов ёму каже:
«цілуй ще раз». Вона й питає, як він поцілував її «а тепер
що чуїш!»—«Тепер я розумію мову, як що меж собою говорить».
Вона знов каже: «цілуй же мене ше раз і вже в останне». По-
цілував він ту гадину, тепер став знати, шо під землею робиться.
«Тепер підеш ти до господи, оженися і коли хочеш добре жити,
то не кажи жінці правди. Біда моя, випросив ти був мене у Бога,
а тепер я знов стану гадиною».. затим і поволоклась в гущо-
вину. Наймит оженився потім знов, і раз як говорили воли іден
до другого, то ёму стало смішно з їх мови, а жінка і угляділа,
шо він сміявся. Навизалась, скажи чого сміявся, він хтів послу-
хатись жінки і признатись за все, то півень ёму прислужився.
Крикнув, що жінці не варто правди казати, а наймит тоді до
розуму і шо вже там жінка не робила, таки не признавсь ні
защо.

(Зап. Вл. Менчиць).

18. Жена жаба.

Бив един царь, мав трёх спнів і так вмерав, почяв синам
своїм мовити: —Де котрий стрілити, де кули впаде, там бисте
жону брали. Един стрілив аж у енчу землю до кріля, взяв сі

314

принцизну, другій стрілив до якогось кріля, третий стрілив у став у болото. —Га! я вже повідат, колим там стрілив, я вітцёвского слова не буду касовати, я піду по при став, шо мені Бог дасть. І так він вийшов, ходит по при став, ходит, думат, а там жяба вилізла, така тенга живо, і крумчит до нёго. Він бере ї повідат: —Га! свого вітця слова не буду касовати, коли ти вилізла, я тебе беру. Іде домів, жяба за ним скаче, прійшов домів, і она через поріг і до покою за ним. Він повідат до неї: —Га кой ти ту вже влізла, ти певні моя жона будеш, я не знаю, шо то таке є. Тай загородив ї таку кошярку під своїм ліжком, тай сама она там скочила; що сам їсть, єї даб, відтак вибив з нев три ночи так, четвертой ночи він ліг собі, вимовив пацірь, тота позметала жябске одінье, Господе! така стала панна у глотом волосю. Він ся, Господе! того як утішив, як ся врадував, зараз укляк на коліна, почяв Бога хвалити через цілисінку нічь, же му Господь таку уроду дав, же такой не видів на цілим світі. Розвиднило ся, нема, пішла на місце назад, стала жябов знов, а він вже через день ходит веселий живо, повідат: —Прійде нічь, та ся хоть набесідую, бом тамту ніч не говорив никіцько. Прійшло на другу нічь, зновель ліг сі у ліжко, зновель зверла жябске одінье із себе, зновель стала таков краснов принцизнов, же нема такої на цілим світі, і повідат до нёго: Ти мій муж, а я твої жона і так до нёго повія дат тота принцизна мій пріятелю, жебись м зганяв все, поки соньце не зийде, бо як вже сонёце зийде, то я вже не твоя буду. Три ночи із нев бив хіба, третої ночи прійшло, і езганяв, сонічко зійшло, она взяла і полетіла повідат: —Як хочеш, жебись мя глядав за осенньсков город. Він ся взяв, другій день став плаче, таку уроду мав, та нема, тай взяв ся тай іде гет у світ вже. Як взяв іти, як взяв іти, як взяв іти, прійшов аж ід червоному морю, та ходит коло моря, так став собі та плаче, не годен ні перейти, ні переїхати, нічь. Він ся дивит, вірло ся крутит, та прійшло тото вірло, сіло коло нёго, він взяв на тото вірло кличе: —Орле, орле! возь ти мєне, несе мене через червоне море, я тебе буду годувати, чім сам схочеш, і напоем поети, яким сам схочеш, жебись мя виністам,

315

де осеяньска гора. Орев мовит: —Сідай, я тя понесу. Летит, летит через море, летит, вже ся навірило, летит день, летит нічь, вірло зголодніло, повідат: —Я тебе вержу, воль мі дай пожевліня якого, воль пущу. Тот взяв урізав му свого стегна. Виніс го аж на осеяньску гору, на осеяньсой горі пасе стадо овець, повідат до нёго орев тот: —Жеб ти мене покормив ту, то я би ті не дав загинути, бо еднако загинеш, сам ничь не зрадиш, тот взяв пішов меже стадо, імів ягня, зарізав і дав ему їсти там. Повідат до нёго орев: —Ідижь, іди, твоей жони і половина нема, бо еї проклята баба ничь не робит хіба ссе. Ходи зі мнов, я тебе запроваджу до того двора, де тото є. Орел летит, він за ним, іде, іде, іде, іде, осеянсков горов, найшлі тот двір. Він уходит тамка до того двора великого, як взяв глядати найшов ї саму у еднім покое, але така зістала чорна, і не пізнав би, але ще ї пізнав по злотим волосю. Чім го увиділа, зараз ся общіпила его: Ото видиш, повідат, то всі паляци мої сут, а я не можу в ніх сидіти через едну прокляту бабу, повідат, возьми, я сі ляжу в ліжку, а ти сі зроби ліжко над моїм ліжком, як она прійде, то ти ї імиш. Десь він і так зробив, ліг собі в постіль, десь і чятуе, десь приходіт до неї, виняла цицку і ссе, а він ся там сунь, сунь, сунь до неї, імив ю, як ї імив, так звязав ї зараз, ничь ї не пущят від себе, лишь такій як її скримповав, так ї водіт аж доки ся розвидніло, як ся розвидніло, бье, бье, а все повідат: На щос так принцизну ссушила?

Она ся проспіт: Я тобі крілество дам, я тобі стадо дам, а він ничь не хоче, хіба повідат, жебись так зробіла, жебп принцизна така красна била, яка била. Повідат тота баба проклята до нёго: —Ходи зі мнов, не мучь ми так, я ті дам всё на світі, що ти схочеш, і ею у здоровлю, яка била, така буде, я їдам погій. Пішов з нев, а она паляци мала свої. Як го там завела, дала му такої води, жеби ю тов водов поев, же до трёх дней така буде яка била. Він повідат: Памятай, бабо, бо еще раз як тя імлю, то бим тя гет замордовав, та взяв привів, та поела тов водов ї, поела, і у здоровила ї, а тоту бабу еднако ненущят: — Коли ти еї відберала житье, то я тобі відберу, я тебе вже не

316

пушу. А принцизна така била красна, яка била. Взяла го тота баба із собов: Ходи зі мнов, ни відбирай мені житя, я тобі дарую свое паньство, що я мала. Пішла осеяньсков горов, пішла, пішла, сут паляци але він ї звязав на шнур, ничь ї не пущят, як відомкла свої паляци, Господе! там такій запах! вже і принцизну із собов взяв, там що в івіті є, срібне начинье, є всяке начинье, і она му всё тото даруб, жеби і но ї житя даровав. А бо він не даруб ї житя. Повідат до нёго, як вже не хоче ї житя даровати:—На ті тоти таки чоботи, як ся убуеш, то тя по коліна ніхто не увидит, на ті такій сурдут, як ся в нёго загорнеш, то ті по голову ніхто не увидит, на тиї таку шяпку, як єю возмеш на голову, то тя нікто не ввидит, на ті ше таку бувалу, хоть вись бив в яким утрапліню, бо ти тепер будеш мати міц над всіми дяблами сильними. Він як тото взяв, звязав ї, як взяв ї бити гет замотлошив, забрав єї царство і сів сі до того паляцу сам. Десь перевідав ся царь един проклятий, тої баби кревний, за нёго, а дуже далеко бив. Він сі вийшов на гору з своєв принцизнов, ходит собі по осеяньской горі, а тої бували ся не попущат, і того сурдута і тої шяпки і чоботів, вийшли собі. тов горов і на єдній полянці посідали собі, він повідат до тої панни:—Ний возму тото одіня на себе, жеби я знав, що ся в світі діє. Надяг собі чоботи, зложив на себе сурдут, надяг шяпку, і вже го жона не видит. Так повідат до своей жони:—Тп собі спди, я піду собі горов, бо поганській царь летит вже у кілканайцять миль до мене на поєдінок. Узяв прилетів ід пёму, витат го:—Як ся маеш?—Як сам знаеш, я кріль такій, як ти, я маю міць над тобов, не ти надо мнов, бо я маю старозаконну бувалу. Ну! повідат всё відобравесь, то моя кревна била, ідобравесь паляци, срібне, злоте і деяментове начиня, а то моя кревна била, мені з того ничь? Тот взяв бувалов помахав, свиснув, прелитіло двайцять чтири дяблів, розказав го бити, і відтак го пустив і взяв ся відтам і іде до своїх паляців, прійшов, і сіли до обіду. Вийшли там другого дня на гору, повідат принцизна:—Відобравесь статки від тої баби, ходи, я тобі укажу свої. Взявся з нев пішов осеяньскув горов, взяв ся іде, іде,

317

іде, іде, є двір велпкій живо, а околистій, завела го там до того
двора, там срібні брами били принавіть, і там ше статки били
старші, як у тої баби, ай бо там вже била челидь, і він там
поводив всім та царствовав.
(Итп. зъ Никловичъ, 83—87).

19. Счастливый сынъ бѣднаго человѣка.

Жив в однім невеличкім селі оден человік, который чрез
кілька тяжких рік утратив свій маеточок приобрімий в молодім
віку. Діточок мав кількоро, а з праці рук їх живив; урадовавши
єго Господь еще з одним синком, но як звикле йдет він до сво-
їх давніх кумів, але кождий отягався і одмовляв ёму тое.—
Тогді почав він зарядом ходити до людій, хата від хати в там-
тейшім селі, але також жаден не хотів до нєго за кума прійти
для того, що він був дуже бідним. Нарешті впало ёму щось на-
мисль і кажет сам до себе: пійду на гостинец, (дорогу) возму с
собою сокиру і стану при боці того гостинца, а кто будет ним
идти чи богатий, чи бідний, мусит в мого нарожденого дитяти
за кума бути, а если не схочет, то рубаю его сокиров на букатки.
Пійшов на той гостинец і став видит з далека якусь фіру при-
ближаючуся к нєму а видя, що вже близко, взяв сокиру в руки
став серед дороги, а фірман вже збліжается с фірою чим раз
близше. Настигше вже пред ним, кажет оний человік: стій! я
хочу с твоїм паном говорити, той конь стримав, а він приста-
пает до седячого пана в повозі, здіймаєт кучму з голови і кажет
єму все приключеніе свое. Той пан проговорив до нєго мовъячи:
«тримай кучму і насплав єму повно грошей. Слухай, що ти
скажу, бери сесі гроші, іди до дому, накупи, чого потребуєш,
найми кухаря, аби красно прилагодив їдженье; потому пійди до
там тейшого священника і скажи му, аби росказав від завтра
полудня аж до доби во всі звони звонити не перестаючи, бо до
тебе мает якійсь пан прійти, который приобіщав новорожденне
детя до христа тримати». Той человік вислухав важно, вкло-
нился низко і віддалився. Приходит утішний до дому і так учи-
нив, як той пан ёму розсказав. Удався він также до священника

318

відкрив і ёму тую вість. Но священник зібрав ёго еще згори і казав: заберисі відси, старче, що ти мені плитеш? Той відийшов від нёго. Але священник мав тогоже дня на якусь пораду до владики їхати, причім і одъїхав. Другого дня посходилися всі священники до владики і росповідает каждый за рядом, що коророму приключилося, либо в парохії, либо якім иншом чині. А владика питается і ёго, но той росповів ёму тую річь відтриману від того бідного человіка. «Зараз їдь до дому і чини, як тобі казано, бо хто знает, що то за пан, абись не мав якої ганьби,» кажет до нёго владика. Той чим борше кажет коні впрягати в бричку і до дому їхати; приїжджают акурат о дванадцятий годині (на полудне) до дому і кажет во всі звони звонити, цілу добу не перестаючи. Зближается уже дванадцята година і чуют в селі якійс грим, тріск, луск. Вибігают хрістіане з хатів і роззирают, где тое ся діет і видят якогос пана дорогою йдучого. В тім виходить обиватель тогоже села і просит, аби був ласкав до нёго заїхати, але він ане ся дивит на нёго, такоже і священник трибут того щастя, коліже і ёму не вдалося. Аж приїжджает оний пан до того бідного человіка, входит до хатки, посилаєт до священника, аби зараз прійшов і детятко окрестив, коророе по тій церемонії отримал имя Александр. Тепер покумался той человік з паном, а засівши за столом посилковатися, а по обіді витяг папер, написав лист, запечатав го і вітдаєт свому кумови (человікови) і кажет: «сей фін мій як вже будет кілька рік мати, дай го до школи і аж як скпнчит филозофію, абись му дав сей лист прочитати, причем той пан виняв му дуже много грошей і відіхав. Той человік почав від тепер кгаздувати ліпше, купив великій кгрунт, много ланів, поля, худоби всілякой чередами, стадами і турмами, і як вам кгречні слухателі відано, що если человік мазт все під рукою, чого потребует, то ёму вже тогда далеко ліпше поводится, нежели тогда, як не мазт, до чого ся рушити.

Ростет ёго син поволиньки рік по році і впростает уже величенький. Коліже він підріс хорошенько, дал отец его до школи, а він був дуже пильним і учився красно. Укінчивши свої школи

319

дуже добре, і хочет до дому їхати. Мав же він із всіх соучеників
своїх одного бідного соученика, именем Петр, за вірника і пріятеля,
котрий в молодости своей утратив родичі, а не мает іде вдатися
на вакацію; просит Александра, аби го взяв с собою мовячи.
Возми мене с собою, бо я не маю ані родичей, ані братей, ані
сестри, ані вуйка і не маю до кого пійти на вакацію, а с то-
бою буду ходит в поле, і на полюванье, і так той час прийдет
нам, як в карти. Той роздумавшися взяв ёго ссобою до відцев-
ского дому. Прійшли туди і забавлялися. Коли же отець Алекс-
андра одного дня переберая вскрини, намацав письмо, еще при
ёго крещенію від кума свого писане, давши го ёму прочитати.
Хочет той лист читати, но Петр за ним ходит і доконче хочет
знати, що в нем написано есть. Александр, розгніваний тим,
кажет до Петра: «іди, не докучуй мні, тебе не обходит сей лист
нічо». Відійшов Александр с тим листом на двір, а прочитав
ёго, кажет до своих родичей: «мушу їхати,» но не кажет куда.
Вопрошает ёго отець: «що то за лист?» А він мовит: «сей лист
писав мой бадько, цісарь, з того і того краю і говорит; если я
перечетаю ёго, так скоро эбиратился і їхати до нёго, а він даст
свою доньку за мене.» Не хтіли родичі ёго пустити, но він ся
дуже наміг, сказав фірманові запрягчи як найкрасшії два коні
в бричку. Вийшов він з хати, а за ним родичі ёго і випрова-
жуют і благословят ёго і жичут ёму щасливу дорогу. Сідает на
брпчку і хочет відъїджати, а Петр кажет до Александра: «Возми
мене з собою, я буду тобі за фірмана, а сей найся лишает дома,
та не будет тобі ся с мною нав прикряти». Александр поми-
слив собі: «хіба най їдет, а фірманові найдет ся роботи досить».
Аже поїхали лиш они або. Приїхали в оден дуже великий і тем-
ний ліс, злізает Петро з козла і просит свого пана, аби був таки
добрий і ліци потримав, зачем він ся з ліса недалеко ходя вер-
нет. Александр учинив му тую примність. Той пійшов в ліс,
вирубав тенькгій бучок, приходит до брички і каже: «як розбе-
реш ся із твоєї одежі і даш мні ю і присягнеш перед мною тут
і будеш казати, що то я тот, а не ти, а если не хочеш тое учи-
нити, то зараз на смерть тя убью». Александр мусів ёму тую

320

пріємність зділати із страху, бо видів убійца пред собою. Роздя-
гнувшись із своєї одежі дал Петру, а вбрал си в онії, сів на
козло і гонит коні. Приїхали пред царскую палату, втворили ім
браму і заїхали на подвірье, проти них вийшов царь с царів-
ною і своїми трома доньками урадовани, а видя свого фіна за-
смутився, бо був дуже вритний, що чорний, рябий і не харапут-
ний, но мушу додати, що Александр т. є. Петра фірман був
надзвичайно красним. Рад не рад, мусів ёго царь пріймати яко
фіна свого, а нареченого зятя. Тут ёго дуже зненавидено від
всіх обитавших в царя, і никто до нёго не проговорюєт прямо.
Той же Александр росприг коні, завів їх до стайні, а сам вда-
вся ёму призначеную світличку в которій проживав. Виходят
царськії доньки на подвірье прохожуватися і дивлються на Алек-
сандра, котрій далеко красшій був від там того, а наймолодша
дуже сподобала собі ёго. Від того часу приносила тая ёму всёго
їсти, чого ёго душа бажала. Як увидів Петр, що від нёго всі
сторонят, а ёго ніби фірмана навидят, став Петр на нёго воро-
чувати. «Що би не що на нёго вигадувати?» кажет сам до себе.

Одного дня кажет Петр до царя: «мій фірман хвалпся перед
мною, що вашего коня, котрій був дуже бистрій, і никто не
міг до нёго приступити ёму їсти дати і напоювати, лиш сам
царь, бо иншого би на смерть вбив, вичашит ёго, сядет на
нёго і будет на нім подвірьем прохожуватися. Царь казав Алек-
сандра закликати говоря: «завтра рано абис мого коня красно
вичасав, сів на нёго і подвірьем прохожувався, а если так не
зробиш, то скажу ті голову відтати». Сей відійшов від нёго, пій-
шов в огород, клякнув на коліна і говорит молитві і кравими
слозами заливается. В тім приходит к нему одна жена (а то була
Матерь Божа) і кажет: не плачь, не плачь! і дала ёму прутик
мовичи: іди до той і той гори, вдерь прутиком в ню, она ся
ростворит, а ти пійдеш до середини. Взяв він тот прут, вкло-
нився тій жені дуже низко і відійшов. Приходит до сказанної
гори, вдерил прутом три рази, а гора ся втворила. Приходит
близше і видит сивого, старого, дуже старого человіка (св. Ни-
колая), клякаєт на коліна і цілует му ноги. Св. Николай дает

321

єму червону хусточку і кажет: небійся, ти прійдеш до стайні,
а кінь ногами стопочит, бо пізнабт, що то не царь приходит до
нёго, но ти абис єму сію хусточку показав, і він будет дуже со-
покойний, ти абис ёго вичасал і сів на нёго! Вклонився він
св. Николаю і вітдалився. Встаєт рано, йдет до коня, показует
єму тую, від св. Николая отриману хусточку, а кінь успокоился.
Берет він щітку, вичісует ёго, сідаєт на нёго і виходит на нем
дуже охочо. Вийшов царь, доньки, пансьтво і Петр на кганок, а
увидівши ёго на тим кони, зодивовався царь, крикнули єму всі:
браво, плеща в долоні, браво! Царь похвалив і одарив ёго ба-
гато, і він завів коня знов до стайні. Пріємно мені обим спім-
нув, що Петр от того часу Александра еще гірше зненавидів.
Впливает день за днем, но Петр вибачует на нёго еще щось і
кажет до царя: мій фірман хвалився пред мною, що пійдет ваші
занці пасти в полі. Царь казав ёго заклижати і мовит до нёго:
завтра, скоро день, мабш іти с моїми заяцями в полю пасти їх,
а в вечер абис їх назад пригнав. Він відійшов від царя і пій-
шов до огорода, клякнув на коліна і плачет; в тім приходит к
нєму Матер Божа, дает єму прутик і кажет: як прійдеш до той
і той гори, абис ним вдерил три рази, гора ся втворит, а ти
пійдеш дорогою. Прійшов він до той гори, вдерил три рази в ню,
гора ся розтворила, а він пійшов дорогою, котра его знов до
святца приводила. Приходит к нему, клякаєт на коліна, поспо-
відаючи ему свій припадок. Св. Николай дав ему сопілочку і
кажет: тобі поможут слуги тиї заяці вигнати по за браму, но ті
абис ся тим вже журив, но пійшов на тое поле, на которое тобі
царь повелит, прійдеш туда і будеш чекати предвечерія, а тогда
засвищеш у сію сопілочку, і всі заяці станут пред тобою. Він
ся тогда св. Николаю низко вклонив і одійшов, а приходя до
дому положився спочивати. Вставши рано, вигонят слуги заяці,
а він пійшов на призначеное ему поле їх пасти. Но як вам,
любі слухателі відомо, що заяці самі пасутся, а дозорца не по-
требуют, і як лиш по за браму війшли, пійшов куди котрий.
Тепер Петр урадований каже сам до себе: аж тепер будет ему
голова відтята, бо більше їх не приженет назад. Чекает тут Алек-

21

322

сандер предвечерія, а зближился, свищит він в сопілку, а заяці стали всі перед ним. Гонит він тії заяці прутиком, а они идут на в перед него як ягнятка. Пригонит їх назад до царя, а він задивався, похвалив і одарив го багато. Петр же узрівши его з заяцями остовпів. По тім минули кілька часів ему в спокою. Одного разу, коли цісарь мав іти на війну, а маючи дуже мало війська проти свого противника, дуже ся журив. Но Петр кажет до нёго: не журітся, мій фірман хвалився перед мною, що вам станет на помочю і непріятеля побідит. Царь подумав собі, що то не может бути правда, але все казав Александра прикликати до себе і мовит: если не поїдеш с мною на війну і не поможеш мні на мого противника гонити, то скажу тя на сміх людскій повісити, причем і розійшлися. Пійшов він знову в той огород і плачет. Приходит до нёго знов Матьє Божа і кажет: не бійся, іди і вдайся спочинку, а рано встанеш узриш вбраного коня пред своею світличкою ти вийдеш і скинеш свою одіж і вберешся в тую, на коню знаходючуюся, а далій кінь тобі дорогу покажит. Він відійшов згорода і учинив так, як ему сказано було. Вставши рано, увидівши коня, вбрався в оні річі, сів на коня і поїхав скоро. Приїжджает в мгновенію ока на тое місце, где війна почалася, видит свого царя побіждаемаго, витяг свій палаш і хотів йти меже гурт. В тім зробив він тим палашом туда і сюда ніби крест, а військо непріятеля полягало на землю мертве, но в тім чині оден із непріятелей як шорнув шаблею его по руці і розтяг му, но так дуже, що аж кровь потекла. Царь видя тое видіпняв кустку від шиї, роздер ю на половинні і завязав му своею половиною хустки руку і проспіт его аби був ласков до нёго на обід прійти; сей же яко якій міністер одітий мовить: буду служити. Царь зодивився вбік, а сей зібрав коня шінтоми і так помеже всіх зник, що жаден з взрів іде той міністер ся подів. Приїхав до дому, розібрався із той одежі, склав на коня, а кінь з перед нёго зник. Він прійшов до своеї світлиці, поклав ся спочинку, а же его рука боліла, пустив ю висіти. Приходит до нёго наймолодша донька царева, а познавши ю, що то єї тата, прійшла на гору, увиділа свого тата із війни повер-

323

таючого ся, который розповів їм всю свою пригоду, також о хустці, що дав половину якомусь міністрови до его скаліченої руки. Тая кажет: татку, ваша половина хустки есть на руці сего Александра.—Не может бути, кажет царь, но казал его закликати, а подивився на тую хустку, пізнав ю.

Тепер узрів царь, що то не есть леда якій, приспішив его, хто він есть. Александр мусів повісти і зломити прісягу і повев тут всю правду.

Тогди казав царь Петра повісити, а Александр звінчався з сею наймолодшою донькою, і жили собі від того часу поволеньки.

(Въ Буковинъ, Запис. Н. Андрейчук).

Чрезвычайно плохая по редакції сказка эта приводится здѣсь ради интересной комбинаціи сказочныхъ мотивовъ со вставкой въ число двѣствующихъ лицъ святыхъ.

## 20. Счастливый сирота.

Била една сирота, і так пішло блудом, іде, іде, іде, іде, прійшов у ліс, надходит проклятій їд нёму, питат ся:—Ци будеш у мене служити? Він повідат:—Буду, я глядаю службу.—У мене ничь не будеш робити, хіба байволи пасти. Привів го до себе, дав ему дибельске одінье і зараз взяв випустив байволи, двайцять чтири, повідат: На байволи, жени у тот ліс, і бись ми їх пас раз у раз. Тот хлопчина повідат: Мені ся буде навіряти самому тамка, я не умію ніякого ремесла, ні нічь. Він ему дав скрипку таку, же хоць не уміе грати, а буде грати ге найстаршій музика. Заяв тоти байволи, взяв тоту скрипку, і вигнав у ліс, і зажурив ся, поставив собі скрипку конец голови, тай заснув. Тоти ся байволи порозходили гет від нёго, він ся пробудив, нема байволів.—Єй! повідат, вже я буду однако згублений, от сі заграю на той скрипці. Як взяв грати, заграв тенко, прилітають двайцять чтири проклятих.—Ну! повідат, тепер ти грабеш, коби ти нам заграв, тоби ми танцювали. Повідат: Чому, заграю, но моїх байволів нема. Повідаю: Небій ся нічь, грай но, ми поприганяемо. Як взяв грати ним, як взяли танцювати, як взяв грати, двайцять чтири днів грав ня нічь, так день. Они му давали їдженя, напої, кормили го, а то проклятого били слуги всі

324

тоти, і так повідають до нёго:—Щожь ти хочеш за платню, що ти нам тілько грав? Він повідат: — Що ваша ласка, то мені дайте. Повідат другій до нёго:—Я тебе пораджу, ти нічь не хочь, ту місто є закляте, а в тім місті є заклята королівна, ти нічь не хочь, хіба тото місто, і тоту королівну. Дали му, і він тамки пішов з едним кривим, прійшли тамки на тото місто, і стали, а з міста із жірла тамки виходило таке ге пес. Ти тото не імеш, хіба у півночі самій, ми будемо тото стерегли і ми то імемо, і мусимо тото місто вибавити. І стали собі оба тамки над тим озером, лише у півночі вдарило, а то ся три рази вихаповало: Вихопило ся раз, не імили, вихопило ся другой години, не імили, вихопило ся третої години, оба нараз імили. То стала панна чорна така ге угель, повідат: —Колись так зробив, пости двайцять днів і чтири, тогда вибавиш тото місто. Він зараз у бляк тамка, як взяв постити, як взяв постити, як взяв постити, випостив двацять чтири днів у твердій молитві, так, же му хіба приніс проклятий кусничок хліба. Слухат вже є гук, місто ся підсунуло до гори, а далі ся вибавило гет, на верху било так як передже, а в тім місті бив царь един, і через его ся прокляте місті завалило било. Відтак він ся радит, що чинити з тов паннов, а тот кривий го все нараджат, повідат: — Як випостиш ше двайцять днів і чтири, то королівна буде така чиста, як била. Взяв і почяв постити, випостив двайцять днів і чтири, зараз стала така королівна, як била, обяла го, повідат: —А ти мій муж возлюбленний! а я твоя жона, і пішли обоє собі, зайшли у тот ліс, де тоти байволи він пас, она повідат до нёго:—Є! га ту десь мої статки сут, коби ти такій гідний бив, коби ти їх найшов. Він повідат: —Чому, я чув о твоїх статках. Пішов він до проклятого, що у нёго наяв ся бив, розчяв ся му кланяти, повідат: —Я в тебе вислужив, повіджь ти мі, де тої королівни статки сут. Повідає: —Чому, я тобі повім, ти мені добрє зробив, я тобі зроблю, свиснув, злетіли ся прокляті ід нёму, повідат: —Укажіт ему, де тої королівни статки сут. Як го хопили, і его і сї зараз винесли. Тамки била една гора велика, і скала била, тоту скалу ніхто би не бив на світі не утворив,

325

хіба тота панна. Прійшла тота панна перед тоту скалу, поков-
тала пальцёма у браму, брама ся отворила желізна, поковтала
у другі двері, двері ся утворили, там птах сідит, співат так
весело, що аж сум зоїмат, і повідат: Вже кілько і кілько літ я
тебе жду. Тамки било срібне начини, всё срібне у тім покої.

Утворила другій покій, там другій птах співат, і другій птах
повідат:—Господе, кілько літ я тебе не видів, аж тепер ем тя ся
діждав. Показала му там злоте начения, всё злоте. Утворила третій покій, там сідят птахи, і разом всі заспівали, і в скринки заграли так красно, же не можь, як її увиділи. Там всё било деяментове. Указала му тото і пішла відтам, повідат: Ходи я ти укажу други. Пішла, поковтала, зновель ся желізна брама отворила (у енчой горі) входит там, там стадо коней, кожда стадниця мах злоту гриву і злоті підкови, і там било двайцять послушників дяблів і чтири, як тото утворила, всі стадниці заірзали до неї, всё стадо так аж сплакало. Повідают дябли:—Геї принцизно! від коли ми тебе ждемо, ходимо коло твоїх стадниць, що нам буде за тото за надгорода, яка буде платня? Повідат: Я вам дам три саджявки риб. Они ся питают того принца: А підпишиш ся ти на тото, же нам дae принцизна три саджявки риб.

Він повідат: я ся не підпишу, поки не буду знати, що то за
три саджявки.—Ту сут трп міста зюдей, то на проклятих дае.

Він повідат: я на тото не пристаю, ви до того не маети рації.

Но коли не пристаеш на тото, жебись нам дав три стави риб,
то нам грай двайцять чтири днів так, як свому панові, то ми
від тя нічь не хочемо. Він як взяв грати, як взяв грати, грав
двайцять чтири днів, тота принцизна мусіла дванайцять пар
червенків все на добу витанцявати. Як вже витанцювава, як
вже виграв двайцять чтири днів, така стала, не то ге в заклятю,
ай лише опона. І тоти слуги вилів тот, жеби му дали відпис,
же їм вже заплатив красно, жеби до нёго не мали рації. Вже від-
ходят прокляті і кланяют ся, а един повідат: Принце! на тобі
пищавку, ще будеш во пригоді во такій, же ми ти всі на по-
мічь прибудем, лишь во тоту пищавочку заграй. Взяв ся іде,
прійшов ід той горі, де било стадо коней, розтворила, і бере

326

всё тото стадо за собов до міста, став ї поизд такій злотій, і
коні злоті і їде. Перевідав си царь, же вже їде, в місті вдарили
у всі дзвони і капелія заграла така на всі брами в місті, така
радість си зробила, же вже привела стадо всё. Перечувши си за
нёго царь другій, що такій і такій принц воевода там е, і на-
писав тот царь до того царя (его тестя), жеби ся на війну ла-
див, і він відтак ся і зажурив, бо все війну з ним точив. По-
відат:—Єй, зятю, я вже поїду на війну, а тебе дома лишу, Бог
знає, ци приїду вже. Взявся і поїхав, а вже ге старий бив.
Виїздит там, там вже війна стоет, а его ще нічь нема, крикнув
на своїх єдно ралів, і его вже війско іде, таке ге смола. Стали
на огень, війна стоет, бют си під єднов город, тот перебиват
того царя вже. Тот взяв его зить і пішов собі, пішов з тої гори,
заграв у тоту пищавку, і поклаті ся злетіли, іде з червоним
війском, таке червоне, ге коли мак зацвіне, а друге війско іде
в чорним мундурі всё, таке як кавки, трете війско у білим із
третого боку, і так того царя з трох боків зайшли, і зараз го
в руки імили, і тот царь мусів ся підписати ему у его руках
цавком, же всі добра его, лише няй му житье дарує. Він схо-
вав тоту пищавку в кешеню і всё пропало, і сховав собі то
письмо, і поїхав домів із своїм тестём нареченим, і дома робив
весіля з тов принцизов. Тот тесть здав му коруну, здав му
крілество, і він тамки вже пак царёвав.

(Игн. зъ Никловичъ, 87—91).

21. Охъ.

Був собі дід та баба, та мали вони собі сина такого дурного,
шо не вмів нічого робить. От баба й напалась на діда: «поведи
та й поведи ёго, каже, між люди, нехай навчиться робить». Дід і
повів. Йдуть вони та й ідуть, коли це могилка, а дід і каже:
«давай, хлопче, отдехнем». Тіко шо став сідать, тай каже: «ох!
А Ох і вискочив із могилки. Здрастуй, каже, діду! на вішо
мене кличеш?—«Бог з тобою,» каже дід: «я тебе не кличу, то
в мене така привичка охать».—Куда тебе Бог несе? питає ёго
Ох.—«Сина наймать веду, шоб хто ёго научив робить».—Найми

327

до мене?! — «Так я не знаю, де ти живеш». — А ось саме на оцій могильці я живу, каже Ох. — «Шож тобі за те, шо вивчиш?» пита дід. — Та даш повну мишячу шкуру грошей. — «Ну, добре,» каже дід. Тіко шо се сказав дід, а Ох так і загурчав в землю з дідовим сином. Прийшов до дому, тай расказує бабі так і так, каже: «найняв спна й сам не знаю до кого».

От виходе год. Дід наклав у мишину шкуру мідняків і пішов до могилки. Сів тай каже: «ох!» А Ох нарубав сажень дров, спалив їх, перевіяв попіл, провіяв ёго і найшли там зерно взбільшки з квасолину, та й каже хлопцеві: «а шо, знаеш робить?» — Знаю, та не дуже, одвіча хлопець. Ох нарубав другий сажінь дров, спалив їх, провіяв попіл, найшов таку зернину як орошина і пита хлопця: «а шо, знаеш робить?» — Знаю каже, та не дуже. Нарубав Ох третій сажень дров, спалив, провіяв попіл, найшов зернину таку як мачина і каже хлопцеві: «а шо, знаеш робить?» — Знаю, каже хлопець, та не дуже. Сидів сидів дід-нема нікого, а далі повернувсь, та «ох!» А Ох і вискочив. Здрастуй, діду! — За сином? — «За сином,» каже дід. — Ну, постой, виведу. У Оха було багато хлопців в науці; от він і вивів їх орлами. Дід подливився, тай каже: «щось я не взнаю свого». «Ну, каже Ох дідові, приходь на другий год». Дід віддав гроші, пішов до дому та й росказав бабі, шо було. Виходе другий год. Дід упьять набрав гроший; пішов. Узнав син, шо йде батько, вилетів голубом, тай каже: «ну, тату, тепер нас Ох випусте голубами; як будете пізнавать, то девіться, у котрого голуба замітите слёзу, то то буду я». Узяв тоді, тай полетів. Дійшов дід до могилки, сів тай каже: «ох!» А Ох і вискочив. Здрастуй, діду! за сином? — «За сином,» каже дід. — Ну, каже Ох, буду випускать: як пізнаїш, то твій буде». Випустив він хлопців голубами. Дід подливився й каже: «ото мій, шо по середині». «Ну сдається твое, каже Ох: угадав сина». Віддав дід гроші й пішов до дому з сином. Прийшов син і каже: «нуте, тату, я зроблюсь конем, а ви поведіть мене на ярмарок, та продасте за триста карбованців, та тіко уздечку назад візміть». Став він конем, а дід і вивів ёго на ярмарок. Ох ходе по ярмарку тай пита діда:

328

шо, продажній кінь? — Продажній, одвіча дід. — Шож тобі за
єго? — «Триста карбованців». Ох віддав гроші, повів коня, а
дід і забув уздечки знять. Як сів Ох на того коня, як почав
тонять! Гоняв, гоняв і заїхав до сестри в гості, привизав єго
так, шоб ні лягти ёму неможна було, ні повернуться. У сестри
Оха був малий хлопчик. От хотів він дать ёму сіна, та тіко
шо попустив поводи, а кінь і вирвався. Ох тоді як улупе за
всеї мочі за конем, та й погнав єго до моря. Кінь прикинувсь
окунем, а Ох щукою і шовбольх обое у воду. Давай вони тоді
крутится в воді. А щука й каже: «окуне! повернись до мене
головою та поговориш зо мною». Окунь баче, шо щука хоче
обмануть єго, та ззісти, і каже. «Коли ти, щука, бистра, то
бери мене с хвоста». Побоялась щука брати с хвоста, бо ко-
лючий, та все крутиться біля окуня і нінк єго не влове. Біля
берега баришни одна прала сорочки. Окунь перекинувся золо-
тим перстнем, викинувся на берег, а баришня єго й вхопила.
Зробивсь Ох чоловіком і став прохати перстня: «це мій,» каже.
А баришня ёму й отказуб: «не дам я тобі цёго перстня. Мій
батюшка увесь світ ізъіздив, а такого перстня не бачив». — Наділа
вона перстень і пішла до дому, а Ох за нею. От Ох панові й
каже: «ваша дочка знайшла мій перстень, та не віддає. Хай від-
дасть». Пан подивився на перстень й каже: «не дам я тобі
цего перстня.» Ох ёму й каже: ну я наймусь до вас на місяць
за перстень. — «Нанимайсь,» каже пан. Служе Ох, а баришня все
носе той перстень. Кончився місяць, а пан і став одбирать от
дочки перстень. Дочці дуже не хотілось віддавать перстня, тай
сказала батькові: «хай лучче сей перстень не буде ні в мене, ні
в єго, і покинула єго в двір». Перстень той зробивсь просом, а
Ох півнем, і тіко шо хотів склювать просину, а з неї упьять
зробився орел. Давай тоді орел биться з півнем і вбив єго. Зро-
бився тоді орел бравим паничем, тай ожпнився на баришні.
Забрав він у паньскі горниці свого убогого батька й матір,
живуть десь ідосі, та хліб жують.

Маріупольскій уцьздъ Екатер. губ. записана въ с. Ольгінскомъ отъ ученика
Өедора Панчишкаго (Я. Новицкимъ).

Ср. Рудченко, Н. Юр. ск. II, 107, Мордовцева, Малор. сборн. 354—361.

329

22. Дитя сь ангельскимъ голосомъ и Марко
богатый.

Бив єдин пан, їхав дорогов, і заїхав у велике плесо, шо за-
страгли і коні і віз. А він вез матеряли всики, дуже великій ку-
пець бив. А его прокляти вибавили ему били на помочі все.
Відтак їде, їде, приїздит під єдни вікна в ночи, бо дощ ішов,
під вікна ночувати, а дітина в хаті плаче ангельским голосом,
він учув з під вікен, і повідат до кгазди, війшов до хати:
— Яка дітина у вас не добра, цілу нічь плаче, продайте мені еї,
повідат. — Я мовит тісний, здало би мі сн грошей, а жіль мі
за дітинов. — Єй! мовит, та я вам дітини не згувю, я ю да що
вивчу. — Та дайте мі міх грошей, а дітину возміт. Тот припав,
не мого ся цітав, виняв міх грошей, дав, дітину взяв. І взяв
тоту дітину, і поїхав, їде через єдин ліс в зимі, а тамки било
так ге схильно, а він тоту дітину взяв, хопив за ножята, та
вер долів лісом у сніг. Тамки з неба зараз стовп став теплий,
така дуга тепла обгорнула го там в снігу, а оно ся гріе. Там
било сіно єдного чоговіка зложено, і тот чоловік виїхав по тото
сіно в зимі, дивит ся, шо тамки за така ясність велика, пійду
я ся подивити. Набрав сіна, пішов ся тамка дивити до того
стовпа, він там приходит до того стовпа, там дітина лежит го-
рінець, і ручятами ся бавит. Він тоту дітину взяв, зараз обгор-
нув в кожух, і в віз в сіно сховав, повідат: — Уже я го не лишу,
колим го ту найшов. Привовит домів, і повідат до своей жони,
повідат: — Господе! наша дітина така не добра, як бим таку другу
дітину найшов на дорозі, я би го, мовит, не брав з дороги. Она
повідат: — кгазденько! ой так, бодай Бог боронив, кто би так
робив, як бись вже найшов, то бись не лишив, кто би лишав,
то гріх. А він пішов, і вніс дітину до хати, і поставив д своей
дітині, така спокійна, і его нюкус не плаче, бавлят ся обое.

Надіздит Марко тамки зновель, зновель ся ключив, став сі
на оборі зновіль, дітина заплакала ангельским голосом, він зараз
спізнав, повідат: — Чоловіче! продай мені ту дітину. Він повідат:
— Я би не продав. Тот ся упер дуже. — О! повідат, колись ся так

330

упер, насип ми кадку грошей, то ті дам. Тот припав, насипав
кадку грошей, і взяв тоту дітину.

Мав таку бочку, шо вино випродав, а дітину всадив у тоту
бочку, зашпунтовав, і їде. Приїхав д едній воді великой дуже, і
взяв тоту бочку і вер, і тота дітина як взяла плисти, як взяла
плисти, і приплила д такой горі, там били черці. Она ся там
крутила під тов скалов, а на тій горі ходили собі паничі, по-
відат един до другого:—Шо онде ся крутит, там певно якійсь
напій, як би то дістати? А паничі то зараз прибагнут десь
якійсь спосів, як взяли шнури сукати, і зараз едного панича
спустили із тої скали в долину на воду, і тоту бочку привязав,
і витягнули аж на тоту скалу. Они розпечатали, а там є дітина.
Взяли зараз тоту дітину, виняли, і розчяли вчити, так ся дуже
вчив, що жіден межь всіма паничама так ся не вчив, як він,
і прійшли до костела, і розчяли співати в костелі. Ключив ся
тот Марек зновель третій раз, слухат, а тот паничь співат ангель-
ским голосом, і він пішов до того найстаршого, і почяв зно-
вель того паничя куповати: — Продайте мі! кілько хочете гро-
шей, тілько вам дам. Яку міру наставили, таку насипав. Взяв
написав тому паничові (паничь вже тенкгій бпв) таке писмо д
жоні, чім прійде, жеби го згубити тамки. А він прійшов, при-
ніс тот лист тамки, а в тім листі так ся переписало (так пан
Біг дав), що чім прійде, жеби зараз Маркова жона весіля робила
з его паннов. І він чім прійшов, зараз весіля зробила, і взявся
по весілю тот паничь, і пішов відтам.

Взявси, іде, іде, іде, іде, така вода била, що нікто не міг
перейти, а перевізник перевозив, і кого перевезе, сам скочит, а
тот вже мусит возити, тот первіз Марків ся називав. Тот па-
ничь вже тото знав, било ще далеко до берега, скочив, а пере-
візник зістав. Зновель там взяв ся, іде тот паничь, іде, прихо-
дит в един корч, по при дорогу, там є пес смердячій, він ся
взяв, і пішов; приходит в друге місце, тамки чоловік лежит у
гное в барлогу засмерджений, і невидно, ци то душа, хіба пи-
щит; приходит в трете місце, там дві дівки скрізь пліт за во-
лося ся держят; приходит близь двора великого, там двірь про-

331

клятих бив, там таки пси били, що кто прійшов, зараз го зъ-
їли, і він ся завив у гороховий мандель, як го взяв вітер ко-
тити, як го взяв вітер котити, закотив аж перед двері на тот
дідинець, і тот ся вихопив з того мандля, і скочив до того двора,
повідат проклятого жона:—Паничу! чожь ти сюда прійшов, ик
мій кгазда надійде, то тя забье.

І взяла на пьеці і прикрила го коритом. Она походила также
із рускої віри. Він надходит десь пак в ночі, фучит, повідат:—
Го! десь ту плісна душа смердит. А она повідат:—А ятожь би
ту бив, кгаздойку, ту нема нікого.

І наказала му так:—Сухай же, шо я буду з моїм кгаздов
бесідовати, жебись сі в глову вбивав.

Легла спати, а сама в просони зачяла фучяти, а він ся пи-
тат: Що тобі? Она повідат: Мені ся снит, кто ся на тім пере-
возі зістане, кто там буде до смерти? А він мовит: На тім пере-
возі воль Марко буде, воль Марків зять, що никгде з того не
вийде. Почяла другій раз фучяти:—Ву, ву, ву!—А шо ти тає?
—Шо там за пес такій смердячій? А він мовит:—Дурна, там в
псі душа сидит, а як ято би пацір вимовив, то би ї вибавив.
Так она зновель спит, спит, спит, зновель почяла фучяти, він
зновель ся питат:—А шо то ти?

Повідат:—Мені ся снит, де той чоловік смердит, шо тамки
є? Він повідат:—Там зновель душа є, якто пацірь вимовит, тот
учистит тоту душу. А тот слухат там на пьецу. Так она зно-
віль почяла фучяти:—Мені ся снит, де тоти дівки ся скрізь пліт
держят за волося, шо тамки є? Він повідат:—Га глупа! то зновь
дві душі, а якто би пацір вимовив, тот вибавив би тоти дві душі.
Она зновель спит, фучит, фучит.—А шо то ти?—Мені ся, кгаз-
дойко, снит, ци много у Марка грошей е? Він повідат до неї:—
Га глупа! у Марка тілько грошей, шо ним лику не знати, два
слупа злота, два слупа деяментів, а три срібла, а ціла гора
кгалакганів (міди), що ним нікто ліку не знає, ми всі прокляті
не годнисьмо знати ліку. Она зновель спит, зновель фучит. —
Шо ти сниш? Кто коньче на тім перевозі буде? А він повідат:
Мені ся видит, шо Марко сам буде. Він взяв, проклятий, лише

332

ся розвидніло, полетів. Она го випустила, і винровадила, і му наказуб: —Так яксь слухав в ночи, жебись зробив всё.

Взяв ся іде, іде, іде, і почяв там пацірь мовити, де тоти дві дівки, і так вимовив пацірь і тоти души учистив; і тамки также, де тот чоловік смердячій, кляк вимовив пацірь; і тамки де тот пес смердячій, также так зробив. Приходит на перевіз, а Марко сам на перевозі на тім є. А она му наказала, же як надійдеш ід перевозові, жебись ся никус не наголошував, жеби тя не спізнав по голосі ангельским, бо як би він спізнав, же ти ангельскій голос маєш, то би тя коньче стратив на тім перевозі. Він сів на перевіз, і так робит ге би німий бив, і так як приїздили д берегові, ше било на два сяги, і так тот Марков зять взяв і скочив, і як скочив на беріг, повідат: —А видиш, хотівсьмя три рази згладити з світа, а однако будеш ту до кінця віка. А він до нёго повідат: —Зятю мій, вже кілько а вже тепер застростовавсьмя проклятим на віки, ту ся на тебе ладило.

І тот пішов до Маркових дворів, бо Марко велики гроши мав, два слупа злота, два деяментів, а три срібла, а цілу гору кгалактанів, і тот пановав тамки, а Марко вже не віки на перевозі бив.

(Игн. зъ Никловичъ 39—44).

23. Три брата Кондрата.

Було собі три брата, усі три Кіндрата: два між ними було розумних, а третій дурний. От дурний і каже: «давайте хліви плести, та побачимо, у чій хлів більше скотини увійде». Поплели хліви. От іде череда, та вся в дурнів хлів, а до розумних тілько один поганій віл і увійшов. Розумні і кажуть: «чим ти будеш годувати свою череду?» Дурний не довго думаючи, взяв тай проміняв їм цілу череду на одного поганого вола; тоді взяв налигав ёго і повів продавати. Веде, а собака: «гав, гав!» а далі і каже: здоров, свату! продажній віл? — «Продажній,» каже дурінь. — Продай міні набор, а гроші через неділю прийдеш і возьмеш. Продав дурінь вола. Пройшла неділя; дурінь закурив люльку і пішов за грішми. Іде, а собака «гав, гав!»

333

— «Давай гроші!» каже дурінь. А собака від ёго навтіки, та під гнилий пень, тіки її дурінь і бачив. Заглянув дурінь під пень, коли там гроші, він набрав цілий віз грошій, привіз до дому. От браті і кажуть: «де ти стілько грошей набрав?» — «За вола, каже, взяв». Брати і посилають ёго: «біжи до попа, попроси мірки, та не кажи, шо гроші міряти, а кажи, — шо будем мірять пшеницю». Пішов дурень. — Здоров, попе! — Здоров дурню! каже піп. «Дай нам міркп!» — На шо вам мірка? — «Гроші мірять». — А міні дасте? — «Дамо». Приносе мірку до дому, а брати й питають: «як ти казав?» — «Я казав: дай, попе, мірки, будем гроші мірять». — «А що б же тебе, та бодай тебе, дурню: і нашо було так казать. Ну біжи та стань на воротях, як буде піп іти до нас, то свиснеш, а ми тоді будемо пшеницю мірять». Став дурінь на воротих, а піп тіко шо став у ворота уходить, а дурінь як свиснув попа кійком, він так і витягсь. Входить дурінь у хату, а брати ёго й питають: «де піп?» — «А там, біля воріт: я ёго свиснув, а він і витягся». Дивляться брати, коли і справди так. «Біжи ж, кажуть, сховай ёго». Пішов дурінь і заховав попа на горище. Розумні брати переховали попа, зарізали барана тай поклали ёго на горище, як раз на тім місті, де лежав піп. Попадя й пита: а де, дурню піп? — «На горіші», — каже дурінь. Лізе попадя на горіще, а дурінь її і пита: «попаде! чи твій піп з рогамп?» — Ні, дурню, такпй як і ти. — «Попаде! чи твій піп з чотирьма ногами?» — Ні, дурню, такий як і ти. Злізла попадя на горище, глянула, тай каже: є, це дурню, баран.

(Рукопись передана народнымъ учителемъ Трухмановымъ, изъ села Михай-
ловки, Маріупольскаго уѣзда. Сообщ. Я. Новицкій).

24. Двѣнацать братьевъ.

Бив един пан, мав дванайцять синов, як вже попідростали,
а един бив ще маленький, повідают до вітця: — Татуню! не будемо
ся женити, хіба тамка, де буде дванайцять сестрів. І так про-
сят у свого вітця о благословеньство. Отец їх переблагословив.

334

Взяли ся ідут, ідут, прійшли аж д зеленому морю. Стояв там корабль з великими статками, они всіли і переїхали зелене море. Там бив коло того моря един паничь, і они ся питають того панича: —Не чувесь да где, жеби било у паньским ложи дванайцять сестрів? Він повідат: —Я чув, тутка є едно місто велике, там є цариця, має єдинайцять дівок, а дванайцята у колюбці, але там повідат, як ви прійдете, то ви ще будете на чверть милі, а там є птах на дідниці, як стане чекотати, як з енчого краю чоловік, і никто не може до того двора приступити. Они там прійшли зараз до той царици, птах на дідниці так чекотає, що аж сум зоїмат, а они тамки прійшли, она їх пріяла там ге треба, гостит їх, прійшов вечір, она стеліт. Они видят, є єдинайцять принцизнів, а дванайцята у срібной колюбці колишеся. Як вже їх тамки взяла і стеліт їм ліжка, кладе свої дівки у ряд у един, а тоти паничі у другій ряд, і чорним диваном укриват тоти паничі, а тоти принцизни червоним. Тот маленькій в ночі став, взяв поукривав червоним диваном своїх братів, а чорним тоти панни. Тота ся вихопила в ночі, алё хопила ніжь, мовила, же она поріже паничів, а она порізала панни всі, а тот маленькій пішов до стайні, приладив коні, і побудив своїх братів. Тоти ся схопили, як увиділи кров, зараз поутікали і на коні, а тот собі хопив тоту панну в колюбці у срібной, хопив собі коніка, і далі відтам. Як приїхали д морю, поскакали і плили ге качки у тім морю, а тота за ними в погоню, в погоню, аж ід морю, і там вже її не вільно било іти, і кличе на того малого, повідат: —Цидже! прійдеш ти ще в мої руки, тото всё за твоїм поводом порізалам собі тільки панни, та щесь і тоту взяв. —А! повідат, то вже моя жона. Як переїхали зелене море, відклонили ся єдинайцять тому дванайцятому, і пішли глядати собі паннів.

Так взявся тот малейкій і їде, так ся любит з тов паннов, і він малейкій і она малейка, така урода. Привіз сі домів, отец ся так тішит, Господе! так її уберають, тото так росте, ге з води. А в тім місті бив царь един і прійшов і увидів тоту панну, а она вже виросла била, і дуже му ся сподобала. Як підійшов, як підійшов, як підійшов того паничя, і взяв сі тоту панну,

335

повідат:—Я тобі верну. Тот пішов паничь у ліс, найшов собі злоте перо, як си найшов злоте перо, і взяв тото перо у кешеню встромив. Єго кортіло подивити ся на тоту панну, а тото перо било видно з кешені, а она увиділа, та вихопила. Повідат до того царя:—Він має тото перо із того птаха, що є у моєй мамуні, та співат непристанні, то він мусит мені того птаха ту принести. Він собі плаче:—Ну! найти яку біду! Тай взявся і іде, бо царь повів:—Як не принесеш, то я тя згубю. Приходіт ід зеленому морю, зновель плаче, шо не перейде. Надъїхав кограбль, просит, жеби го взяли, взяли го і переїхав. Приходіт там ід тому місту, а птах так співат, аж сум зоїмат, так веселит, а він собі сунь ся, все ся краде, все ся краде, все ся краде, а тот птах ше на даху у клітці у золотій, якось ся заладив, присунув, птах співат, а она ся десь бавит у покою, хопив того птаха, як черкне, втікат, втікат, втікат, а она за ним, втікат, лише жеби на зелене море. Він собі найшов човник, сів на тот човнік на зеленім мори, а тот птах вже не співат. Він ся так тішит тим птахом, Господе! Приносит там того птаха, Господе! тот ся царь так врадовяв. Тот птах як увидів тоту принцизну, так заспівав, же тот царь давби за нёго свое крілество. Відтак десь тот паничь пішов зновель у ліс, ходит, ходит, найшов собі злоту підкову, і так він взяв приносит тоту підкову тамки. Тота панна як увиділа тоту підкову, повіда до царя: У моей мамуні є ціле стадо, і всё має злоті підкови. А тот царь повідат до нёго:—Коли ти того птаха приніс, то ще мусиш тої панни стадо всё тутки привести, а ні, то будеш згублений. Так він взяв бідний плаче, взявся іде, іде, іде, а верблюд пасе коло моря коло дзеленого, повідат:—Чо ти плачеш, паничу? Повідат:—Таке а таке, украв єм принцизну в колюбці, украв єм птаха, тепер она хоче, жеби єї стадо украсти. Тот повідат:—Го! го! погинеш. Єй! повідат паничу! що би ти мі дав, жеби я тобі бив на помочі. Повідат тот паничь:—Я тобі до самой смерти буду давати пшеницю їсти, а вино пити, не будеш на такой млаці.—Іди, повідат, купи шість полусетбів полотна, купи собі два корці смоли і возми мене полотном обшивай смолов смоли і сідай на мене. Він пі-

336

шов, накупив шість полусетків полотна і два корці смоли, як
взяв обшивати, як взяв, так го обшив, шо нигде нема, хіба
очи. Як прійшли ід дзеленому морю, сіли на корабль, і пере-
їхали. Як переїхали, повідат тот верблюд: —Ідижь, іди, там така
є стайня, що у нії всі тоти стадниці сут, отвори, я як заиржу,
сідай на мене прутко, і держи ся добре. Він прійшов тамки,
отворив поволенько і сів на верблюда, тот як заиржит, всё ся
вихопило, тот як взяв утікати, утіче, утіче, аж до того царя.
Як там прискочив на тот дідинець зараз там била стайня, і він
у тоту стайню того верблюда сховав, а стадо чім прискочило,
і таке стало, як укопане. І так она повідат: —Колись привів,
жебись всі мої стадниці подоев. Він пішов, вийшов д верблю-
дові, тот повідат: —Небій ся не бій, они ті станут як укопані.
Пішов, як взяв доїти, як взяв доїти, надоев повний котев. Від-
так она повідат ему: Тепер клади огень, і бись то молоко ва-
рив, і бись ся в ним купав. Господе! як насадят там огню, як
взяли тото варити, вари, вари, вари, і царь му наказав: —Ну!
тепер купли ся у тім молоці. —Є повідат, приведу сі еще мого
верблюда, жебися подивив на мою смерть. А у верблюда били
дві ніздрі ледівні. Так він взяв привів собі того верблюда і при-
вязав собі до кітла. Господе! таке красне молоко, так присту-
див, лише ся купати. Тот як ся принурив, такій красний став,
ще кращій, як бив. —Го! го! коли він такій, став красний, і я
собі піду надоїти. Пішов дій, дій, такій собі котів надоев, ще
більшій, як тот. Алё! розказав, почяли варити, скипіло, тенко,
тенко. Мав тот царь коника свого, привів собі і привязав собі
коло кітла, і кінь ся бідтягат, бо го пекло. І відтак як гузнув,
такій став як шкварок, а тот пак взяв собі тоту панну назад.

(Пгк. зъ Никловичъ, 64—68).

25. Сорокъ одинъ брать.

Було в батька синів аж сорок один. От як умирав батько
тай поділив їх: дав всім по коняці, а тіко сорокпервому сину
не достало коняки. Він дав ёму лоши вмісто коня. Сини й кажуть:
поїдемо, братця, жениться до пьятниці. От старшій і каже: «у

337

Пьятниці тіко сорок дівок, а однії не достає». А другі й кажуть: «поїдемо до Середи: у Середи сорок одна дівка: як раз до пари прийдеться». Поїхали. Приїздять і давай вибирать; старшій старшу, менчий менчу і так всіх і росхватали. Самий менчий брат і каже: «я собі возьму ту малу, шо сидить на пічі з хусточкою».

Принисли вони водки сватання пить. Запивше могоричек, вони полягали спать з дівками. Самий менчий брат і говоре: «уведу я свое лошя в сіни». От він увів лошя, ввійшов у хату, тай ліг спать. Дівка ёго лягла з хусточкою, а він як зачав просить, як зачав просить, і випросив у неї хусточку. Середа почула, шо люди всі поснули, тай вийшла на двір гострить шаблю.

А лошя й каже: «ой, хазяїну мій милий, вийди сюда». Він вийшов. Лошя й каже: «познімай із сонніх хлопців сорочки, та понадівай на сонніх дівчат, а дівчачі на хлопців, бо буде біда велика». Він так і зробив. Середа вигострила шаблю, увійшла і де налапа чоловічий комір, тому й одруба голову. Як поодрубувала вона своїм дівчатам голови, тай лягла спать. Лошя і каже: «хозяїну мій милий, буди хлопців, та давай убираться будем». Він побудив хлопців, тай послав уперед, а сам сів на лошя тай їде. Лошя й каже: «оглянься, чи женеться Середа». Він оглянувся і каже: «женеться». Лошя ёму й каже: «махни хусточкою».

Він як махнув, тай стало зразу позаді море. Поїхали вони далі. Лошя упять пита: «ащо, женеться?» Оглянувсь він і каже: «женеться братці!» Лошя й каже: «махни хусточкою в лівий бік». Він махнув в лівий бік і став зразу такий ліс густий, шо й миша не пролізе. І поїхали вони дальше. Лошя упять пита: «а подивись, чи не догоне Середа?» Він оглянувсь, аж біжить та вжей не далеко.

«Махни хусточкою,» каже лошя. Він махнув і стала гора крута, крута. Вони упять їдуть, лошя упять каже: «а оглянься, чи не доганя Середа?» Оглянувсь він і каже: нема. Їдуть вони тоді тай їдуть, і вже стало не далеко от дому. Меньшій брат і каже старшім: «їдьте до дому, а я поїду парі шукать». От їде, тай їде. Коли із жар птиці перо лежить. Він і каже: дай, візьму. А кін і каже: «не бери пера, бо буде тобі худо і добро». Хазяїн і каже: «шо я буду за дурак, шо не возьму пера». Вернувся і узяв те

22

338

перо. Їде дальше, коли стоїть землянка; зайшов в ту землянку,
аж там сидить баба, він і каже: «пусти, бабо, на ніч». Вона й
каже: «у мене нема ні вечерять, ні світить». Він увійшов у зем-
лянку, положив перо на вікні, а воно так і осіяло всю хату.
Заснув. А баба побігла до царя тай каже: «до мене заїхав якісь
чоловік, та положив якесь перо на вікно, а воно так і жевріє».
Царь і догадавсь, шо із жар-птиці перо, тай сказав своїм сал-
датам: «підить покличте того чоловіка сюда». Взяли салдати і
привили чоловіка того. Царь ёго і пита: «ти до мене не най-
мешься!»—Наймусь, каже, тіко шоб у мене були усі ключі. Царь
оддав ёму ключі і одвів ёму особу хату жить. Раз царь і каже
роботницям: «спарьте шаплик молока». Ті спарилп. Він взяв,
вкинув золотий перстень і каже: «достав ти із жар-птиці перо,
достань же із кипьячого молока перстень». Він і каже: «при-
видіть мого коня, нехай побаче, яка міні смерть буде в кипь-
ятку». Привили ёму коня. Він тіко пірнув у кипьяче молоко, а
кінь як чмихнув, молоко так і вибігло через верх. Він ухватив
перстень і дав цареві. Молоко упьять убігло назад. Бачив царь
шо з кипятку чоловік вийшов молодим та бравші і каже: «давай
і я попробую достать перстень». Укинув він перстень і сам пли-
гнув в молоко, шоб достать. Дивились, дивились люди, шо довго
нема, тай давай виливать молоко. Коли царь уже чисто скипів.
Чоловік той і каже: «ну, царниця, ти тепер моя, а я твій». Тай
стали вдвох жить.

(С. Ольгинское, Маріупольскаго узіда, Екатер. губ., доставилъ въ рукописи
ученикъ школы Андрей Игнатенко).

Изъ рукоп. сборн. Я. Новицкаго.

26. Дурень на небѣ.

Було собі три брати, та пішли вони всі щастя шукати.
Пішли: той у одну сторону, той у другу, а самий менший, шо
був трошки дурний, пішов прямо. Іде, тай іде. Коли це дивиться,
уже й край світа, і небо стоїть на землі. Він узяв, зліз на
небо, тай пішов аж на саму середину неба; а там лежала велика
купа полови. Він заходився із тії полови плпсти веревку. Плете

339

тай плете; коли це, чуб, мов вірёвка достала уже до землі, а вона зовсім їще не достала і до половини: вона десь зачипилась за хмарку тай держеться. Він пішов шукати палиці, шоб перекласти на дірці і до неї привязать ту верёвку. Ходив він скрізь по небі та шукав палиці. Коли біга дітвора, котра померла на цім світі і гра в свинки. Пішов він до їх, узяв і собі ковіньку, тай давай з ними грати; та як заджуле свинку, а вона і вдарила одного хлопця по лобу. Як наробив же він репету, брат ти мій! Він тоді ковіньку на плечі, тай давай тікать. Пребіг, превьзлав верёвку, та давай скорій спускаться вниз, шоб старі мертьвяки ёго не піймали. Суниться тай суниться вниз по верёвці, та не счувсь, коли добрався до кінця верёвки. Як увірветься-ж він із тії верёвки, та летів до самого вечіра, поки упав на землю, та по пояс й загруз. Тоді виліз, тай пішов шукать своїх братів. Найшов їх дома: вони сами збірались їхать на степ орати; він поїхав з ними й собі. Орали вони на степу до обід; а потім стали заходиться варить обідать, коли й сірнечків нема. Недалеко од їх орав один чоловік. Пішов дурень до того чоловіка, тай каже: «здоров, земляк!»—Здоров.—«Дай міні вогню?»—Давай ногу загну!—«Є, так буде боліть!»—Так буде огонь горіть.—«Нехочу: дай луче так!»—Ну, скажи казки!— «Невмію».—Ну скажи небелиці!—«Несмію». — «Ну, приказки!» «А не скажеш, дядьку, брешиш?»—«Ні!»—«Ну так слухай: як був я молодим, та ходив на небо, а там мертьвячки малі у свинки грали, я й собі пристав до їх, та як зачипив в одного мертьвячка свинкою»....—Та брешиш?!—«Ну кажи тепер сам собі». Набрав вогню, наварили вони собі обідать, пообідали, та й ну за роботу.

(Александровскій узьдъ Екатер. губ., приднѣпровское село Вознесенка, со-
общилъ Трофимъ Дешко).

Изъ рукоп. сбори. Я. Н. Новицкаго.

27. Иванъ дурень и Петрова дудка.

Було в чоловіка три сина: два розумних, а третій, Іван,
дурний. Батько їх поділив хазяйством тай умер. Пішли всі брати
щастя шукати, і тіко розумні свое хозяйство покидали дома, а

340

у Івана з хозяйства була одна ступа, так він і ту з собою взяв.
Ідуть вони, тай ідуть і вже стало смеркать, дійшли до лісу тай
кажуть: «давайте позлазим на дуба, та переночувем, а то шоб
розбойники не напали». А один і каже: «а оцёго дурного біса
де дінемо з ступою?» Іван і каже: «думайте за себе, а я сам
злізу на дуба, тай заночую». Полізли розумні аж на самий вер-
шок дуба, тай сидять, а Іван і собі лізе, а за собою й ступу
тягне на дуба. Хотів було долізти до братів, так гільки дуже
тонкі, ламаються, так він зостався у низу, на товстих гільках;
сидить і ступу держе. От ідуть розбойники із своїх промислів,
тай стали ночувать під тим дубом. Назбірали дров собі, тай за-
чали варить у великому казані куліш на вечерю. Наварили, по-
сідали кругом казана, побрали ложки, та тіко шо стали їсти, та
все студять, бо дуже гарячий був, а Іван як пусте ступу, та
прямо в казан, а киплячий куліш чисто позаляпував їм очі. Вони
з ляку як посхвачувались, тай ну тікать в ліс, забули й товар,
котрий награбили у крамарів. Іван тоді зліз із дуба тай каже
братам: «лізьте до долу!» Брати позлазили, забрали увесь товар
і коні, тай поїхали до дому, а Іван узяв собі тільки мішок ла-
дану, пішов на могилу, поволік і ступу, тай давай товкти ладан.
Коли це явивсь до ёго Святий Петро, тай каже: «шо ти, доб-
рий чоловіче, робиш?»—Ладан товчу, та буду хліб пектп.—
«Ні, чоловіче, я тобі ось шо совітую: оддай міні оцей ладан
увесь, та візьми з мене шо хочь за ёго». —Дай міні, Святий
Петре, дудочку, каже дурний, та таку, шо як заграю, шоб усе
й танцювало.—«А ти-ж уміеш грать?»—Та хоть і не вмію,
то навчусь. Святий Петро вийнинв із пазухи дудочку, тай дав
єму, а сам узяв ладан, та хто ёго зна де й дівся. Іван став та
дививсь на небо, тай каже: «бач, я думав від чого ці хмарп на
небі, аж це мабуть Святий Петро ладану накурив». Узяв Іван
ту дудочку і ну грать. Як заграє він, так і пішло все танцю-
вать: і вовки, й зайці, лисці, ведмеді, потім птиці попадали на
землю, та давай танцювать, а Іван все гра та сміється. Уже ті
ведмеді сердешні танцювали, танцювали, тай поморились; уже й
за дерево хватались та держались, шоб не танцювать, так ні, не

341

вдержаться. Уморився Іван, тай ліг оддихать. Трохи оддихнувши,
встав і пішов у город. Люди сами несли на базарь продавать:
хто паляниці, хто крашанки в коробці, а хто квас у відрах. Іван
як заграв у дудочку, та і пішли усі танцювать. Один чоловік
ніс коробку яць по біля Івана тай побив їх чисто танцюючи і
сам як чортяка убрався в яешню. Ті, шо спали, посхвачувались,
та давай і собі танцювать: хто голий по хаті, хто без штанів,
хто без сорочки, а хто без спідниці. Пішов увесь город пере-
вертом: і собаки, і свині, і кури, і все чисто, шо було живе в го-
роді. Уморився Іван граючи і пішов у слободу найматься у ро-
ботники. Прийшов у слободу, тай іде по міз попа; а піп поба-
чив ёго, тай каже: «наймись до мене, добрий чоловіче, в робот-
ники!»—Добре, каже Іван.—«А шо ти візмеш в год?»—Та я
не дорого візьму: пьять карбованців.—«Чі так, то й так,» каже
піп. Найняв він роботника, та на другий день і послав волів
пастп. Погнав Іван волів на сінокіс, а сам зліз на стіг, тай
сидить, а воли пасуться. Сидів, сидів Іван, тай здумав: «дай за-
граю я на дудку, а то давно уже грав». Як заграв, а воли за-
раз і пішли танцювать; а далі й лисці, й зайці, й вовки, ті
шо були в тернику. Танцюють, тай танцюють, уже воли чисто
поперепадались. Пригоне Іван волів у вечері до дому, а вони
голодні, ривуть та з загати смичуть гнилу солому та їдять. Сам
Іван пішов повечеряв, тай ліг спать. На другий день погнав
упьять волів пасти. Пас, пас, а потім упьять заграв, і все ші-
шло танцювать. Дограв до вечіра і погнав волів до дому голод-
ніх, і замучених танцями. Дивиться піп на волів, тай каже:
«де він їх в чорта пасе, шо вони так перепались та голодні
прийшли?» Сказавше це, подумав собі: «ні, треба завтра самому
піти та подивиться, де і як він їх пасе». На третій день погнав
роботник волів пасти, а піп і собі за ним слідком. Пішов тай
сів в тернику, біля котрого роботник пас волів. Сидить тай ви-
гляда, шо він буде робить. Ізліз Іван на стіг, тай давай грать.
Як пішло все танцювать воли—і всяка тварюка, а далі і піп в
тернику. Терник був густий, і піп як почав по ёму плигать, як
почав, тай порвав на собі і штани, і рясу, і сорочку, а косу

342

та бороду чисто вискуб терном, а виразок стіко наробив на
тілі, шо так з ёго мазка й тече. Баче піп, шо лихо, та давай
кричать, шоб роботник перестав грать. Роботник грає собі й не
чуб; а далі зирк в терен, коли піп плига як оглашенний, він
тоді й годі грать. Піп вискочив, тай дав тягу до дому. Добіг до
села, та як шморгнув улицями! Люди ёго не пізнали, дивляться,
шо в ёго тілько шматочки висять з одежі, а то все тіло видно,
та давай на ёго тюкать! Він тоді звернув з улиці, переліз через
лісу, та як гайнув по огородах бурьянами, а собаки за ним. Де
хто думав шо розбойник, та давай ёго цькувать собаками. При-
біг піп до дому ввесь у бадринцях, та в репьяшках, а попадя
угляділа ёго, не пізнала тай злякалась, а далі роботникам і
каже: «біжіть, вижиніть з двору скаженого чоловіка». Ті побігли
з дрючками, а він до їх і забалакав. Тоді роботникп узнали попа,
привели ёго в хату і давай він попаді розказувать про Івана.
Попадя слуха та дивуіться. У вечері пригнав Іван волів, загнав
у загін, дав сіна, а сам пішов вечеряти. Увійшов у хату, а піп
єму й каже: «а ну лишинь, Іване, заграй попаді коротенької
пісні». А сам узяв тай привьязав себе до стовпа, котрим був
підпертий сволок у хаті. Іван сів долі, біля порога, і начав
грать. Попадя сіла на лаві, шоб послухать, як він гра, та як
схватиться з лави, і давай танцювать; а далі як закрутиться
якоїсь панської, тай міста їй мало. Де в чорта взялась кішка,
вискочила с під припічка, та давай і собі піггать. А піп дер-
жавсь, державсь за стовп руками, так ні: уже і спіп нима, та
тіки що пустився руками, а воно ёго так і сіпа біля стовпа;
сіпало, а далі канат ослаб і давай тоді піп стрибать кругом
стовпа на канаті; стрибав, стрибав, та вже аж боки понамулю-
вав канатом, та тоді давай кричать Іванові: «годі! перестань!
хай тобі біс!» Іван перестав грать, сховав у пазуху свою дудку,
та тоді й пішов спать. Піп і каже попаді: «давай Івана про-
женем завтра, а то він чисто помуче нас і наших волів». Іван
брав одежу в сінях, тай чув, шо піп казав попаді. Уранці встав
Іван, і пішов прямо до попа, тай каже єму: «коли ти, попе,
задумав мене прогонить, так дай сто карбованців, то я собі й

343

піду; як не даси, то буду грать: поки ви обое з попадею позамучуйтесь танцюючи, а сам поселюсь на вашім місті, тай буду жить». Піп скріб уже собі потилицю, так ні, треба давать гроші. Узяв, вийняв з гаманця сто карбованців, тай дав Іванові. Іван заграв на прощання однії, поки піп з попадею потомілись аж язики висолопили з рота, тай пішов по білому світу блукать.

(Александровскій уѣздъ, Екатер. губ. придѣровское с. Вознесенка. Доставлена въ рукописи Трофимомъ Дашко).

Изъ рукоп. сборн. Я. П. Новицкаго.

## 28. Хитрый дурень.

Жило собі три брати: два розумні, а третій дурний. Вийшли вони на вулицю гуляти, а чоловік веде козу. Дурний і каже: «Я як зхочу, то у цёго чоловіка зараз козу вкраду».—Дурний ти, кажуть розумні: як ти її украдиш, шо вона в руках у ёго.—«Ні, вкраду». І побіг дурний поперед чоловіка, забіг вперёд даличенько, та скинув з себе один чобіт, запоганив ёго тай покинув. А далі упять побіг. Одбіг далеченько до ліска, шо вад річкою стояв, та взяв знов з себе другий чобіт, тай той покинув, а сам ізліз на дуба, тай спидить. Чоловік довів козу до запоганитого чобота, тай каже: «нашо він мині здався запоганитий,» і повів козу дальше. Довів до чистого чобота і каже: «булоб мпні взяти запоганитий чобіт, то обмив бп, і булоб пара». Сказав це, повів козу у ліс, тай привязав до дуба, сам побіг за чоботом. Дурінь ізліз із дуба, узяв козу, тай повів до дому. «Ашо, брати, казали не вкраду кози, а я й украв». Дивляться брати, шо дурінь босий, тай кажуть: «Є, це ти за чоботи виміняв».—Нате мирші ріжте, каже дурінь, а міні дайте тіко голову, то я вам не то шо чоботи, щей одежу з чоловіка принесу. Зарізали брати козу, а ёму віддали голову. Дурінь застругав палицю, та надів на неї козину голову, побіг до річки, та застромив у річку палицю так, шо голова зосталась на версі, мов коза по вуха вбрила в воду, а сам поліз на дуба, та й сів. Чоловік ходе, шука кози, тай кличе: «кузю, кузю, кузю!» А дурінь з дуба як закричить: «ме-ке-ке-єєє!» Оглянувшись чоловік

344

кругом, коли зирк на річку, а в річці і забачив козинячу голову, тай каже: «моя козонько, тошто водиці схотіла, полізла пить, тай загрузла сердешна по самі вуха». Кликав він її, кликав, стоя на березі, не йде. Він тоді чоботи, штани й сорочку з себе, та в воду за козою. Дурінь з дуба, та за одежу, тай дав тягу до дому. Чоловік так і зоставсь голий, та з козинячою головою. Приніс дурінь одежу братам, тай каже: «а шо, казали, проміняв козу за чоботи; от вам дві парі чобіт, щей одежа».

Недовго брати жили вмісті, пожинились всі три і порозрізнялись: каждый став хазяїнувати особо. От дурінь вимінив на одежу горщок, узяв тай пішов у ліс; викрисав вогню, росклав огнище і наварив каші; потім того обставив землею горщок, та сидить і їсть кашу. Ідуть лісом три розбойники, угляділи дурня, та самі собі й балакають: «дивись, брате, без вогню горщок кашу варе». Дойшли до дурня, тай кажуть: доров! — «Дорове». — Продай нам цей горщок: «Купіть». — Шо тобі за ёго? — «Як дасте повин гроший, то ваш буде». Вони насипали ёму повин гроший. Дурінь висипав гроші в заполу, оддав їм горщик, а сам пішов. От старший розбойник й каже: «ідіть ви, брати, на розбой, а я наварю каші, тай вас покличу». Пішли брати, а він налив води, наклав пшона, обсипав горщок піском, тай сидить. Довго сидів, а каша все не вариться. Він розсердивсь, ухватив той горщик тай вивирнув, а сам побіг доганять братів. Догнав, а вони ёго й питають: «а шо, варе кашу?» — «І, брати мої: ше тіко як варе (розбойники були такі, шо було один другому ніколи правди не скаже), та така добра шо їв, їв, тай ненаївся. — «Дай ми собі зваремо». — Варіть, каже старший брат: а я піду на розбой». Менші брати наготовили кашу, обсипали піском горщик, тай сидять. Довго сиділи, а він все не варе каші. Вони розсердились, вилили з ёго воду з пшоном і пішли шукать брата. Зійшлись в лісу. От старший брат сміючись і пита: «а шо, наїллись каші?» — Ні: він зовсім не варе. — «Не варив і в мене». Постояли вони, порадились і кажуть: «ходім сучого сина убьем, шо обдурив нас, та катбатька-зна яке горща наділив». Пішли. Ідуть лісом і тіко шо

345

стали із лісу виходить на гору, коли глядь, а дурінь зробив
возик, тай спускаються з гори. Прийшли вони до ёго, тай
кажуть: «тиба! — без волів, без коний, возик їде; давайте ку-
пимо! Шо тобі за возик?» питають дурня. — Дайте мішок гро-
шей. Дали вони гроший мішок, і взяли возик. От старший
брат і каже: «ідіть ви, брати, вперед, а я сяду на возик, та вас
буду доганять». Одійшли менші брати версти дві, а старший
тоді сів на возик, та совавсь, совавсь, а він і не їде. Схватився
він з возика, взяв ёго за війце, тай побіг братів доганять. До-
гнав братів, а вони й питають: «а шо біжить?» — Біжить, каже.
— Ну, дай, і ми прокатаїмся. Оддав він возик і пішов сам
вперед. Сіли вони на возик, совались, совались, а возик з мі-
ста і не зворухнеться. Взяли вони возик за війце, догнали брата
й питають: «А шо, у тебе не біг возик?» — Не біг, каже: то я
обманив вас, шоб усім нам не стидно було, шо ми дурні на чорт
зна що гроші потратили. Розсердились вони на дурня, тай ка-
жуть: «ходім ёго убьбмо». Пішли. Дурінь заколов свиню, надув
с неї пузири, напустив повин крові, привьизав жінці до бока,
сплів батіжок, тай приказує жінці: «гляди, прийдуть до мене
розбойники, то я як ударю тебе в пузирь, ножем мов в бік, то
ти упади, наче заколота; а як ударю батіжком, то ти й устань».
Прийшли розбойники до дурня в хату, тай сіли на лавці. Дурінь
як ухвате ніж, та як ударе жінку в бік, вона так і впала не-
жива, і кровью підпливла. Він тоді упьять як ухвате батіжок
та як ударе, тай каже: «шушка-марушка, встань ти живушка».
Вона як опечена схопилась і дала їм обідать. Пообідали розбой-
ники і бачуть, шо після бійки жінка дурнева стала проворніша,
тай кажуть: «продай нам оцей батіжок». — Є, каже дурінь: це
дорой батіжок, бо де вбитий чоловік лежить, то тіко ударь
ним, то він і оживе. — «Продай-бо, кажуть розбойники, шо хо-
чиш, те й дамо. — «Дайте, каже дурень, два мішки грошів».
Дали вони два мішка грошів, взяли батіжок, тай пішли у ліс.
Самий старший брат-розбойник і каже: «ідіть ви, брати, по до-
мам, а я візьму батіжок, та свою вибью жінку, шоб моторна
була». Розійшлись брати по домам. Старший прийшов тай кри-

346

чить жінці: «давай сяка-така обідать;» а далі як ухвате ніж, як
ударе її під бік, вона впала й затрепеталась. Він як ухвате тоді
батіжок, ударив ним, та як закрпчить: «шушка-марушка, встань
ти живушка». Не встає жінка, бо вже й душі нема. Він тоді
підкинув її під припічок, тай пішов до середульшого брата. «А
шо, пита середульший, чи моторна стала жінка після бійки?»—
Моторна, брате, каже старший, а й не признається, шо її вже
й на світі нема.—«Ну дай і міні батіжка, я й свою провчу». Од-
дав старший брат батіжок, а сам пішов до найменчого. Середуль-
ший і каже своїй жінці: «давай сяка-така обідать;» а потім як
ухвате ніж, як стусоне її під бік, вона впала, затрепеталась і
кровью підпливла. Ухватив він батіжок, та давай стібать та
приговарювать: «шушка-марушка, встань ти живушка». Не встає
жінка, бо вже в неї й душі нема. Він підкинув її під припічок,
а сам пішов до найменшого брата, односить батіжок. Прийшов,
а менший і пита: «а шо, моторна жінка стала після бійки?»—
Моторна, каже. Оставив батіжок, а сам пішов до дому, повісив
голову. Менший брат зостався з жінкою в хаті, тай каже йй:
«давай сяка-така обідать;» та як ухвате ніж, як стусоне її під
бік, вона впала, затрепеталась і кровью підпливла. Ухватив він
батіжок, тай зачав стёбать та приговорювать: «шушка-марушка,
встань ти живушка». Не встає жінка, бо вже й душі нема. Він
підкинув її під припічок. Зійшлись брати вкупу, тай хваляться:
той каже, моя жінка нежива, другий каже не жпва і третій каже
нежива. «Ну,» кажуть брати: «тепер ходімо та убъемо ёго, вра-
жого сина». Прийшли до дурни, вловили ёго, завьязали в мішок,
тай положили биля річки, на березі, тай кажуть: «ну, нехай по-
лежить до завтрёго, а завтра будем ідти мимо ёго на ярмарок,
тай укинем ёго у річку, а тепер нехай трохи попомучиться в
мішку». Сказавши це, пішли до дому. Лежав довго дурінь, коли
чує їде жид конякою і джиркотить. Він і став кричать. «Сй,
люди добрі, хто їде розвяжіть мене». Жид схопився і розвязав
ёго. Дурінь вхопив жида за поперек, вкинув в мішок, завязав,
положив на тім місті, де лежав сам, сів на повозку, тай поїхав
на ярмарок. На другий день розбойники стали йдти на ярмарок,

347

зайшли до мішка, взяли ёго тай кинули з жидом у річку, на саму глибину. Пішов жид на дно, аж забулькотів. Ходять розбойники по ярмарку, коли зирк, аж тут і дурінь. Вони до ёго. «Доров!»—Дорове.—«Де ти взявся?»—Із річки виліз; спасибі вам, шо в річку вкинули: там самі крамарі ходять, та краму стіко, шо хочь даром бери.—«Повиди й нас,» просять розбойники. Ходімте. Повів їх дурінь до річки і повкидав по одинцю. Живе собі дурінь із жинкою, та хліб жуе.

(Записана со словъ Андрея Иващенко Евпака сыномъ его Михайломъ с. Ольгинское, Маріупольскаго уѣзда Екатер. губ.).

## 29. Хитрая дѣвка и пань ¹).

Жив собі один удовець не далеко од лісу, і у ёго була тільки одна дочка. Один раз він поїхав конякою в ліс на охоту за зайцами. Пріїжжае пан до ёго за якимсь ділом, тай питає дочки: «де твій батько?» А вона й каже: «поїхав у ліс, сто рублів на копу мінять». А пан і каже: «як же він буде сто рублів мінять на копу?»—А так: коня не буде, загоне, а зайця убье та принисе до дому, от тобі й копа. — «Та це правда,» каже пан. А потім і приказує дівці: «як пріїде батько до дому, то скажи ёму, нехай прийде до мене, я ёму шось скажу». Приходить батько до дому, а дочка й каже: «ідіть, тату, до пана, він тут був, та казав, шоб ви прийшли до ёго: шось скаже». Він пообідав і пішов до пана. Приходе в хату, поздоровкався, а пан ёму і каже: «на тобі оці десяток варенных яець, та понеси їх свої дочці: нехай вона посаде на їх квочку, та шоб та квочка за одну ніч вилупила курчата, вигодувала, і шоб дочка зарізала трёх, зжарила на снідання, а ти, поки я в стану, шоб прініс, бо я буду дожидать; а як же вона не зробе, то пошлю, шоб одрубали їй голову». Іде, сердешний батько до дому, тай плаче. А дочка й пита ёго: «чого ви, тату, плачете?»—«Та як же міні,

¹) Весьма однородны съ этой сказкою и помѣщенныя въ VIII отдѣлѣ двѣ сказки о Соломонѣ, особенно № 5, въ которомъ Соломонъ въ концѣ даже называется просто богатырскій сынъ.

348

не плакать: ось пан дав тобі десяток варених яець та казав,
шоб ти посадила на їх квочку, і шоб вона вилупила і вигоду-
вала за одну ніч курчат, і шоб ти пожарила їх ёму на снідання».
Дочка заходилась, наварила горщечок каші, оддала батькові,
тай каже: «понесіть оцю кашу панові, та скажить ёму, нехай
він виори, посіе її, і шоб вона виросла просом, поспіла на
ниві і шоб він просо скосив, змолотив, перевіяв і натовк пшона
годувать ті курчата, которім треба вилупиться із ціх яець». При-
носе чоловік до пана ту кашу, оддав її панові й розказав все
те, що казала дочка. Пан дивився, дивився на ту кашу, та
взяв і оддав її собакам. Потім десь найшов стеблинку лёну,
дае чоловікові й каже: «неси оцю стеблинку лёну, та нихай
твоя дочка вимоче, висуше, побье, витріпа, попряде й витче
сто локот полотна; як же не зробе, то велю одрубать голову».
Іде він упьять і плаче. Зустріча ёго дочка й каже: «чого ви,
тату, плачете?»—«Та бач же чого: ось пан дав тобі стеблинку
лёну, та шоб ти ёго змочила, висушила, побила, напряла і
виткала сто локот полотна». Вона взяла ножик, пішла і вирізала
саму тоншу гілочку із дерева, дала батькові, тай каже: «несіть
до пана, нехай пан із оцёго дерева зробе міні гребінь, гребінку
і днище, шоб було на чому прасти цей лён». Приносе чоловік
панові ту гілочку, розказав, шо ёму дочка загадала із неї зро-
бить. Пан дививсь, дививсь, узяв тай покинув ту гілочку на
думці собі: цю чорт її одури; мабуть вона не стаких шоб дурить.
Потім думав, думав, тай каже чоловікові: «піди та скажи своїй
дочці: нехай вона прийде до мене у гості, та так, шоб не йшла,
і не їхала, ні шляхом, ні поза шляхом, ні гола, ні одпа, і
шоб прийшла до мене ні з гостинцем, ні без гостинця; як же
вона оцёго не зробе, пошлю відрубать голову». Іде батько упьять
плачучи до дому. Прийшов тай каже дочці: «ну, шо дочко бу-
дем робить? пан загадав так і так». І росказав їй все. Дочка
пішла достала десь цапа, зайця і горобця; прийшла до дому, найшла
въятір, роздяглась, улізла у въятір, горобця взяла в одну руку,
зайця під руку, ногу одну положила на цапа, котрий іде по
шляху, а другою сама іде по за шляхом. Приходе вона до пана

349

в двір. Пан побачив, шо вона іде до ёго в двір, тай каже своїм роботникам: «прицькуйте її собаками». Роботники прицькували собаками, а вона й пустила їм зайця. Собаки погнались за ним, а її покинулп. Вона тоді прийшла прямо до крильця, тай пішла прямо до пана в горницю. Вікна у горниці були одчинині. Вона стала давати панові свій гостиниць, та тільки, що просяг пан руку, вона пустила, а горобець і вилитів на двір. Пан бачи, шо вона така хитра, та взяв і ожинивсь на їй. Жили вони годів зотри дружно, а потім пан росердився на неї, тай проганя: «бери, каже, собі усе те, шо тобі наймиліше, та тіко іди від мене». Вона дпивлась, дивилась, нема для неї милішого як він; узяла ёго за руку, тай тягне. Він тоді баче, шо нічого не може, помирився з нею, тай живуть вони десь і досі, та хліб жують.

Александровскій уѣздъ, Екатеринослав губер., приднѣпровское с. Вознесенка. Доставлена въ рукописи Трофимомъ Дешкомъ.

(Изъ рукоп. сборн. Я. П. Новицкаго).

### 30. Поповскій наймитъ.

У одній слободі жив піп. Один раз він пішов на базарь наймать роботника; довго ходив по базарі, коли це встрічає одного чоловіка, тай питає: «чи ти наймися до мене в работники, на год?»—Наймусь.—«А скильки ти візьмеш?» — Та я візьму не дорого: двадцять карбованців; та тільки с таким договором, щоб один на другого не сердився, і не лаявсь, а як який із нас росердиться, то тому одрубать голову. «Чи так, то й так, сказав піп». Дає піп роботнику карбованця завдатку й каже: «а я тут ще походю та де-що куплю, а ти йди до мене прямо до дому».

Живуть вони тиждинь, другий. Дивиться піп, не сполня ёго роботник свого діла, так як слід; що ёму робить? прозьби ни слуха, а лаять не можна! А далі піп придумав один примір, тай каже попаді: «давай пошлем свого роботника в ліс, за дровами; там ёго звірюки ззідять; дамо ёму поганих волів, шоб нешкода було, як і їх іззідять звірюки». Прийшов піп до роботника тай каже ёму: «запрягай отих сіреньких волів, та їдь у

350

ліс, по дрова. А роботник не був роззявою, він чув усю балачку
попа с попадею та узяв, достав собі пуд прядева, бочку смоли,
зробив собі батіг, причипив ёго до биндюга, положив на віз,
запріг волів, тай поїхав у ліс, по дрова. Заїхав аж на сере-
дину ліса, тай давай рубать дрова. Коли це приходи два вед-
меді і заходились ловить волів, та їсти. Роботник і каже їм:
«їжте, їжте, будите ви сами тоді визти мій віз». Нарубав дров,
наклав на віз їх такого багацько, що ті воли, якіх ведмеді поїли,
і з міста-б не зворухнули; тоді взвів, половив тіх ведмедів, за-
пріг їх у віз, а сам зліз на віз, тай поганяе їх батагом. При-
їхав до дому, а піп як побачив, що роботник їде ведмедями, та
аж сказився. Роботник взвів, випріг своїх воликів, пустив їх у
загін, а сам пішов у хату обідать. Як пішли ж ті волики ду-
шить, та їсти усю скотину, так за неділю осталась у загоні
тільки одні маслачки. Поспає піп упьять свого роботника до
поміщика за грошима, на думці собі що там ёго розірвуть злі
собаки. Аж ні, цёго роботника сплоха не одуриш, бо він мабуть
заколдований. Він запріг своїх волів, взвів батіг і поїхав пра-
вить гроший, цілу мірку. Приїжжає до пана в двір, а собаки ёго
й напали; він їх усіх узяв, тай повбивав своїм батогом. Уходе
до пана в хату, тай каже ёму: «давай, пане, попові гроші!»—
Які? каже пан.—«Та яж не знаю: мене послано, так давай, а
то тут тобі і смерть». —Скількіж ж тобі гроший? — «Та цілу мірку!
Злякавсь пан, одмірив мірку гроший і оддав. Роботник узяв
гроші та й поїхав до дому. Приїжжає, а піп стоїть біля воріт
сам не свій, ворота одчинне і головою киває, на думці собі: оце,
чиста халепа міні з таким роботником. Через тиждинь піп упь-
ять посилає роботника у млин, до чортів, за борошном. Він по-
їхав. Приїхав до млина, встав із воза і йде в млин. Чорти тут
єго і оборонили: «чого це ти, кажуть, сюда притаскався? ми тебе
тут роздеремо й маслачка не останеться!» Він, не довго думавши,
взвів свій батіг, та як зачав чортів перебірать як зачав......
Чорти уже бачуть, що лихо, та давай пірять мішки ёму на віз;
натаскали такого, що ведмеді тікн, тікн що тягнуть. Він ізліз
на віз, тай їде до дому. Коли це трісь! поламалась ося. Він

351

устав із воза, побіг у млин до чортів, піймав одного за роги,
тай цупить ёго до воза. Привів й каже: «лізь, окаянний, під
осю, та диржи її, щоб вона не тяглась по землі». Той чортяка
утрое зігнувся, диржить, та аж крекче от такого лиха, якого
єму і зроду не случилось бачить. «Держи, держи, окаянний!»
кричить ёму з воза попів роботник, а сам потяга своїх волів
батогом. Прихав до двору, а піп ходе у дворі. Роботник і гукає:
«попе, попе! одчіняй ворота!» Росердився піп, шо й з чортами
роботник справився, тай каже: «хай тобі біс!»—«Та біс не гуля,
він диржить вісь,» каже роботник. Нічого робить попові, треба
одчинять ворота. Уїхав роботник у двір, поскидав мішки в ко-
морку, та тоді взяв свій батіг, та ня опоре того чорта! Чорт,
сердешний, трохи не... і дременув до дому, тільки пил схва-
тивсь. Живуть вони місяць, живуть півтора, коли це піп з по-
падею задумали втекти од роботника. Взяв піп два мішки, наклав
в один сухарів, а в другій ризи, книжки, та ще де що і на-
лагодив в дорогу. Протів того дня, шо їм сами тікать, піп
розговорився з попадёю про тікання, а роботник тоді сами
лежав на лаві, тай чув їх балачку. Почув він, шо вони вже
сплять, та узяв, укрив свою постіль ридном, так мов він там
сам спить, а сам пішов, та висинав сухарі із мішка, уліз
у мішок і завьязався. Устае піп, подивився, що роботник не
ворушиться, тай буде попадю: «уставай, та будим скоріши
тікати!» Попадя встала. Впійшли потихеньку на двір, піп ухва-
тив той мішок, що був з сухарями, а попадя той, що з
книгами тощо, тай подались і не оглядаються. Біжать, тай
біжать, і уже далеко забігли. Коли це слухають, мов щось гукає.
Вони тоді ще швидче подались. Уже попадя так уморилась, шо
аж ногами плута, а ще таки тіка. Біжать тай біжать; коли це
річка, хоть не дуже глибока, так широка. Стали вони перехо-
дить через ту річку, а роботник сидить у мішку, тай каже:
«гляди, попе, мене не замочи!» А піп з переляку не розібрав,
де воно балака, та як побіжить, що скажений, та не зчувсь,
коли й на березі опинивсь. А роботник і кричить ёму: «та не
дуже біжи, а то й мене впустиш!» Піп тоді очуманів, тай стоїть,

352

а попадя тіко дивиться на ёго. Думав, думав піп тай каже:
«хіба і ти тут?» А роботник прорізав мішок ножиком, вискочив,
тай каже: «а ви думали так од мене і втекти! ні, мене не про-
ведете». Наступа ніч. «Деж тепер будим спать?» каже піп.—А
отут, на березі, каже роботник.—«Про мене, хоть і тут каже піп:
тільки ти лягай од берега, попадя в середині, а я аж скраю,
од гори». Послались ото лягать спать. Піп узяв, одійшов з попа-
дёю за горбик, тай каже їй: «як засне роботник, то я збудю
тебе, та вкинем ёго в річку, в глибоке місто, то він утоне».
А роботник усе й вислухав. Полягали спать. Попадя умоталась
у ризи, а піп укрився рясою, тай поснули. А роботник лежить
тай слуха, чи вони уже хропуть. Дослухавсь, що вже стали
хропти, аж харкотять, він гарненько встав, зтяг з попаді ризи,
откотив її на свое місто, і укрив мішком, а сам умотався у
ризи, ліг тай буде попа: «попе, попе, уставай! уже роботник
спить». Піп схватився, та як ухватять з роботником ту попадю,
та в річку—шульбох! так і забулькотіла. Роботник тоді й каже:
«отак, пропала попадя!»—«Хіба це ти тут? каже піп, а сам стоїть
ні живий, ні мертвий, злякався. «А тиж думав де?» Остався
тоді піп без попаді з роботником удвох жить, та й досі десь
живуть, та хліб жують, і ніяк один од другого не одчепляться:
шо піп утече, то той парняга і пійма.

Александровскій ув'яздь, Екатер. губ., придніпровское с. Вознесенка. Доставлена въ рукописи Трофимомъ Дешкомъ.

## 31. Заколдованныя дѣти.

Били богачі, десь як розчяли гладити ся, так збідніли, же
вже не мали що їсти, а мали они двое дітей, сина і доньку. Ед-
ного разу в ночі повідає матірь до свого кгазди:—кгаздо! забіймо
котру дітину, бо немаемо що їсти.—Та добре, забіймо вперед
хлопця. А тото дівчя то чуло, пробудило хлопця і каже му, же
го забити хотят, та повідат:—Втікаймо. І так взялі утікати,
утікают, утікают, прибігли д едній керничці, що в ній баранці
воду нили, а тому хлопцёві так ся пити хоче, а сестра му не-

353

дає з той кернички пити, але він такой не слухав і напив ся.
Лише ся напив, зараз зробив ся злотим баранком. Відтак ідут,
ідут тото дівчя з тим баранком, і так полігали в едним місци
на соломі спати, а там надходит ід ним един пан, і питає ся
того дівчяти, звідки оно того баранци має? А она ему всьо роз-
повіла, як било, і тот пан забрав їх до себе, а то дівчя взяв
собі за жону. А то бив кріль, а мав дуже лиху мачеху. Єдного
разу поїхав тот кріль в далеку дорогу, а то дівчя вродило ді-
тину, а тота відобрала і ту дітину, а єю перемінила в злоту
качку, і та качка всё пливала по воді, а як то детя заплакало,
то той баранець всё его виніс ід ній і мовив:

Виплинь, виплинь, злоте каче.

Твое детя ревно плаче.

І тота все виходила з води і дітину покормила. Як кріль
приїхав, і тото учув, дуже засумовався і хотів тоту злоту качку
коньче імити, скакав за нев у воду, але що ю захопит, то она
занурят ся у воду і не міг ю ніяк зъїмити. Відтак едного разу
ходит собі по над воду і сумує, стрітила го една баба, та ся питат:
—Чого ти так сумуеш? А він не хотів з разу повісти, але як го
взяла просити, жеби єї повів, і повів її, і так тота баба через
якись чяри вибавила і то дівчя і того хлопци. Тот кріль так
ся дуже втішив, і з той утіхи спросив до себе дуже много го-
стей на обід, і як вже до обіду позасідали, посадив і ту свою
жону і єї брата за стів, а та мачеха єї не спізнала. При обіді
питат ся кріль тих гостей, як би они таку і таку всудили, і
розвовів, що его мачега зробила, а та ся бихопила: —Я би ю ве-
ліла привязати до чтирих коней і в поле пустити, жеби ю роз-
дерли. А кріль указав єї свою жону і велів її так зробити, як
сі сама бесудила.
(Игн. зъ Никловичъ, 82—83)

Ср. Рудченка, II, № 14 и 18. Кулиша, Зап. о Ю. Р. II, 23—26, о Мачихѣ.

## 32. Ивасикъ и Вѣдьма.

Жили собі дід та баба, та був у їх син Йвасик. Напався
син на батька: «зробіть, тай зробіть міні, тату, човен; н поїду
риби ловить». Зробив батько човин. Поїхав Йвасик і лове. Через
тиждинь пішла мати за рибою і понисла Йвасику їсти, сорочку

23

354

і штани, сіла на березі та й гука: «Ой, синочку, Йвасику, пливи,
пливи до бережка: принесла тобі їсти й пити, і хороше похо-
дити». Почув Йвасик материн голос, зрадів і приплів до берега.
Мати посиділа з ним, побалакала, отдала одежу, погодувала,
забрала рибу і пішла до дому. Зачула Відьма як мати кличе
сина, пидійшла до берега та й собі: «Ой, синочку, Йвасику,
пливи, пливи, до бережка: принисла тобі їсти й пити і хорошо
походити». Приплів Йвасик, а Відьма вкинула ёго у мішок,
завьязала мішок, поклала ёго на траві, а сама лягла відпочить,
та й заснула. Виліз Йвасик із мішка, наклав каміння та й
утік. Виспалась Відьма, взяла мішок і понесла до дому. При-
несла, та й гука в двері: «Оленко, дочко, отчини!» Оленка
отчинила. Відьма війшла в хату і стала витрушувать мішок.
— Дивиться, коли каміння. Відьма росердилась, пішла до коваля,
та й каже: «ковалю, скуй міні такий голос, як у Йваспної матері,
а як не скуешь такого голоска, то ззім і тебе і жинку твою, і
кобилу». Скував коваль голосок. Відьма пішла до річки, сіла
на березі і кличе: «Йвасику, мій синочку, пливи, пливи, до
берега: принесла тобі їсти й пити і хороше походити». Приплів
Йвасик. Відьма вхопила ёго в мішок, понесла до дому і гука:
«Оленко, дочко, одчини!» Отчинила Оленка. Відьма унесла Йвасика
в хату і посадила на пічь, та й приказуе Оленці: «гляди, дочко,
я піду гостей кликать, а ти натопи піч, та й скажи Йвасику:
сідай братіку на лопату, я повпзу за хату, а як сиде, то
прямо ёго в піч, і замажеш, шоб іжарився». Сидить Йвасик на
пічі та й чуб. Нажарила Олена піч, та й кличе Йваспка з печі:
«Йвасику! іди сідай на лопату, я повизу за хату». Йвасик зліз
з печі і положив тіко одну ногу на лопату. «Не так, братіку,
каже Оленка: сідай увесь». — Сядь сама, каже Йваспик, то я побачу,
як ти сідаешь, тай сам сяду. Тіко шо сіла Оленка, а він й
мерщі у піч, заслонив заслінку, замазав тай хода з хати; добіг
до дуба, зліз на ёго, тай сидить. Прийшла Відьма до дому з
гостями і гука: «дочко, Оленко, отчини». Не чуть Оленки, Відьма
отчинила сама двері, війшла в хату, вийшла з печі жарене
мнясо, та з гостями і поїла. Повихходили тоді Відьми з хаті,

355

тай давай качаться по зеленій траві, та приказувать: «покатюся, повалюся, Йвасикового мнясця наївшися!» А Йвасик сидить на дубі та й собі кричить: «Покотюся повалюся, Оленчиного мнясця наївшися». Дивляться відьми, коли Йвасик сидить на дубі. Як закричить, як заголосе, як заскригоче зубами Оленчина мати: «ах ти сучій син, перевів мою дочку: тепер же і я тебе ззім». Стала Відьма дуб гризти; гризла, гризла, зуби поламала; побігла до коваля та й каже: «ковалю, ковалю, скуй міні зуби: як не скуешь, то й тебе ззім, і твою жінку, і твою кобилу». Заходивсь коваль кувать зуби. Мимо Йваспка летіли гуси, а він і кричить: «гуси мої, гусинята! візьміть мене на крилята, та понесіть до батинька, а в батинька їсти й пити і хороше походити». —Хай тебе задні візьмуть, отказали гуси. Литять задні. А Йвасик і до їх гука: «гуси мої, гусинята! візьміть мене на крилята, та понесіть до батинька, а в батинька їсти й пити і хороше походити». —Хай тебе задні візьмуть, зас..ні. Литять зас..ні. Гука Йвасик і до їх: «гуси мої, гусинята! візьміть мене на крилята, та понесіть до батинька, а в батинька їсти й пити і по коліна в просі ходить». Гуси гусинята взяли Йваспка на крила, понесли до батька і посадили на хаті. Йваспик поліз на горіще, та й слуха, шо в хаті робиться. В те время як раз обідали. Чуе Йвасик, коли мати раздає періжки і каже: «це тобі, старий, а це міні». Йвасик обізвався із горіща: «а міні, мамо!» Зачули дід з бабою голос Йвасика, скочили з за стола як печені і побігли на горіще. Дивляться, коли Йвасик сидить, і сорочка на ёму чорна, і штани чорні, та в дірках, і схудав з голоду. Взяли вони тоді Йвасика в хату, зодягли ёго, обмили і погодували. Гусьм дали проса, попоїли. Полетіли тоді гуси в край далекій, у чужім землі. Став жить Йвасик дома і с тії пори шабашь рибальчить. (Разсказалъ Григорій Лысий. Ольгинское, Екатер. губ. Маріупольскаго уѣзда. Запис. Я. Новицкій).

Срав. Записки о Южной Руси Кулиша, II, стр. 17.

## 33. Мальчикъ—мизинецъ.

Був собі дід та баба, та не було у їх дітей. Пішла баба до ворожки, а вона й каже: «уріж, бабо, собі пальця, мизиньця,

356

то знайдеться дитинча». Баба зрізала мизинця, а дитинча й знайшлось. Поїхав раз батько з роботником на степ жать, а мати з дитиною зосталась дома. Наварила мати обідать, хотіла нисти на степ, а хлопья й каже: «дайте, мамо, я понису обідать батькові». — Так ти не піднесеш, каже мати. — «Піднису». Поставила мати ёму на голову горшки, а він і поніс. Доніс'до шляху, а там калюжка була, він і гука «тату! ідіть перенесить, а то і сам утоплюсь, і горшки з стравою потоплю». Подививсь дід кругом, нікого невидно; слуха, коли упьять кричить. Дід пішов до шляху, коли горшки стоять, а біля їх і син ёго збільшки в мизинець. Забрав дід горшки, взяв і мизинця і пішов до воза. Обідають батько з роботником, а син і каже: «піду, тату, поганять волів». — Куди ти підеш каже батько, воли стопчуть. — «Ні, не стопчуть,» каже син, та й пішов. Прийшов до волів, уліз голові в вухо, тай кричить: «гей, соб!» А воли і стали орать. В ту пору пан їхав шляхом. Слуха, шось поганя, а плугатиря нема. Дививсь, дививсь пан, тай каже поштареві: «піди, подивись, шо воно поганя». Пішов поштарь до волів, дививсь, дививсь, нема нічого; пішов і сказав панові, шо нікого не бачив. Ветав сам пан, пішов до волів, та й приглядаіться, та прислухаіться. Коли хлопець висунувся із вуха, та й каже: чого дивися? хочиш, шоб я тобі очі заплював. Здивувався пан тай пішов до діда. «Доров, діду!» Дорове—«Продай, діду, хлопця», каже пан. Як можна продати: мн сами гаразд, шо розжились. — «Та продай,» каже пан, «я тобі дорого дам за ёго». Хлопья стоіть в траві, так шо ёго ніхто й не вглядів, як воно й прийшло та й каже: «та продайте, тату, мене панові!» Дід взяв і продав. Взяв пан в кишеню хлонця й поїхав. Приїхав до дому, та мерщі у хату до барині, тай каже: «вот я купіл штучку». Коли у кешеню, а ёго й нема: він вискочив та й заховався у базу (скотской сарай), а заміс себе зоставив в кешені таке, по й казать гидко. Убрав собі пан руки; зариготалась з ёго бариння, і вигнала на двір руки банить.

У ночі вори зхотіли у папа вола вкрасти. Стали красти, а хлопиць і каже: «ви без мене не вкрадите». Вори й кажуть:

357

ну, будь нам за товариша. Війшли вори у базу, а хлопець і
кричить: «якого вам вола вивисти?» Вони й кажуть: цить, не
кричи, а то пан почуе. Він їм і вивів вола за ворота. Вори й
кажуть: деб нам ножа взяти, шоб вола зарізати? — «Я знаю де,
каже хлопиць, у пана на столі». — Ну піди, візьми, кажуть вори.
Він пішов, та зліз на стіл тай кричить: «чи виликого, чи
малого?» — Цить, не кричи, кажуть вори, а то пан почуе. А він
упьять гука: «складанного вам подать, чи колодій». — Колодій,
кажуть вори. Він впніс, та й зарізали вола. Хлопиць і каже:
«дайте міні кишки і кендюх». Дали вони ему кишки і кендюх.
Він пішов на досвітки, а хлопці спали покотом: він узяв та й
позьазував їм чуби кишками до купи, а сам уліз у кендюх.
Стали хлопці вставать, та смикне один другого за чуб, та й
кричать: «ну, не скубись!» Повставал під вікки, дивляться кендюх;
вони взяли ёго, тай понесли до річки банить: стали вивиртать,
а хлопиць й каже: «ви міні очі виколите». Дівки зглянулись,
тай кажуть: «шо воно таке обзиваїться?» Стали на другий бік
вивиртать кендюх, а він упять і каже: «коли одного не викололи,
так друге виколите?» Дівки одрізали от киндюха кишку, тай
закинули. Біг вовк тай іззів кишку. Хлопиць виліз із.... вовка,
тай почипився ёму на хвіст, та як криконе: «тюу! фіть, фіть?»
Вовк як оглянеться, як дремене... Біг, біг тай лопнув. Тоді
хлопиць обідрав шкуру, тай поніс до пана: «на тобі, пане, цю
шкуру за вола». Сказав це, тай пішов до діда. Пан подививсь
під шкуру, нема хлопця, подививсь кругом нема. «Що за мо-
рока, дума собі: тут же тіко шо кричало, а нема». Пропали
панові гроші, шо дав дідові за хлопця, а бариня ёму очі висмі-
яла, шо ёго хтось піддурив.

(Записана отъ ученика Даніила Баранникова. Село Ольгинское, Маріуп.
уѣзда, Екатер. губ. Запис. Я. Новицкій).

## 34. Бѣлый рожянинъ.

Мала баба Рожяну едну корову, і мала маленьку дітину, она
умерла, і тоту лишила дітину із тов коровов. І той дітині, як
вже прійшли ї кстити, і дали ї білий Рожянин на імя. І так

358

тот хлопець раз у раз тоту Рожяну пас. Єдного разу заяв ю у
пущу велику у полонину, і ліг спати, і заснув, і Рожяна пішла,
его лишила. Прійшла дябельска дівка, і взяла его і украла, і
тота Рожяна, як ся пак пропамятала, же нема дітини, як взяла
летіти за слідом, як взяла ричяти, і глядала, доки не найшла.
А тота дівка занесла го до дворів дябельских. А тот як тоту
Рожяну піссав, то таку силу дістав, що і в дяbla не било такой
сили. Бив там пять літ, годовали го чім в світі, а він ніть не
хотів, хіба все попіссав той Рожяни. Там го дябли як взяли
вчити, то го навчили якій в світі язик є, і відтак вибив пять
літ цілих, і відтам утік. Рожяна взяла го гет, як го взяла вести,
як го взяла вести полонинами, лісами, лісами, лісамп, завела го
меже такі гори, що ніть невидно, хіба небо. Вікно найшов, вже
бив хлоп тенгій, там пять років на пущи із нев два роки бив,
і взяв, і як сі взяв шнури спускати, спускати, спускати, і звязовати,
і спустив ся аж до бісовских паляців. Відтак там як
війшов, там било їх тілько, же їм нікто лику не знав, а дужчого не било жадного від білого Рожянина. І там як вже розчяв
війну точити з ними, і го убили тамки. І тота Рожяна увиділа,
же его нема день, два дни, і за слідом занюхала, і скочила в
тото вікно аж до бісовских паляців. Він мертвий вже лежав, як
му хухнула в рот, а він зараз ожив. Він взяв, як попіссав, еще
старшої сили дістав. Взяв собі бувало, таке там бувало било,
що дябли, котрий найдущій, двигат, як взяв бити там, як взяв
бити там, до тої міри бив, що хіба двох лишив, хіба тоту панну,
та два біси. Там всяки добра били, всяке, що на світі є, начини
срібне, деяментове, всяке на світі там било. Повідат до тих бісов:
—Но тепер єм всіх побив, тепер ще вас забю, а ні, то мя
винесіт з Рожянов на верх землі, і тій повідат бісовскій дівці,
як би ти хотіла мене за кгазду, жебись мя глядала в пяти років.
І они взяли і з того вікна го винесли самого із Рожянов. Нічь
не брав, а тотих не бив, і тоту дівку не бив, і взяв відтам іде,
іде, з полонини, а Рожяну лишив у полонині. Так сів собі на
роздорожю у пустині у полонині. Дябли їдут, един дябол їде на
війну, і тілько з ним війска іде его, що аж земля дрожила, що

359

аж тота полонина ходила. Питат ся его проклятий єдин:—Що ти за єдин?—Я білпй Рожанин.—Ти бив у бісовскій землі?—Я. Тот ся білий Рожанин питат:—А де ти ідеш? А тот повідат:— У мене буде війна стояти така, що і ти би ся не здержав.—О! повідат не здержав, чей би ти і мене взяв?—Та ходи, як не згнеш, щастье твое. Він ся взяв, іде, дивит ся, як приходит з тим проклятим, виходит із за верха парь проклятий, а з ним тілько війска, що аж землі дрожят. Він ся питат того проклятого:—Чомужь ти собі не маеш зброї неякої, із чим ти ся будеш воювати? А він повідат до нёго:— А диви! тота гора, то моя, там нема нічь, хіба сами піки. Взяли дяблі отворили гору, як ся взяли піки сипати, як взяли дяблі брати, що не можь било ся надивити, а він сі не брав піки, хіба сі взяв бувалу таку, що і пять дітків не могли підняти. Він як взяв тоту бувалу, як взяв бити, як взяв бити, не могли раду дати. Аж єдин проклятий як замахнув, і забив го на смерть. Тота Рожяна як вже учула, же его нема, бо она віщунка била, як взяла летіти, як взяла летіти, як взяла летіти, як взяла летіти, прибігла там, а він мертвий лежит, хухнула му в рот і ожив, попіссав цицки, і еще дущій бив, як передже. А тоти ся такой бют ще. Він як ся схопив, як хонив бувалу, як взяв бити, як взяв терети, гет побив, гет перебив того, що му на помічь ішов, і так взяв і прійшов д тому проклятому, що му на помічь ішов:—Ну! що мі тепер даш за дарунок за то, що я тебе увільнив від смерти. Він повідат:—Я маю три гори, єдна срібна, друга злота, а трета деяментова, котру хочь гору, тоту ті дам. Бісовска дівка д нёму надбігат, і повідат му так:—Бись нічь не брав, не бери ні гору злоту, ні срібну, ні деяментову, лише він має гору зелізну, жеби ти тоту дав, бо в тій горі є его стадо всё, і має в ній воду ізцілющу, і живущу, і сильну. Тот повідат Рожанин білпй до нёго: Я не хочу ані гору золоту, ні срібну, ні деяментову, хіба мі дай гору зелізну, бо я ті на помочі бив, і я сам згиб, але яп так Бог дав, же ще жію. Він до нёго повідат:—Хто тебе на тото нарадив? А він повідат:—Ніхто мі не нарадив, але п знаю, що ти де маеш.—Як ти знаеш, що ся де в світі діе?

360

Таки я знаю. Він взяв дав му гору зелізну.—Га! колись мі так
на помочі бив, я бив би однако ради не дав; я маю три гори
ще, але за тов ми найгірше жаль. Повідат тота проклята дівка
(що ся відчепе, то до нёго надбігне):—Ти не іди, ключи няй ти
дасть. Так він як прійшов, дав му ключи, нічь ся не соромив,
дав. Прійшов ід той горі, відомок, дивит ся: Господе! там таки
стадниці, злоті підкови по під ніх і един кінь з едної ездебки
заірзав до нёго:—Білий Рожнине! ти мій, а я твій, хоть бись
ізгибав, а я тобі буду на помочі. Повідат бісовска дівка тота до
нёго:—Кобись ще едного бісовского царя звоював, то бись бив
над всіми найстаршій, шобись розказав, мусіло би ся зробити.
Питат ся той дівки: Як ся тот дябол називат найстаршій? А
она повідат:—Легун, пиши до нёго теперка, жеби ся ладив на
війну, він ся буде, повідат, із того сміяти. Тот написав:—Царь
Легун жеви ся ладив на війну до примудрого білого Рожянина.
Тота дівка повідат:—Нажь, на тобі такий шапінець, як зложиш
на голову, то нікто тебе не ввидит, ні з руского стану, ні з
дябольского, де ти будеш стояти. Легун тото взяв, прочитав і
засміяв ся із того, відтак взяв наказав своїм проклятим, жеби
остру зброю ладили, бо зараз на війну до примудрого білого
Рожянина мусимо ставати. Тота дівка повідат до білого Рожя-
нина:—Тепер як свиснеш, то тілько ся злетит, кілько схочеш,
бо на тобі коруна, бо ти сам ради не даш, ти ще згинеш, я маю
війско сама, я ті на помочі буду. А Легун такий дужій бив,
що хіба Луцепріж душій від нёго, вийшов Легун на склянну
гору з своїм війском, довкола гори ходит, цілу гору застали,
тілько війска як звізд тоту гору застало. Тот вийшов собі на
мідяну гору, тота вийшла бісовска дівка на срібну гору із своїм
війском. Три било гори, тот Легун з дяблами і Рожянин з дя-
блами, а она ізо всякими звірями, що лише є на землі, гадя,
вовци, леви, всё як свиснула, всё злетіло, бо она тим завідобала.
Як взяли тоти два, як взяли бити ся, тот з склянной гори, тот
з мідяной гори підступує. Тот проклятий ід нёму вже так під-
ступив, же не має де дихати; як зайшла дівка із другої сторони
ід склянной горі, як взяли го щипати, то го так заяли, же не

361

мав вже де дихати і там го забили. І так взяв як звоював того
Легуна, взяв собі гору желізну, і склянну, і мідяну, і срібну, і
царём бив.

(Игн. зъ Никловиць, 56—60).

35. Бычокъ третьячокъ.

Був собі дід та баба, та були в їх дочки такі, шо не вміли
ні шить, ні прясти. С хазяйства у діда та в баби тіко і був
бичок-тритячок. От баба й каже дідовій дочці: «гони пасти, та
на тобі руно вовни, шоб ти спряла, шоб ти оснувала, і виткала,
і звалила, і свиту пошила». Гоне дівка бичка, тай плаче, а бичок
і каже: «чого, систричко, плачеш?»—Як міні, бичку, не плакати:
дала мати руно вовни, шоб я спряла, шоб оснувала, шоб і вит-
кала, і звалила, і свиту пошила. Бичок дівці і каже: «заглянь
міні в праве вухо, а в ліве виглянь». Заглянула дівка в праве
вухо, в ліве виглянула, і є в неї свита. У вечері жене вона того
бичка співаючи, а мати вийшла протів неї, тай пита: «а шо,
зробила роботу?»—Зробила, каже дівка. Взяла мати свиту, та на
свою дочку й наділа. На другий день упъить дідова дочка гоне
пасти бичка, а мати й каже: «на тобі повісмо придіва, та шоб
ти спряла, і оснувала, і виткала, і вибілила, і сорочку пошила,
і уставки повишивала». Гоне дівка бичка тай плаче, а бичок і
каже: «чого, систричко, плачеш?»—Як міні, бичку, не плакати:
дала мати повісмо придіва, шоб я спряла, оснувала, виткала,
вибілила, сорочку пошила, і уставки повишивала. Бичок дівці й
каже: «заглянь міні в праве вухо, а в ліве виглянь». Заглянула
дівка в праве вухо, а в ліве виглянула, і є в неї сорочка. Уве-
чері жене дівка бичка співаючи, а мати вийшла протів неї тай
пита: «а шо, пошила сорочку?»—Пошила, каже дівка. Взяла мати
сорочку, та на свою дочку й наділа. Забажала баба мняса, тай
каже дідові: «заріж, стара собако, бичка». — Чи різать той рі-
зать, каже дід. От устав дід у досвіта, і гостре ніж, а дівка
пішла у хлів, тай плаче. Бичок її і пита: «чого, систричко, пла-
чиш?»—Як, міні, бичку, не плакати, шо на тебе ніж гострять.
— «Нехай гострять,» каже бичок, а би ти тіки кишки прала; там
два зерна буде: одно золотеньке, а друге срібненьке, ти їх забе-

362

реш і посіеш». Зарізали бичка, а дідова дочка й пішла кишок прать. Пере, коли найшла одно зерно срібненьке, а друге золотеньке, тай посіяла на воротих. За ніч виросла яблуня. Вранці вийшла баба на двір, тай каже: «чого це двір сне: чи не прийдуть моеї дочки сватать». Ідуть старости, та тіко зійшли на поріг, а дідова дочка й заховалась у димарь. Старости й кажуть бабиній дочці: «як достанеш із яблоні яблуко, то посватаем». Дралась, дралась дівка на яблуню й не достала. Старости й кажуть: «у вас ще десь дівка є?»—Є, каже баба, та така, шо ви й куска хліба гидуватемете після неї ззісти.—«Не гидуватимимо, виклич її, ми подивимся на неї». Баба викликала її з димаря. От старости й просять, шоб вона яблуко достала. Пішла дідова дочка й достала яблуко. Посватали її старости за гарного папрубка, забрали її з собою, а за нею і яблуня пішла. Стала дідова дочка щасливою й багатою, а бабина дочка дівкою і зостарілась, бо була зла і лінива.

(Маріуп. у., Екатер. губ., с. Ольгинское. Записана со словъ ученика Ивана Домбровскаго Я. Новицкимъ).

## 36. Лисица кума.

Назнала лисичка медок, та що дня й ходе. От іде вона, її й питають:

— А куда се ти, кумо?

— Та піду, піду.

— Та куда ж ти підеш?

— Та в куми просять.

Пішла собі. Приходе, її й питають:

— А як там звуть?

— Та Початочок.—На другий день упять іде.

— А куда се ти, кумо, йдеш?

— Та піду, піду.

— Та кудаж ти підеш?

— Та кумою просять.

Пішла собі. Приходе, її знов питають:

— А як там звуть?

363

— Серединкою.

— На другий день знов іде лисичка, її знов питають:

— А куда се ти?

— Та піду, пілу.

— Та куда ж ти підеш?

— Та кумою просять.

Пішла впять. От приходе, її знов питають:

— А як там звуть?

— Перекинь тай вилижи.

Коли огляділись до липівки, що на горищі з медом була, аж вона перекинута й вилпзана. (Въ Полтавъ. Запис. Г. Зибадько).

## 37. Пѣтухъ пустынникъ и лисица преподобница.

Був пітух, мій милий друг; пішов в ліс на покаяніе, а ёго лисиця-преподобница та й нагляділа. «Шо ти, пітух, мій милий друг, страдаєсся, на дуби зберавєсь?»—Як мені, лисиця преподобница, не страдатися, на дуба не збиратися, шо ти мою хочеш душу погубить?—«Як мені пітух, мій милий друг, твоє душі не губить, шо пішла я до хазяїна украсти: чи гуся, чи утя, чи порося, ти криламп залопотав, товстим голосом закричав?»

Бігла я дорогою, а чоловік їхав та россипав мірку ороху; я позберала та посіяла. Росте орох, стрючья в дручья? Як унадилась попова вичина та виносила до одного стрючина, як зачала я впчину бить та набила дві діжки: дна не видать, а верха не достать. Як унадилпсь попові кішки та виносили до однієї ніжки. Як почала я кішок бить, та вибила до ноги та пошила Мары Комишовні шубу. Марья Комишовна та була богомільниця та пішла на богомолля. Як пізнав піп с своїх кишок шубу та як зачав Марью Комишовну тягать, та стягав не на.... мать.
(Харьковъ. Разск. хлопець. Запис. Манджура).

## 38. Чудесная птица.

Бив един бідний чоловік, мав він двох синів, хотів він їх післати до чколи, та дав їм хліба, шматя, і виправив їх. Ідут

364

они, ідут, зайшли у ліс, і зъїмали там птицю, та вернули ся
із нев домів. Тота птичка знесла ним єйце якесь таке, що ся
так світит. Они ся питают, яке то єйце, але нікто не знав по-
вісти, яке оно є, аж в місті єдин пан повідат, же то деяментове
єйце, та питат ся того чоловіка, чи би му не продав?—А чому?
—А много хочеш?—Та дайте кгрейцар.—Єй я тоб ідам сорок рень-
ских. Та де, кто би тілько за глупе єйце брав. Але бери, я ти
за друге, як принесеш, ще більше дам. Він приніс, та дістав
сто реньских. Як трете приніс, дав му повний міх грошей. Тот
чоловік купив сі бричку, коні, всё, чого му до кгаздіства треба
било. Повідат тот пан до нёго:

— Я приїду до тебе з моїми панами, та віддам їх за твоїх
синів, а ти мені заріжь тоту птичку і спечи. •

Тот пристав на тото, як лишь приїхав домів, зараз хотів тоту птичку зарізати, але діти не давали. Відтак він якось тоту птичку дістав, і зарізав так, же діти не знали і спік. Діти як тото увиділи, зараз един хопив серце, а другій печінку, і зъїли. Тому, що зъїв серце, так пан Біг дав, же як ся положив спати, то під ним били дукати, а другому, же всё знав на світі.

Так той пан приїздит, бере ся тоту птичку їсти, дивит, а
печінки і серця нема. Розсердив ся за тоб живо, і не дав своїх
паннів за его синів.

Виберают ся тоти хлопці в дорогу, ідут, ідут, зайшли у ліс,
вже темна ніть, дивлят ся, а там таке світло ге купавка, ідут
за тим світлом, ідут, прійшли до єдної пустельниці, тота повідат:

— Що ви за єдні, чо ту хочете, я ту вже сто літ, а щем ту не виділа чоловіка.

Они ся взяли просити на ніть, та розповіли ї, же ідут ся вчити. Она їх пріймила на ніть, пійшла, виняла зо стріхі килька сніпок, постелила ним, і полігали спати. Рано поставали, і вийшли на двір умивати ся. Она ся дивит, а під тим, що серце зъїв, самі дукати. Она то пильно позмітала і вже їх не хоче пустити від себе, повідат:

— Зістаньте ся у мене, я вам прійму учителя, та дам вас вчити.

365

Они пристали на тото, так ся вчут, за пів року всё ся вив-
чили, вже ся зберают іти, а она їм повіла, же під тим таки все
дукати сут, і дала тому, що серце зъїв, таку сорочку, же му
нікто не міг нічь зробити, а тому другому дала такій сурдут, же
шо лишь забаг, всё зараз било, і дала ним свічку, жеби сі нев
в дорозі, як будут разом, світили, а учитель дав ним книжки.
Ідут они, ідут, прійшли в єдно місце, питают ся, чи не можь
би ту де переночувати. А їм повіли, же тутки є єдин пан, же
хіба в нёго можь ночувати. Пішли они до того пана, просят ся
на нічь, они їх приняли, і дали ним окремішну єздебку. Тоті
якось не могли спати, та зажегли сі свічку, повитягали собі
книжки і читают. А били у того пана панни, зазирают, так ся
єдній сподобали, же свое ліжко там занесла і там спала і рано
увиділа, же під тим таки дукати. Зараз хотіла за нёго ся від-
давати, а отец ї не хотів позволити, але ик взяла просити, ик
взяла просити, і позволив ї отец. Та они собі жіют, так ся
люблят, а пак его ся питат:

— Шо ти таке зъїв, чи випив, же під тобов таки гроши.

А він ї повів. Раз ся посварили, і она ему дала щось ви-
пити, же він тото серце виблював, а она тото зъїла, і відтак
вже під нев били гроши, і она го вже не хотіла, хотіла го виг-
нати, а отец ї повідат:

— Сама хотілась, одже тепер маєш, мусиш з ним жити.

Відтак велит тот пан ему іти в єдно село, де не било хіба сто
чеслів, а на всё село бив един лише віл, і велит му тим волом
за пів року місто збудовати, а як не збудуеш, повідат, то тя
забю. Тот пішов, та собі гадат, кто мі що зробит, коли я таку
сорочку маю. Приходит, питат ся, де тот чоловік мешкає, що
того вола має. Тот чоловік повідат, же у нёго тот віл є. Тот
му розповів, же має тим волом місто збудовати. Так му той дав.
Він взяв возит тим волом каміня, а так го бьє желізним бичом,
а тот віл питат го ся: — Нашо ти мя так бьеш? — Мені пан ве-
лів тобов за пів року місто збудовати.

— Та де ти годен мнов місто збудовати, іди там, іди, коло
шклинной гори будут ся даволи і панни купати, возь їм чор-

366

ний плащ, і жебись го нікому не дав; як ся в тот плащ загор-
неш. підведи руки, і де схочеш, всягде можеш летіти, але ти
лети за шклинну гору, там собі все тілько грошей набери, же-
бись міг тим людём поплатити, а они ті місто збудуют.

Він так зробив і збудовав. Пише до того пана раз, тот не
прийздит, нише другій раз, не прийздит, аж за третим разом
приїхав. Тот повідат:

— Видиш! ти мене хотів згубити, а тепер я тебе згубю, як
ми за тілько і за тілько днів жіньки не привезеш.

— Добре, я ті привезу.

Привіз, тот ю взяв бити, же го покинула і велит сі повісти,
шо она му зробила, же під ним вже нема грошей. Она ся при-
знала, а тот ї дав ся того напити, і она тото серце виблювала,
а він зъїв, і зновель під ним били гроши. Відтак она му тот
плащ взяла, але як ї взяв бити, і віддала му назад.

(Игн. зъ Никловичъ, 31—35).

39. Заяць і лягушка.

Єдного разу взяв заяць об тим думати, що ся его нікто
не боїт, що нікто від нёго не втіче, так зажурив ся живо, тай
каже:—От піду, та втоплюся. І так іде, іде, нічь ся не обзпрат,
лише право д воді біжит, а далі як вже бив недалеко, каже до
себе:—Єй! піду я ще по над воду, чей ся таке найде, що мя
ся буде бояти. Лишь трохи побіг, а там жяба на березі сиділа,
та хлюп у воду, а заяць зрадовав ся, і вже ся не топив, бо
ще таке било, що ся его бояло. (Игн. зъ Никловичь, 96).

(Игн. зъ Никловичъ, 96).

40. Горошокъ до неба.

Жив собі дід та баба. Посіяв дід під полом горошку; горо-
шок росте, як з води йде, та виріс такій, шо і під полом не
помістився. Баба й каже: «приймай, діду, піл». Дід прийняв піл.
Горошок росте та під стелю. «Приймай, діду, стелю,» каже баба.
Дід прийняв стелю. Горошок росте, та під кришу. «Приймай,
діду, кришу,» каже баба. Дід прийняв кришу. Горошок росте

367

під небо. Баба й каже: «роби, діду, драбину, та лізь горошку рвать». Дід поліз, а за дідом баба, за бабою внучка, за внукою сука, за сукою котик. Тіко шо стали долазити до неба, а дід як полетить вниз, та як пхне бабу, баба пхнула внуку, внука пхнула суку, сука пхнула кота, а кіт всіх їх як поніс, та кругом коліс, та всім по дулі під ніс.

(Разсказалъ Григорій Лысый. С. Ольгинское Маріуп. уѣзда, Екатер. губ. Запис. Я. Новицкій).

## 41. Овсяная гора.

Бив єдин богач, не мав він дітей; як взяв Бога просити, і дав му Бог хлопця. Відтак поїхав він раз до ліса, та пішов ріщя збирати, а дітина собі десь як взяла лісти, так відлізла, же вже і не мож било найти.

Якось потом ключив ся в лісі побережник, та найшов тоту дітину. Взяв він собі тото домів, та дав жінці; так взяли, сховали тоту дітину за пічь, жеби нікто не узрів, та не відобрав їм. Так як взяли его годувати, так годуют, же такій хлоп виріс, вже му двайцять літ. Бере его той побережник із собов в ліс, приїхали в ліс, велит він ему ріщя назбирати, а той де якого бука захопит, та тігат за собов, та кладе на телігу, а тот старій мовит: «Я такого не хочу, я ти ріщя велю назбирати».

Тот велит старому вилісти на бука, що му вже десить літ, повідат:

— Пригинай го до землі.

Тот виліз, гне, гне, та немож, хіба трошки.

— Одже видиш, било мене вчити, як мі десять літ било.

Так велит ему лісти на бука, що му вже двайцять літ, та пригинати, але тото вже годі пригнути. Так му тот мовит:

— Одже видиш, вже тепер даром вчити, вже за пізно.

Вернули домів, вибират ся він в дорогу; напекли му хліба, дали му грошей, ще велит собі палицю желізну ладити. Пішов старій до ковалів, уковали му палицю; тот бере до рук, та вер; пішов тот другій раз до ковалів, уковали ще більшу; тот бере до рук, вже добра.

368

Іде він, іде, іде, прійшов над Дунай; дивит ся, там ся три панни кунає; він ся сунь корчьми, сунь корчьми, закрав ся, та украв середущої сукні та крила. Як ся викупали, взяли ся уберати, той середущої убранн нема; та як стала его просити, як стала просити, дав він ї сукні, але крила ті дам хіба тогда, як до мене прійдеш, і вернув ся домів. Приходит, та за ним прилетіла; він взяв із нев слюб; так она стала просити, жеби ї дав крила.

— Не дам ті, ти би полетіла.

— Але не бій ся, я хіба по хаті прилечу.

Тот взяв і дав ї. Она як взяла по хаті літати, як взяла літати, так ся тішит; відтак як вдарит в середуще вікно і полетіла, та хіба му сказала:

— Як хочеш, жебим ті жонов била, то глядай ми на вівсяной горі.

— Ото маеш, тепер роби що хочь.

Вибрав він ся зновель в дорогу, іде, іде, іде, зайшов в таки ліси, в таки невидні, дожджи ідут, так умок, дивит ся, якесь світло, іде, іде, найшов дворок в лісі і там в тім дворку світит ся лямпа. Він там входит до того дворка, а там пустельник єдин. Тот ся пустельник напудив его, що з таков палицёв війшов і повідат:

— Що ти за єдин?

Тот повідат:

— Я так чоловік, як ви; не чулл ви дакгде о вівсяной горі.

— Погоди до рана, до завтра.

Рано прійшло, він свиснув, всі ся звірі збігли д нёму, д тому пустельнику, він ся питат:

— Ци не чулисте де о вівсяной горі?

Они повідают усі звірі:

— Що ми не чули нігде.

Дає му тот пустельник карточку:

— Нажь, на, мій брат, пустельник, трийцять миль від мене у яскені зновіль, тот тобі повість о тій горі, тот може знає.

369

Тот відклонив ся і пішов. Як взяв іти, іде, іде, дивит ся, в дворок, такій малейкій, входит тамка до того дворка, там лямпа горит, пустельник читат книжку, повідат:

— Уже трийцять літ єм тутки, а щем не видів чоловіка тутки, аж першого тебе, чожь ти туди ходиш? питат ся его пустельник.

Повідат:

— Чи не чулисте о вівсяной горі?

Тот повідат:

— Я не чув, хіба жди до завтра до раня, я тобі завтра повім.

Рано прійшло, свиснув, збігли ся усі звірі ід нёму, питат ся:

— Чи не чулисте де о вівсяной горі?

Они повідают:

— Ні.

Повідат:

— На тобі карточку, мій брат трийцять миль найстаршій від мене, на тобі карточку до нёго.

Тот взяв відклонився і пішов. Як взяв іти, як взяв іти, трийцять миль зновь уйшов, іде, тамки зайшов у яскеню велику в ліс дуже, там світло горит, він входит тамки, там пустельник клячит на молитві так твердо, що і оком не глипнув на нёго, як війшов, і по той молитві промовив до нёго:

— Що я тобі повім рано.

Свиснув другей день, ізлетіли ся всяки звірі, яки сут, питат ся тих звірів:

— Ци не чулисте о вівсяной горі?

Повідают, же ніт; един вовк іде з заду, прійшов із заду, повідат:

— Нікто не повість, хіба ту іде лев із заду, тот повість.

Приходит лев ід нёму; він ся питат:

— Ци чув єсь о вівсяной горі?

— А чув, я не давно відтам.

Так пустельник розказав тому львові:

— Нажь, на! жебись того чоловіка завіз під вівсяну гору.

А наказав тому чоловікові.

24

370

— Як буде ті ся питати лев, ци видиш вівсяну гору, жебись повів, не виджу, аж поки тя близь не приннесе ід ній.

Як сів і їде на нім гет ¹). Той летит, летит, а все ся питат, ци видиш вже? далі як ним фукне у провалу велику, у склепетя, та мовит: Ту вже ті буде конец. Той як встав, таки ся невидно, і відти скала і відти скала, найшов сі свою палицю, все нею портат, все ямки робит, лізе, лізе, та гет виліз. Як виліз, так взяв іти, іде, іде, слухат, а там таке дуднит, приходит блище, а то млин меле; що лишь д нёму прійшов, а млин ся застановив.

Вибігат мельник, та сварит на нёго, нащо він ему млин за-
становив, та бере ся до нёго бити, але тот як го стягне своёв
палицёв, зараз му під владов став, та взяв го просити, жеби му
млин пустив; а тот му каже:

-- Як мя до то той принцизни заведеш, то ті пущу млин.

— Добре я ти так зроблю: ту ся для неї мука меле, та ся
ссипле до бочки, вже слуга для тамтих двох забрав, ще для неї
має взяти, одже влізь до той бочки, я тя запичатаю, а як слуга
буде мовив, же тяжко, то повім, же ся мука замочила.

Як урадили, так і зробили; слуга прійшов, чудовав ся живо,
що таке, же така мука тяжка, але заніс.

Тая як розпечатала, зараз го за шію хопив: А тусь ти! І за-
вели го до двору великого, де дуже много било покоїв, а не казали
му лишь там ходити, де ликом двері звязані, а самі пішли пе-
рейти ся. Він собі ходит, так сі всягde любує, а далі каже:

— Ану! я ся там подивлю, де ликом двері звязані.

Розвязав, отворив: а там ще другі сут, отворив другі, а
там ще треті, як треті отворив, а там такій чорний сидит і по-
відат д нёму:

¹) Тутки звертаю увагу ч. четатилів на казку печатану в писемках? г. Турос-
кого 1835 года, там так стоїт в першой казці:

Так приходит (королёичь) до едного пустельника (він назвав ся Вітер) на нічь,
в великіи Татри. просит ся на нічь. Тот го ся питат: З відки? як? що? а той му
ся сповів, же іде глядати папни, ажь на другій світ. Тот повідат: «Я тобі нічь не
пораджу, іди ти до мого брата, до Рана». Тот іде, приходит до того Рана, до вітра,
та сповів му ся, а тот посадив го в кіш і дунув ним ажь в небеса, і тота панна
го відобрала там.

371

— О! якже я на тебе довго ждав, дай же ми кусень хліба і
кварту води.

— Я ті дам бохонок хліба і кварту води.

Дав му, він попоїв; схопив ся, та полетів; хопив тую его
королівну, та полетів, тоти дві як повернули, та взяли на нёго
сварити:

— Одже видиш, щось наробив, на що ті там било ходити.

Він ся взяв, забрав ся і пішов, та сі гадат, чей я єї ще
найду. Іде, іде, прійшов до бдного села, била там вдова, що
мала стадо коней; просит він ся на нічь, она го пріяла та далі
питат го ся:

— Ци наяв би ти ся стадо коней пасти?

— А чуму.

Наяв ся три дні пасти коні.

— Я ті дам коня, якого сі вибереш.

Взяв ся він, заяв коні, а она му винесла хліба і сира; а било
там маленьке дівчя, вибігло тото дівчя д нёму і мовит му:

— Жебись тот хліб не їв, там таки чяри, щобись зараз умер.

Приходит д воді, вер тот хліб, там ся таке збігло, гет тот
хліб росхопило.

— Одже так і мені би било.

Вже коні не пас, а так бье, так ломит тов палицёв, та жене
вже о осьмой домів, а она му веліла аж у десятой пригнати.
Тото уходит на двір, а она му насипала три миски страви, а
тото дівчя д нёму підбігло, та мовит:

— Жебись не їв з тих двох мисок, іно з тої, що я зачеру.

Він взяв виїв з той миски, а тамти і не рушат.

— А чому не їжь з тих двох мисок?

— О я ситий бм, мовит.

— На! гони коні, я ті буду ту приберати.

І дала му зновель хліба і сира. Дівчя вибігат:

— Бись не їв, бо там таки чяри, жебись зараз умер.

Заив, палицев зачяв прати, та гнет і домів жене, коним аж
черева залипають, таки голодні. Так пас і третого дня, вже ви-
пас, пригнав, та велит собі платити. Она му повідат.

373

А зацвіли вьюни,
А вписпались раки...
А ну, брате, штани скидати,
Ягоди-полуниці рвати.
Набрали і нарвали сім кіп гречки..
Як зачали молотити,
Набрали сім рун вовни.
Чоло в ріжки, а половину в мішки.

2.

Сурженко й Кузьма як зачали в петрівку на лёду штани краяти, покраяли свиту, пошили кожуха, як висипались карасі... Хто ёго за день папушу тютюну скурить?—бо нема.

(Изъ тетради Вл. Менчица).

3.

А що? вже оженився?..—Оженився.—А що, молоде взяв, путяще?—Молоде! Сорок літ ходило без запаски, а сорок в запасці. —А надано що за нею?—Надано. Дванадцать кобзарів, 12 послухаторів, хата на шляху, На читирох подпорах, хто йде, грош дасть.....

(Коростишевъ Радом. узъда. Кіевск. губ., Изъ тетради Вл. Менчица).

## 43. Перестановка корней словъ.
Здорові були, гречаники! люде в печі! Чи не телячили бачі в моїх?—Телячили! Під нашим ночом стоговоли, дак трохи їдун не пововчив; брехало пособачив, а гукало почоловічив, дай задрали лози да побігли в хвости.

(Запис. Пх. Лукашевичъ).

## 44. Несообразности.
Як накосили ми на масницю лободи та щириці та збудували церкву та повісили соломьяний дзвін, а повсяне серце; як задзвонили на Різдво, а на Великдень чуть. Як стали до нас йти люде говіть, не с кім не розменшся і нікого не видно.

(Запис. И. Манджура, въ Алекс. у, Екатер. губ).

## 45. Догадливая баба.

Кум та просить куму свою: «сядьте, кумо, на віз, ніж маете йти, підвезу вас трохи, все ногам буде легше». —Іде вам, міні

374

сідати, тра йти хучій. Якось він упросив її, сіла вона на сані,
чи на віз, чим він там їхав, ото і приїхала вона в город. Зла-
зить баба з воза тай каже: «Це диво! і сиділа всю дорогу і на
базарі».
(Изъ тетради Вл. Менчица).

46. Потреба. Їде чоловік, коли се хтось гука: «Дядьку, дядьку! постойте! щось треба!» Той став, жде, дума, чого ёму треба; коли це прибіг з истиком: «Орю в сукиного сина, та ні об віщо й почухатись, позвольте, хоч об віз!» та став та й чухається.
(Запис. г. Забадько, въ Зѣньковѣ, Полт. губ.).

47. Тѣснота. А то раз їхав чоловік великим шляхом у степу, та проїздить поуз верству, побіля верстви, значіть, дорога була накочена, та якось і зачепився. От став тоді, чуха портицю: «Так не сукиного сина тіснота, ніде й возом проїхати».
(Запис. г. Забадько, въ Зиньковѣ, Полт. губ.).
Ср. Аванасьева. Р. Нар. сказки, III, 504, с.

## 48. Рѣзникъ.

Як зарізав, значить, селянин вівцю, забілував її, облупив, дійшлось кишки вимотувати; так ніяк не зуміє: все що потягне, вона й перерветься, тільки вівцю вкаляло. Морочивсь, морочивсь, нічого не вдіє! от він узьн та вирвав усе з хляком, з чіпцем, з лоевими кишками та й шпурнув собаці.—«А, на, лишень, каже, Сірко, ще й ти з ними поморочся». Ото було мороки бідному Сіркові!
(Запис. г. Забадько, въ Зѣньковѣ, Полт. губ.).

49. Уступчивость по неволѣ. Іде чоловік степом дорогою, стрічають ёго розбойники. Один каже: заріжмо!—Другий каже: убиймо!—А третій каже: повісьмо!—А той чоловік: робіть, каже, люде добрі, як луче. (Лебед. у., Харьк. губ. Н. Манджура).

50. Успѣхи съ возрастомъ. Казала баба: як була молодою, то по сорок вареників їла, а тепер і семидесяти мало.
(Александр. у., Екатериносл. губ. И. Манджура).

375

51. Задачи.

1. Ішло сім стариць, несло по сім палиць, на кажній пальці по сім сучків, на кажному сучку по сім торбин, в кажній торбині по сім палениць. Стіки всіх палениць?—16,807. (Ал. у).

2. Стоїть стовпі, а в тому стовпі, сорок колець, до кажного кільця привязано по сорок кобил, у кажной кобили сорок лошат. Стіки лошат?—64,000.

3. Купив чоловік сто штук скота за пять рублів: коні по копі, рогатий скот по гривні, а вівці по копійці. Другий купив тож сто штук за десять рублів: коні по копі, рогатий скот по гривні, а вівці по копійці. Стіки у кажного буде якої скотини? У первого коней—1, рогат. скоту—39, овець—60. У другого коней—9, рогат. скоту—51, а овець—40.

4. Посидає пан мужика купить десяток яйць, шоб були, гусячі, вутячі, і курячі, і дає ёму гривню грошей, гусячі по копійці, вутячі, по денежці, а курячі по полусці. Стіки кажного сорту? (не одгадано).

5. Дълают изъ спичекъ «квадратики»

a. Нужно снять одну сторону, и чтобы осталось 3 квадрата. Возьми сторону a.

b. Снять три стороны, чтобы осталось три квадрата. Возьми стороны a, b и c.

6. Изъ этихъ четырехъ нулей требуется сдѣлать—30; для этого сложить каждый столбецъ въ отдѣльности, $\frac{99}{15,15} \cdot 15+15=30$. (Харьк. у.).

7. Виписать «решетилівську толоку за одним махом. — Первая фигура:

376

8. Живуть три брата в однім дворі, у
кажного свій колодязь, а ходить до b, с
d, е до f. Провести їх так, шоб один од-
ному дороги не переходили.

9. Жали два женщина, йдуть два купчи, шо питаються чи брат с сестрою, чи муж с женою? —Ні, кас, ёго мати та моїй матері свекруха. Жали дядько с племіннецею.

(Харьк. у.).

(Запис. Ал. Манджура)

52. Приказки.

1. Ах, как дядя хахла бьёть, аж із дяді кров ідёть. Ал. у.

2. А ну, синки, за люльки, нехай паска постое. т. ж.

3. Будь воно паном (о словѣ). Х.

4. Бреши, бреши та гаразд заверши, під конець правду скажи тай забожись. Х.

5. Боже, поможи! — Так все і кажи. Ал.

6. Бог на помічь! Спасибі, попович. Ал.

7. Боже, поможи, а ти, премудрий Салимоң, правду скажи. (Когда гадаютъ на Соломона). Х.

8. Бодай тебе курка убрікнула. Ал.

9. Без припасу і вош не убьеш. Ал.

10. Балакать ніввіщо! (Говорить нечего!) Ал.

11. Все на мене, як на мокру ворону. Х.

12. Верти, тату, на стозі, бо один сніп на возі. Х.

13. Він сказав на глум, а люде взялі на ум. Ал.

14. Всяка паскуда любе простуду. Ал.

15. Година на печений хліб. (плохо). Х.

16. Гріх ув оріх, а спасення на верх. Х.

17. Грамотний та не дрюкований. Ал.

18. Діло не діло, а од діла не йди. Х.

19. Дура та двох надула. Х.

20. Дай хліба! Поскачи діда (говорятъ дітямъ діти же, когда у нихъ просятъ хлѣба). Х.

377

21. Дві денежки біз денежки, шаг біз копійки. Х.

22. До обіда ложка, а по обіді хочь під стіл.

23. Даю вам не хрищене й не молитвенне, тіки нарожденне (триж.), а ви мені пренесіть і хрищене й молитвенне (говорить «пупорізка (баба), отдавая кумам'єще не крещенное дити»). Ал.

24. Дай, Боже, все шо гоже, а шо негоже поправ, Боже, шоб було гоже (за горілкою). Ал.

25. Давали та з рук не пускали. (Если кто хвалится, что ему дорого давали). Ал.

26. Дай же, Бог, шоб роділли одужувала, та сина кормила, шоб великий ріс, та щасливий був, шоб дождали женить, та ще на весіллі пить. (За горілкою на родинах). Ал.

27. Давайте мені, шоб не було пені, ні вам, ні мені. (За горілкою). Ал.

28. Желаем добра, шоб випить до дна. (За горілкою). Х.

29. Жіночки божьі бчілочки. Х.

30. Зварим галушки та лемішки два горшки. Х.

31. Змолов батько не віявши, спекла мати не сіявши. Х.

32. Занудило курсі просо. (Десли кто отказывается постъ).

33. Заробив кревно тай пропив певно. Х.

34. Запроста любить христа. Х.

35. За неумінья деруть з..... ремінья. Х.

36. Засмійсь, Матвійко, дам копійку. (Дражнятъ плачущаго ребенка). Х.

37. Займи і нашу на пашу.

38. За отця до конця, за неньку повненьку, а за милого сім, шоб було весело всім. (За горілкою). Ал.

39. За те ми бъемось, за шо заведемось. Ал.

40. За свое добро не страшно і вмерти. Ал.

41. І то гроші! (Если кто дешево даетъ). Ал.

42. Іж гарбуз, там твій батько загруз. Х.

43. Іж сало, поки стало, а не стало той за двір. Х.

44. Іжте, не вередуйте, бо не в рідної матері. Ал.

380

101. Слава Богу, шо збула старого. Х.

102. Свого ледачого не хвали, а чужого доброго не гуди. Х.

103. Сюди приїдеш на конику, а відціля поїдеш на палочки. Х.

104. С семерох захвате, а одному заплате. Х.

105. Слава тобі, сім гривень, як би ще одна тай четверть. Х.

106. Справа біля дядькова воза. (Неисправность). Ал.

107. Скажи небилиці, де багато плутаниці. Ал.

108. Сказано пьяно, і через губу не плюне. Ал.

109. Сатана велику силу міїть. Ал.

110. Так як за батька! (Дорого). Х.

111. Ти ёму кажи очче наш, а він од лукаваго. Х.

112. Ти куди не повернеш, то обернеш. Х.

113. Та добрє дядько овес продав! — А по чому? — не знаю. Х.

114. Така як за кущ пєлена. (Негожа). Х.

115. Тяни, поки Бог душу витяне. (Пьяніця). Ал.

116. Тієі шо хвіст у неї. (Про пісню). Ал.

117. Хіба насіння крадіння — набрав тай пішов. Х.

118. Хто сёгодня пряде, тому отпаде. (Пьятниця). Х.

119. Хорошому виду — нема стидіу. Х.

120. Хіба мені чепуриться, аби по світу волочиться. Х.

121. Хотять з мертвої бчоли кануку.

122. Хай журиться кобила, шо довгая грива. Х.

123. Хто швидче обмане, як швець. Х.

124. Хто за шага не стоїть, той сам шага не стоїть. Х.

125. Хочь як знай, а дороги питай. Ал.

126. Хто з чого сміться, тому те достається. Ал.

127. Хочь ти вовк — траву їжь. (Про біду). Ал.

128. Побе, рябий, за ворота, яка харчь така і робота. Х.

129. Пій обід, а старцям лихо. Х.

130. Чорт не озьме, а Богу не треба. Ал.

131. Піс с цёго пива за квас буде. Х.

132. Шоб тебе Артем поблагословив. (Въ Ольшамъ Хар. у. былъ Артемъ, у котораго дѣти поженлись и повыходили бевъ благословенія «по самовольству». — Поговорка обидная). Х.

384

Песиголовцы, къ № 3.

Йшла одна дівка в Київ Богу молиться. От прийшло їй
іти через дуже густий та темний байрак. Іде, тай іде. Коли
дивиться, ідуть два чоловіка верхами. Підъїхали ближче, дівка
глянула, аж у то не люди, а песиголовці, бо в їх було по одному
окові як раз посеред лоба, вище носа. Вона й злякалась. Песи-
головці й питають: Куда йдеш? — Йду, каже, Богу молиться! — Най-
мись, кажуть, лучче до нас служить. Дівка не хотіла, так вони
взяли її силою і повели в ліс, до землянки. Ведуть попід зем-
лею, тай ведуть. Коли там скрізь кров на долівці, та маслаки,
а посеред землянки лев на цепу так і клада зубами. Привели
дівку в кімнату, коли в однім вуглі пороблені кучки з кілків, а
люди так і товпляться, та заглядають скріз кілки; в другім вуглі
піч, біля печі сидить старий дід, песиголовець, та все гріє окропи;
біля кучок з людьми скрізь валяються бумажки з канфетів, та
лушпиння з оріхів, бо песиголовці конфетами та оріхами за-
годовували людей на сало. От ті два песиголовця оставили дівку
дідові, а самі упьять поїхали. Як виїжжали, тай приказували
дідові, шоб дівку залив окропом, а вона й чула. Поставив дід
дівці голодцю і давай вона ёго оплітать. Виїла до дна, коли
гляне, аж на дні лежить рука з чоловіка; вона й ложку поки-
нула. Баче вона, шо киплять окропи, тай каже дідові: «давайте
я вийму казани з печи, бо ви старі і може не здужаете». Довго
дід не давав виймать, а далі й каже: «виймай». Дівка вийняла
один казан, та як лине на діда, а далі мерщі й другий, так він
тут і скипівсь. Тоді ті люди, шо сиділи мовчки в кучах, пора-
діли й кажуть: «ну, випускай же й нас з неволі, та будемо вті-
кати». Повипускала дівка людей, і стали вони виходить із землянкі.
Лев було кинувсь на їх, так вони кинули ёму по шматку мняса;
він за мясо, а люди і вийшли. Давай тоді тікать. На дорозі по-
пався їм пенёк. Жінки та дівки взяли, поскидали з себе хто
спідницю, хто керсет, хто разок намписта, хто платок, і одягли
єго, мов дівку, а сами хода відтіля. Вибігли з лісу і подались в
Київ, на богомілля. От, песиголовці наловили людей, тай ідуть.

385

Дивляться, аж стоїть наряжена дівка; вони до неї; коли воно
пенёк. Песиголовці тоді позаберали одежу, погнали людей до
землянки і кажуть: «треба ще раз вернуться, та пошукать: чи
нема кого в лісі, шо одежу зоставило, бо тут хтось був». Приї-
хали, війшли в землянку, аж лежить дід обшпариний кипьятком
і людей нема нікогісінько. Вони тоді в погоню. Шукали, шукали
і не найшли нікого.

«Вірте, не вірте, а цему була правда,» добавила отъ себя
разскащица.

(Деревня Нескучное, Маріупольскаго уѣзда, Екатер. губ., записалъ отъ
Ефиміи Боченковой. Я. Новицкій).

Происхожденіе крота.

Убогий і багачь мали якось разом поле; разом якось і засіяли
їдним насіням. Але убогому Господь поблагословив і ёму вро-
дило, а богатому ні. Ото богатий і видцурався свого поля, тай
каже до вбогого: «То моє поле вродило, а твое ні».

Вбогий розважає, а богатий і слухати не хоче; далі ёму й каже:
«Коли ти, убогий, мені не віриш, то у завтра вранці підемо
на поле, і нас сам Бог розсудит!»

Вбогий і пішов собі до дому. А богатий узяв на убогого
полі викопав яму, та посадив туда свого сина, тай до него каже:
«Гляди, каже, сину! як я взавтра запитаю, чие се поле? то ти
скажи, що се поле не вбогого, а багатого!»

І узяв ёго прикрив соломою тай пішов до дому.

Ранком зібрали громаду; приходять на поле; богатий і питав:
«Скажи, каже, Боже, чие се поле: чи багатого чи вбогого?»
— Багатого, багатого! — вилітае голос с середини поли.

А Господь з межь народу:
«Не слухайте, каже, убогого поле!»

І росказав Господь усе народу; і до богачевого сина промовив:
«Будеш же ти, каже, спдіти під землею, поки світа та
сонця!»

Ото-ж то і зробився кріт з багачевого сина!

(Записе. Ст. Руданскій, въ Подольск. губ).

Ср: Чуб. І, 50.

25

386

Птиця коня ¹). (Milvus).

Всякая птиця може пити з ставу, одна тілько коня не може. Бо як колись Господь гатив по світі греблі, то всі птахи і звірі і люди ёму помогали, одна тілько коня не хотіла. Отож-то вона і жие тепер дощем та росою.

(Запис. Ст. Руданскій, въ Подольск, губ).

Королекъ. (Motacilla regulus, Zauknōnig).

Сказав раз Бог ід птицям, бо хотів ним кріля дати: хто із вас найвище підлетит, того зроблю крілём. Птиці ся взбили так високо, як лишь котора могла. А била там една така масінька птичка, же вже менчої на світі нема, тота полегоньки орлові сіла на фіст, а тот і не знав об тім. Як вже орел так взбив ся високо над всі птиці, же го вже не видно било, взлетіла та птичка із фоста ему і ще вище підлетіла. А Господь Бог, як тое увидів, засміяв ся, та сказав: на фосту короля прилетів королик.

(Игнатій зъ Никловичъ. 1861. 96).

Происхожденіе камбалы.

Матер Божа сиділа собі над морем та й їла суху рибу. І тільки що ззіла половину, аж еї і кажуть, що еї сина розипняли. Матер Божа як тримала тую рибу, то так в море і пустила, а та риба ожила, та ото з неї і почалась камбула.

(Запис. Ст. Руданскій, въ Под. губ.).

Ср. Чубинск. І, стр. 67: Одноока рыба и камбала.

Скойки (рѣчныя молюски ²).

Приходить раз Господь до їдного чоловіка, ніби то милостині просити. Чоловік подав ёму хліба тай каже до нёго:

«Дав би дідуневі страви попоїсти, та Бог еї й має при хаті».

А в нёго на полиці стояла макітра вареників. Ото Господь і питає.

1) Изъ Ястребныхъ.

2) Рѣчная молюска изъ рода Anadonta и Unio.

387

«А тож шо у вас у макітрі?»

—Єт! нічого! та то, каже, жінка скойки намочила.

«Нехай будуть і скойки!» промовив Господь, тай пішов із
хати.

Коли той до макітри, аж там уже справді мокнули скойки.

Лѣсъ.

Колись, кажуть, не було лісу, а росла тілько їдная трава;
та ото вже Господь як прокляв змін, то він як пішов по під
землю, то кудою він пішов, тудою всюде і заросла земля лісом.

(Запис. Ст. Руданскій, въ Под. губ).

Огонь.

Зойшли ся раз два огні, та сі взяли розповідати, яки їх
кгаздині, єдин повідат:—О, моя кгаздиня гідна, она мі все по-
стелит і укріе мя (бо все огень згортала на купку і до печі за-
гортала). А другій мовит:—О! моя не така, она мі нігде і не-
постелит і не укріе мя, я ї коли хату спалю. — Єще не роби
того брате, она ся чей поправить. І так ся порозходили. Зійшли
ся пак зновель у тої негідної кгаздині:—А що, ци поправила
ся?—Єй де! я ї той ночі хату спалю. А тота кгаздиня, як тото
зачула, зараз огень позгортала на купку і до печі загорнула, і
відтак вже все так робила. (Игн. зъ Никловичъ, 68).

(Игн. зъ Никловичъ, 68).

Вѣтеръ.

Молотив один господар, як змолотив, розчяв віяти зерно, і
ані дай Боже звіяти, він собі стане по тім боці, і вітер такожь
по тім боці дуб, він стане по другім боці, і вітер по другім
боці дуб, так му всё помішяв, же не міг сі ради дати. Відтак
розсердив ся, хопив ніж і вер ним, а ніж десь ізчез. Від той
хвилі вже тому кгазді вітер не перешкаджив, але вже му ся нічь
не вело. Іде тот господар раз в дорогу, приходит до едного села,
там ся лише в едній хаті ще світит, а в тій хаті мешкав тот
вітер, що за ним тот ножом вер, і тот ніж ему ся в листку
заяв, а тот вітер не міг го собі виняти. Приходит тот госпо-

388

дар до тої хати і просит ся на нічь, а тот му повідат:—Якже я тебе маю на нічь пріяти, коли ти мені ніж в листку впяв. І не хотів го пріяти доти до себе на нічь, доки му не виняв того ножа з за листки.
(Игн. зъ Никловичъ, 68—69).

КЪ ОТДЪЛУ II.

## О погодѣ (Як старі люде казали).

1. Коли на Стрітення со стріх капа, то і з уликив буде капать.
(Александр. у.).

2. Після хреста гадюки не вилазять.

3. Горобці падають на землю—буде одлига.

4. Дрова—пищать к вітру.

5. Кішка в пічь ховастесь—к холоду.

6. Кішка ляга на подушках—к холоду.

7. Свиня бурьан носе—к холоду. (Харьк. у.).

(Запис. И. Манджура).

## Какъ гадаютъ на миланки (31 декабря).

1. Объ урожає. Берутъ по горсти всякого зерна и насыпаютъ кучками на току, а на другой день смотрятъ, на какомъ хлѣбѣ болѣе росы или инею, на тотъ и урожай будетъ лучше. Ал. у.

2. Дівчатą на Миланки.—Ходятъ «до ліски» п считаютъ колья, приговаривая: «молодець, удовець». На какое названіе прійдется послѣдній колъ, такой будетъ и мужъ; при этомъ еще замѣчаютъ, если съ корой, багатий.
Ал. у.

3. Кидаютъ черезъ голову и черезъ хату сапогъ, куда упадетъ халявою, туда и замужъ идти.
Ал. у.

4. Ходятъ, когда ъдятъ кутью подъ окнами и слушаютъ, что прежде скажутъ, если «сядь», то не выйдетъ скоро, а если «піди», то скоро выйдетъ.

5. Ходятъ съ хлѣбомъ слушать, гдѣ собаки гавкаютъ, туда и замужъ идти.
Ал. у.

6. Ходятъ на чужой «дривітень», набираютъ оберемокъ дровъ, приносятъ в свой дворъ и считаютъ: если до пары, выйдешь замужъ.
Валк. у.

389

7. Перевязывают постель «вечері» вишню и съ къмъ во снѣ розвязывать будешь за того пойдешь замужъ. Валк. у.

8. Насыпаютъ въ одинъ сапогъ жита, а въ другой кладутъ кирпичу и неглядя берутъ, какой сапогъ выймется, если съ житомъ-пойдетъ, а съ кирпичемъ не пойдетъ замужъ. Валк. у.

(Запис. Манджура).

## къ отдѣлу III.

### Заговоръ отъ бишихи, къ № 11.

Було в Еви три дочки. Їдна вміла чорним шовком шити, друга білим; третя не вміла ні шити, ні білити, тільки ходила до слабого замовляти бешихи-бешишниці: від ёго рук, від ёго ніг, від ёго ніхтів, від ёго пагністів, від тридевяти сустав, що сам Господь Бог складав. Тут не бути, червоної крови, білого тіла не сушити, жовтої кости не вьялити. Я сєму хрищеному, молитвенному, рабу Божому (им. р.) замовляю, тебе Господа Бога на помічь благаю. (Запис. Ст. Руданскій, въ Подольск. губ.)

### Заговоръ отъ укушенія змѣи, къ № 21.

Ііусе Христос никасарандара, сарандара, моракдара, марандара, рок сотеус, хазаульти і сетидир, ульти. Апостол Павел рахаз, Петр еситат, аспида угас, васпилска дечен, Христос берти амінь, амінь, амінь.

Это надо прочесть три раза надъ непочатой водой, три раза дать ен хлебнуть укушенному, а остальное вылить на него (человѣка или скотину). Дѣлать то надо скоро, чтобъ по укушеніи не успѣло солнце ни зайти, ни взойти, а то укушенный змѣею не можетъ пережить ни восхожденія, ни захожденія солнца.

(Запис. П. А. Драгомановъ въ Гадячскомъ у., полт. губ.)

## Варьянътъ, къ № 29.

А.

Як пішов и по над очередами та болотами, та зійду я на високу могилу; ой, там на високій могилі та стоїть церковцы—

390

бубликом замкнута, медяником засунута; одкусю я того мединика, одкусю і бублика та війду в ту церковцю, аж там стоїть пін, як яшний сніп, а попинята як чортинята. Як укусив дяк попа .. с...., аж нема ніякого смаку, як укусив піп дяка за плече аж лій тече.—Попе, попе, я тебе зім!—Не їж мене, хлопче, я тобі скажу три празники в год дівчачих: первий празник-Головосіка; таска чорт дівчат кругом засіка, другий празник Кульвас; не лазьте дівчата в погріб по квас (.. . . . . . . .), третій празник Митута (... ... ... дома, на полі і тута).

(Тамъ же. Тотъ же).

В.

Як упав я через пень, через колоду та очутився ж я сімнатці-
того году, та не знала мене ні муха-горюха, ні зайчик степан-
чик. Як узнала мене муха-горюха, як принесла мені хліба пів
окраюха. Як узнав мене зайчик-степанчик, та приніс меду ста-
ванчик, та як узнала мене роспроклятан оса, як ухватила мене
за волоса та понесла мене під небеса, а в мене штани драні
... ... ... , хлопці йдуть та минають, а дівчата йдуть та цілують.

(Алек. у., Парубокъ).

В.

Як була я молодою та зеленою, як у спасівку яглиця, та по-
їхала вінчаться по під копами саме в страсну пятницю, а сани
як закотяться, колесо і спало, а я молода-бебех!

(Всѣ три № запис. г. Манджурою).

КЪ ОТДЪЛУ IV.

Черти и водосвятіе.

1.

Як святить воду на Водосвятя (Крещеніе), то чорт вискоче
з води, сяде на березі, тай плаче; плаче він сидя і не йде в
воду до тії пори, поки хто почне в річці прать ганчірки. Як
тіко яка баба ляпне ганчіркою по лёду, так він і вскоче. Баби
тоді й кажуть: «як би нам обійтись, шоб довго не йти на річку
прать ганчірок: хай би чортяка гірше змерз».

(Записалъ въ Маріупольск. уѣздѣ Я. Новицкій.)

391

2.

Як святять воду весною, то чорт вискоче тай плаче спіля
на березі, де бува багато народу, й вижда время, поки хто
скупається. Хто стрибне в воду, або ввійде тіко по грішне тіло,
то чортяка тоді зрадіє, заригочиться й собі плиг в воду.

(Записалъ въ приднѣпровскомъ селѣ Вознесенкѣ, Александровск. уѣзда,
Екатер. губ., Я. Новицкій).

КЪ ОТДЪЛУ V.

Не плачь по мертвому: мертвецъ въ гостяхъ у
жены.

В однії жінки умер чоловік. Як почала жінка плакать, та
не багато плакала—три годи. От раз в жнива поїхала жінка з
сином і невісткою косить хліб. Син косе, а мати з невісткою
въяжуть снопи. Дивиться жінка, коли шось іде по під нивою і
примо до ней. Вона синові й каже: «бач, сину, ото чи не батько
йде, чисто він». Син і отвіча: «і видумують Бог зна що; ви вже
виплакали за ними очі, то вам так і здається що, батько». Під-
ходе чоловік ближче і вже біля воза. Глянули, аж і справді батько.
Вони й полякались. Приходе він, поздоровкась і каже: «Боже по-
можні»!—Спаспой!—«Ну, шо-ж, стара, дождалась мене? Поти пла-
кала, поки зтігла з ямп, а тепер прийшов до тебе помогать
хліб зібрать». Взяв косу і давай косить. Як махне, як махне
так весь хліб зразу і викосив, і повъизав, і в копи послкладав:
Тоді й приказує жінці: «іди до дому, та вари вечерять, а ми при-
їдемо». Війшла жінка в село і давай бабам росказувать, шо її
чоловік в гості прийшов. Баби не повірили було, а вона й каже:
«як буде він їхать з степу з сином, то углядите сами і тоді
скажете: чи брихала я вам, чи ні». Увечері дивляться людям, коли
й справді їде. Вони до ёго в хату. Почали ёго пптать, як і від-
кіля взявся. Він і почав росказувать: «йшов я, каже, дванадцять
днів землею, та дванадцять білім світом, тай дойшов до старої».
А далі почав уговорювать людей, щоб не плакали по мертвяках,
а то за те великій гріх; луче, каже, спомнини царством небес-

392

ним та вічним покоєм, то душі буде легче. Багато де чого він там совітував. Вже смеркло; люди поросходились по домах, син з невісткою послались спать на дворі, а стара з старим зостались в хаті, а синові приказала—гляди, каже, поглядуй у вікно, шоб чого не було». Ліг син, заснув первый сон, прокинув і до вікна. Гляд—мати сидить з батьком за столом, а він, взявшись під щоку, все щось росказує йй, та рукою маха. Ліг син і впъять заснув. Прокинувсь, подививсь в вікно—сидять батько з матерью і балакають. Ліг він і в третій раз проснувсь. Гляд, коли мати лежить на полу, а батько розирвав йй груди і живіт і давай витягувать кишки. Син тоді до людей і давай сусід скликать. Поки люди зібрались, заспівали півні, а мертвяк де й дівся. Заховали тоді матір і де які баби заклялись не плакать по чоловіках.

(Деревня Нескучное (имѣніе барона Корова), Маріуп. узда, Екатер. губ., записанъ отъ Ефиміи Боченковой Я. П. Новицкій).

## Тоже. Мертвый любовникъ.

З однію дівкою ночував парубок. Дуже вони любились і уже хотіли браться. От парубок захворав тай умер. Як почала тоді по ёму дівка тужить: туже тай туже день і ніч. От раз лягла вона в половнику і хлипа. Коли слуха, іде шось. «Чого це ти по міні тужеш?» А вона й пізнала по голосу, шо то був її полюбовник. Зраділа вона тай каже: «як міні не тужити, коли дуже жаль». Він тоді й приказуе: «піди, каже, та позабірай в хаті все свое придане і підемо зо мною». Вона схопилась, вбігла в хату, забрала все, шо було її в скрині, віддала ёму, а він поскладав усе на білу коняку і каже: «іди ж за мною». Повів її на кладбіще. Вліз він у яму, потяг з собою кожух і давай ёго на шматки рвать; порвав кожух, вхопив платки і давай і платки шматать на кусочки, а сам аж зубами скригоче. Не багато вже приданого зоставалось ёму шматать, а вона злякалась та ходе до дому. Порвав, пошматав він все, та за нею. Став уже доганать: от от вхопе, а вона з себе спідницю; порвав він спідницю і упьять за нею; вона з себе сорочку та далі; поки пошматав

393

він сорочку, а дівка і опинилась в хаті. Він прибіг, та під
вікно й кричить: «ну, щастя-ж твое що втекла: нала б ти як
по мертвому плакать». Перестала з тії пори дівка плакать і все
минулось.

(С. Ольгинское, Маріуп. узьда, Екатер. губ., записалъ со словъ дѣвицы
Настась Явдокименковой Я. П. Новицкій. 20 февраля 1876 г.).

КЪ ОТДЪЛУ VI.

Вѣдьмы на лысой горѣ, къ № 13.

В одного чоловіка була жінка відьма. Як тіко прийде глупа
ніч, він проснеться, а жінки біля ёго й нема; оглядиться, а хата
на защипці, і сіни на застві, а нема її. Він і дума собі: давай
вислідю. Раз прикинувся сонним і діждав до півночі. Жінка
встала, засвітила каганець, достала з полиці каламарчик з якимсь
то знадобьям, взяла черепочок, влила туди з каламаря того зна-
добья, насипала сажі, розмішала, поклала сірки і кукурвасу ¹),
скинула сорочку з себе, поклала на постелю, накрила рядном,
а сама помазала собі віхтиком з черепочка під обома руками,
тай вилитіла через комін в димарь. Чоловік схвативсь, намазав
і собі під руками тай сам вилитів за нею. Летіть вона, а він
за нею, а він за нею. Пролетіли вже всі села і города і стали
долітать до Кибва, як раз до Лисої гори. Дивиться чоловік, аж
там церква, біля церкви кладвище, а на кладвищі відьмів з
відмічами що й щоту не складеш і кожний з свичкою, а свічки
так і палають. Оглянулась відьма, коли за нею й чоловік її ле-
тить; вона до ёго, тай каже: «чого се ти летиш? ти бач, стіко
тут відьмів; як побачуть, то вони тобі і дихать не дадуть, так
і розірвуть на шматочки». Потім дала вона ёму білого коня, тай
каже: «на-ж тобі цего коня, та тікай мерщі до дому». Сів він на
того коня і зразу опинився дома. Поставив коня біля сина, а
сам пішов у хату і ліг спать. Вранці встає, коли і жінка біли
єго лежить. Він тоді пішов навідаться до коня. Прийшов, коли

¹ На вопросъ: что такое кукурвосъ? «Те що в чернило мабудь іде,» былъ отвѣтъ.

394

на тім місті де въязав коня, привъязани біля сіна мотузкою здорова верба, з которой зодрана кора. Ввйшов у хату і хвалиться жінці, шо за міз коняки стоїть дрючок. «Візьми, каже жінка, той дрючок, та заховай в повітку, а то відьми побачуть, то буде тобі лихо, а вночі встанеш, та викинеш ёго через поріг, то не буде нічого». На другу ніч він ліг спать, а в півночі пронувся і пішов в повітку. Тіко шо вишпурнув дрючок за поріг, а з ёго як зробиться кінь, як залопотить, як залопотить вулицію, та хто ёго зна де й дівся.

(Маріуп. уздъ, Екатер. губ., записалъ въ дер. Нескучнос отъ Ефиміи Боченковой Я. Новицкій, 17 февраля 1876 г.)

## Наказанныя вѣдьмы, къ № 14.

Кум з кумом збалакались, тай каже один другому: «шо воно значить? піде жінка з дійницію доїть корову, то й не надоє як слід: нема молока». Кум і отвіча: а ти знашь шо зробить?—«А що?» —Засядь, каже, відьму.—«Як же її засідать?»—Зроби з одколітнёї осики борону, постав її біля корови, де вона ляга, а сам сядь за бороною, з лівого боку, та як почуїш, шо вона прийде, стане доїть, то замічай тоді: куда її тінь пада: тоді візьміп тай ударь навідлі (от себе) по тіні, а сам вхопись руками за неї, тай держи, не пускай. Послухав він кума, зробив з осики борону, сів за нею, збоку, досидів до глупої ночі (полночі) і піймав собаку. Тоді втаскав її в хату і почав бить; бъе, а вона то кішкою, то собакою переверниться. Шо їй робить? Узяв, тай одрубав на лапці два пальці. Тоді відьма стала уже так як і слід жінкою і почала проситься; «пусти, каже, поки й вік не буду доїть твоєї корови». Пустив він, а жінка й пішла до дому. Пішов той чоловік до кума, коли ёго нема дома, а кума сидить сама і руки в неї ганчіркою замотана. (А це була та відьма). Давай вона просить ёго: «не кажи, тай не кажи ні чоловікові й нікому, шо ти вловив мене і пальці одрубав». Кум і послухав її. От раз прийшлося ёму йти у ночі вулицію, а відьма навязалась на ёго собакою, сіла ёму на плечі і давай він возить її, а до дому ніяк не втрапе. Довозив поки півни заспівали, а вона тоді ёго

395

й кинула. Став він кумові казать: так і так, відьму возив до
світа, посміялась проклята. «Піди ти, каже кум, вночі до пере-
лазу, де тін з тином еходиться, візьми оцю вуздечку, сядь біля
перелаза і сиди; як покажиться чия тінь, то ти навидлі кинь
вуздечку, тай зловиш її». Він так зробив і вловив коняку. Сів
тоді на неї і давай їздить, та бігать на всю прить. От уже до
того доганяв її, шо не здужа й пидійти і пустив тіко живу та
теплу. Вона пожила три дні і вмерла. Пішов той чоловік упьять
до кума радиться і росказав, шо відьма вмерла того, шо він
заїздив. (А то була вже друга відьма). Кум ёму й говоре: «до-
стань же ти на сю ніч негодного камня, шо з млина (з коша),
та піди до попа і попроси, шоб він увів тебе у вівтарь, поста-
вив на камені, та обвів кругом тебе хрестом тричі; тоді стань
на камені на вколяшки, накрийся сковородою і стій цілу ніч у
церкві, а то відьми будуть сю ніч шукать тебе, шоб задавить,
бо їм треба взять з тебе жовчі, та крові і помазать її, шоб
ожила». Пішов він до попа. Піп обвів ёго тричі хрестом і став
він у церкві під залізним небом (сковородою) на всю ніч. В
тій церкві, як раз по середині стояло і мертве тіло відьми. Відьми
вночі давай ходить та шукать чоловіка. Шукали, шукали, були
вже по всіх усюдах, уже й ворожили, не найдуть. Тоді пішли
вони у море, на дно, там есть такий камінець, шо все зна і
давай ёго питать. Він і каже: «чоловік той стоїть на каменній
горі, під залізним небом, котрого й у світі нема». Уже вони і
у Києві булп, уже вони були, і на Осіянской горі і скрізь, не
найшли. Діждались до світа, заспівали півні, отперли чоловіка
з церкви, і він пішов собі до дому. Відьму так і заховали.

(Записана въ с. Ольгинскомъ, Маріуп. уѣзда, Екатер. губ., отъ Герасима
Хвоста (чув по між хлопцями як був пзрубком і пас волів в с. Николаевці
Марнапольскаго уѣзда); Я. Новицкимъ).

КЪ ОТДЪЛУ VII.

Запорожскій кладъ.

В 1847 годі, як ще були просторі стени, а ціх слобідок, що
тепер понаселялись в марнапольскім уїзді зовсім не було, стало

396

заселяться село Домінтерова ¹). Було скудно на гроші, і всяк хо-
див на заробітки. От раз демінтеровській чоловік, Ничипір Віль-
ховський ішов із за робітків поз слобідку Мазуренкову ²), і зай-
шов в шинок. За столом сидить старий дід, тай обзиваїться до
ёго: «де це ти, каже, Нечипоре, взявся?» Нечипір глянув, аж дід
знакомий (бо де того діда тіко не було скріз ходив поміж людьми).
Та, каже, ходив на заробітки.— «А живеш тепер де?»—Та посе-
ливсь, каже, в слобідці Демінтеровій.— «Деж та сама слобідка?»
Нечипір і давай ёму росказувать приміту де слобода, то поуро-
чищам, то по могилам. Дід тоді почухав чуб і каже: «эге, в до-
брім ти місті поселився. Це б то тоді на обіхід треба грошей,
щоб завестись хазяйством?»—Та треба, каже, та нігде взять. Дід
тоді засміявсь і каже: «знаїш що?»—А що?—«Купи півкварти, то
я укажу тобі місто, не далеко от слободи, де гроші візьмеш: буде
з тебе на худобу». (А дід той був ще з старіх людей, що колись
то звались запорізцями). Нечипір дума собі: треба купить, бо й
сам зайшов випить, а друге ше, шо тоді горілка була вольна і
дешева. Взяв і купив півкварти. Дід ёго й пита: «знаеш, каже,
шлях на Стилу ³)?» Знаю.— «А взамітку тобі могилки, на котріх
стоять каменні баби?»— Знаю.— «Ну, як менеш ті могилки, то зай-
деш в лощину, там будуть скрізь малі могилки, а між ними одна
величенька; зійди на неї як раз як сонце буде заходить, стань
посередині і дивись на свою тінь; як замітеш свою тінь, то йди
як раз до того міста, де вона кончилась, а з міста пройдеш ше
ступнів зо два, бо ти не такий заввишки чоловік, як були ті,
шо гроші клали; там шукай каменя: укопана баба, а під нею
чоловік і глечик золота. Візьмеш, тай поживеш собі з Богом. Іб,
каже, узяв і сам ті гроші, так міні гріх, бо як закопували їх,
то заклинали і присягались, шоб не брать кожному по різно, а

¹) Село носить два названія Александринское и Долинтерама. Населено полтав-
скими и харьковскими переселенцами.

2) Деревня Лидено, помѣщика Мазуренко, въ Александровскомъ уѣздѣ, Екатер.
губ. Я. Новицкій.

³) Греческое село Стыла, въ Маріупольскомъ уѣздѣ населено въ послѣднихъ годахъ
XVIII вѣка. Я. Новицкій.

397

як до чого прийдеться, то всім; звісно, тепер, каже, товариство
вимерло, або далеко бурлакує отак, як оце я, як хто оставьсь,
то показать другому, де гроші, не гріх». От прийшов Нечипір
до дому, взяв паличку і пішов перед вечером на урочище, про
котре казав дід. Війшов в лощину, глянув, так стоїть між ма-
ліми могилками білша. Він зійшов поперед неї як раз тоді, як
самі сонце було при землі і замітів тінь; тоді пішов по тіні,
де замітив стоя на могилі, одміряв ще ступнів зо два, коли як
раз закопана баба. Він обкопав її паличкою кругом, шоб знать
місто і пішов до дому. В Нечипора була болість-куряча сліпота:
в день баче, а в ночі ні. От прийшов до дому, тай хвалиться
жінці: «ну, каж, так і так: чоловік указав гроші, а я й місто
по приміті найшов; с ким би-ж ёго піти викопать, бо сам не
подужаю баби витягти, тай таки в ночі нічого не бачу». Жінка
й каже: «поклич кума, тай підеш у двох». Взяв Нечипір кума,
тай пішов. Прийшли. От копають тай копають і уже докопались
до кісток. Кум виліз тай сидить, а Нечипір з ями й каже: «ну,
куме, коли до маслаків докопались, то візьмемо і гроші». Кум
тоді упьять вскочив і давай риться і собі. Вліз і там чи ривсь,
чи не ривсь, налапав він з боку глечик, вийняв ёго, тай геть
сам з ями. «Ну, каже, Нечипоре, туть мабуть нема нічого, бо
то маслаки, гляди, чи не з здохлої товаряки». Нечипір сами зра-
дів, та копать заходився глибче, а тут, як на те, кум збіраються
до дому. Нечипір як не проспив ёго підіждать—«не хочу, каже:
шось міні страшно, наче чуб дибом стає». Взяв острах і Нечи-
пора, виліз він з ями і каже: «ну, коли так, то довиди-ж мене
до дому, бо я нічого не бачу». Взяв кум лопату, а Нечипір ухва-
тивсь за держак і пішли. Вранці, на другий день, пішов Не-
чипір на те місто, де копали з кумом, аж тіко знак, відкіля
взято глек. Почухавсь Нечипір, потяг мерші до дому, зайшов
до кума і давай ёго просить, шоб дав ёму хоть малу частину
грошей! «Шо це ти, які гроші, каже кум: я з тобою нікуди не
ходив, приснилось тобі чи що». А сам мов трясця ёго трясе.
Пішов Нечипір до жінки і давай їй росказувать. «Піди, каже
жінка, до кума, та ще раз попроси, а не віддасть, то пожалійсь

398

в сборню. Пішов Нечипір і давай хландать кума. Отказався кум: «знать, каже не знаю, і відать не відаю». Нечипір в сборню, Призвали того кума. Стали ёго питать, а він давай божиться, та присягаться. «Ні, кажуть, брешиш, признайся!» Почав він клястись хай, каже, мою чорти душу розшматають, коли я й бачив шо, коли я й брав їх. Діло це було в осени, а весною кум, на прозвіще Мартиненко, купив десь, буцім то набор, воли, купив в заброді риби і почав торгувать. Потім поїхав зімувать в городи (Полтавская губ.), бо сам був городовик (Полтавець). Минула зіма і ось він упьять іде в Демінтирову і везе три паровиці всякої там всячини: і свічок, і дёгтю, і мотузок, і там де якого инчого краму. Давай з тії пори торгувать лавкою. Як рожжився, тай рожжився. Но не пішло ж те багатство в руку. Як став умерать, як стала ёго трусить та нівичить нечиста сила, так куди вже він не їздив—і в свиті гори, і в Київ, і в разні манастирі—ні як не доїде. Уже кликав він і бабок і разбабок і знахурів-раззнахурів-нічо не помогло, бо він свою душу віддав тім (чортамъ). Отаке то чуеш.

С. Ольгинское, Маріуп. уѣзда, Екатер. губ., запис. отъ Филиппа Молодыки Я. Новицкій.

## Кладъ въ могилѣ дворянской.

Буде літ більше пьятидесяті як Середня ¹) тіко почала населяться, а Ольгівки ще зовсім не було, як їздили ми орать на проса до Дворянськіх могилок, шо стоять на Ольгівському степу. Я еще був погоніч. Оремо собі й байдуже, коли дивимось біжить шось тройкою. Прибігло, стало біля могили і пішло три чоловіки на неї. Стонли вони, стояли, дивились, дивились, а далі два чоловіка сскочили на повозку і поїхали, а третій зостався. Приходе він до нас, а ми сами обідали. Мн садовемо ёго з нами, а він отказуїться, шо не голодний. Пообідали і питаемо відкіля він і чого. Каже, я таганрогський міщанин, Іван Кольцов; їхав,

¹) Село Маріупольскаго уѣзда, пмѣтєть два названія: Середняя и Новотроицкáн.
С. Ольшанское, въ котором записано предаліе, отстоитъ отъ Новотроицкаго въ трехъ верстахъ. Я. Новицкій.

399

каже я з греком та запорожцем; дорогою посердились, так вони
мене й скинули. Погнали чоловіки волів напувать в балку, а ми
втрёх з братами зостались біля воза. Він тоді й просе хліба.
«Чого ж, питаемо, не обідав, як просили?»—Не посьмів, каже.
Дали ёму їсти. Він тоді й говоре: «ну, біля ціх могилок есть
гроші; я й приміту знаю; хто поможе копать, то поділимося».
Брат мій старший, Егор, согласився, і пішли вони на могилу.
Став він серед могили, подививсь кругом, потім одміряв од
могили на восход сонця 12 ступенів і каже: «ну, тут гроші».
Стали копать, коли докопались до каменя: баба закопала. Копали
вони, копаїли, поморилсь і нічого не впкопали. Тоді той міща-
нин Іван, чи хто він був такий, і каже: «тепер я ляжу оддишу,
бо спать хочиться, а ти як хоч». Егор став іти до воза, той
Іван ёго й просе: «як прийдеш, то розбудеш мене: я буду спать
тут у бурьяні, а ти гукнеш Іван! та будемо ще копать». Егор
не довго був біля воза і пішов до могил. Прийшов—нема Івана.
Гукав він, гукав нечуть. А тоді скрізь були бурьини невелазні,
не то що тепер: і жайворінку нігде сховаться. Кликнув тоді
Егор брата і давай копать сами. Копали, копали—нема нічого;
плюнули вони, вилаяли Івана, тай пішли. На другий день Егор
і каже мужикам: «ну, ходімо ж та подивимось хоть на мою вчо-
рашню роботу». Пішли. Приходять, коли дивляться, аж у тій
ямі, збоку видать де й глечик взято з грішми. Отакий то був
той Іван! Після того де хто з наших братчиків ходив в Таган-
рог і, кажуть, бачили того Івана. Взяв, каже гроші, та не всі,
і переказував через людей, шоб прийшов до ёго Егор: роска-
зать ёму приміту. Може б і справді викопали гроші, та брат
не ходив.

(Записано въ с. Ольгинскомъ, Маріуп. уѣзда, Екатериносланск. губ, отъ Афанасія Афанасьева. Февраль 1876 г.).

КЪ ОТДЪЛУ VIII.

Жалубчукъ. (Сампсонъ).

Бив един розбійник, Жолобчук ся називав, дуже великій бив
і дуже дужій бив, він розбивав нічь, хіба жіди і великії пани,

400

а він мав три ангельски волоси в голові, відтак десь якими шту-
ками го заходят, куля го ся не імат. В едном містци, як роз-
бив пана, ішов, а за ним громади, люде, лісничи, стрільці,
всяке на світі, жеби го імити. Дуже бив великій ліс, і там били
стаї (вівчари вівці пасли), і він прійшов на стаї (тамтуди ішов
як за ним гнали) як прійшов на тоти стаї, і повідат д вівча-
рям: — Нати.

Дав їм много грошей і вибрав чтири барани із стада, і при-
вязав до дуба, і наказав тим вівчарям:

— Як будут за мнов іти в погоню, повіджте ним, же я ту
бив, і няй они в тоти барани стріляют, як забют, няй тогдий
за мнов ідут в тот час.

Они прійшли та стріляли так, же вовна гет облетіла, а ба-
рани ся лише метали, і так ся відтам вернув весь мір.

А обибрав сі бив у селі Жолобчук хату, що сидів сі у ній,
як коли зійшов із ліса. І відтак наяли паньство едну жону:

Ми тобі дамо гроши, яки схочеш велики, лише ти підійде
его, чімби го з світа мож згладити.

Она повідат:

— Та чім би тебе з світа спас?

— Га, повідат, дурна, як би баволів нарізав, а жил тих на-
мекав і тім мене увязав, і мене би тогда імили.

Они дали ї трунку, ніт вісти якого, жеби го запоела і звязала.

Другій день, як прійшов до ней, дала му ся трунку напити,
взяла і так го повазала, і крикнула на нёго: Ставай, Жолобчук,
бо по тя прійшли.

Він як став, всё пірвав гет. Пак як му ся дала трунку на-
пити великого і она зновель ся випитуе. А він еї повідат:

— Дурна, дурна, у мене сут три волоси ангельски, якоб тоти
три волоси витяг, то вже по мні, як застудило.

І відтак він склонив голову на коліна, і она взяла і вимкла
три ангельски волоси і зараз дала знати до міста.

Сго прійшли, і імили, і всадили на рік до темниці, і очи
му виняли.

401

За рік му ангельски волоси зновель виросли, і відтак ся по-
сходили на згубу го судити; і як ся пану посходили, і як ся
запер еднов руков в едну стіну і другу і мовит:

— Гинь душе із невірниками!

І як потелепав і всё завалив. (Игн. зъ Никловичъ, 1—3).

Забота Бога о дѣтяхъ. (Смерть).

Перше то знали люде, коли умруть. Але ото як побачив
Господь, що люде перестали за дітей дбатп, а найгірше ті, що
не довго мають жити, то й закрив від людей їх смерть. «Нехай,
каже, ніхто не знає, коли він умре, та нехай дбає і за дітей і
за себе».
(Запис. Ст. Руданскій, въ Под. губ.).

Награда нищелюбія.

Бив един царь дуже набожний. Єдного разу снит ся ему, жеби
всіх убогих спросив до себе на гостину. І велит своїм миністрам,
жеби всіх бідних спросили. Тоти так і зробили, спросили, де
яній бідний бив, і бив там един старець, вже му вісім десять літ
било, і того запросили. Тот царь всім тим бідним послугівав і
дуже ся ними тішив. По обіді тот старець повідат до того цара:
—Бив я в тебе на обіді, а тепер я тебе прошу, але аж тогда
пrijдеш, як по та прійду або пришло, а бсь бив все готовий
до мого обіду. Так тот царь зде, жде, так довго; іде до костела,
укляк собі, молит ся до Господа Бога, так дивит ся, а тот ста-
рець стоїт по правим боці, і так ся якось любо до нёго усміхає,
по службі Божьй приходит ід нёму, до его паляцу, повідат: Мо-
нархо! тепер я прійшов і прошу тя на свій обід. Тот цар пові-
дат: —Добре, я прійду, але аж за три дні. Тот старець престав
на тое, і повідат, ж е вже тутки не прійде, тілько на нёго буде
ждати коло тій і тій керниці.

Відтак вже тоти три дни вийшли, повідат тот царь до своїх
миністрів: Жебсте тутки всё добре зробили, бо мене не буде
дома, але я прійду. Убрав ся в чорне одіня, іде, іде, іде, так сі
іде поволі, никус му ся дорога не навірят, дивит, ци тот ста-

28

402

рець де не стоїт, нігде го нема, вже незнає ци обертати ся, ци ще іти, вже кільканайцять миль уйшов, але собі мислит, мушу того доконата, жебим знав, де тот старець мешкае.

Відтак дивит ся він, стоїть малейкій хлопчина при керниці, повідат:—Наянсійшій Монархо! напій ся тої води. Так тот взяв, напив ся, іде. Хлопець му нічь не повів. Так він іде, іде, іде, іде, іде, став і думат, не знає ци обертати ся, ци ще іти, нігде того старца не видит, так іде, приходит, є невеличка ріка, стоїть панна, повідат:—Наянсійшій Монархо! обмій ся в той ріці. Він ся обмив, заберає ся, іде, іде, іде, іде, іде, іде, позират ся всягде, нігде нема старця, не знає, ци обертатися, ци ще іти, а ему ся все видит, же він ще недалеко від свого двору, а він вже кількадесять миль уйшов. Як вже ся тота дорога скінчила, що нею право ішов, війшов на зелену луку, такій запах, думат, як ту любо, так му ся тота дорога сподобала, чоловік сидит усе у дворі, а ту преці так красно, урвав цвітку таку красну, так любо пахне, же ся не може через дорогу нею налюбовати, повідат:—О! якій тота цвітка красний запах має, аж емь здоровіщій став. Так він собі іде, іде, є скала, прихохид ід той скалі, ковтат три тази і повідат:—Отвори мі ся, скало! тота скала отворила ся, він входит, а тот старець клячит на молитві так твердо, що і оком не глппнув на нёго, і по тій молитві промовив до нёго:—Витай найяснійшій монархо! я тебе так ожидаю, просит го сідати на такой лавчині із зеленой трави, сідай, повідат, і диви ся, десь прійшов.—Но старче! повіджте мі, де я е? А тот го ся взяв розпитовати за тоту луку, цись уважив царю, кудась ішов, там била лука, ти цвіти пахав есь, уважяй десь е; а тот его ся питат, де він е; а коло тої ріки, десь ся обмив, там есь свої гріхи обмив, робив есь ним обрахунок, а тепер уважяй десь прійшов. Повіджтежь мі, старче, де я прійшов? Тись тепер на світі, де всі сут. Відтак скликав старець всіх убогих, посадив того царя в середину і сам сі коло нёго сів, дас всіляки страви, видиш монархо, ти певно б твоїх добрах того не їдаеш, а тот нічь не чув, що їв. По обіді став тот царь із за стола, подяковав тому старцёви, а тот по-

403

відат:—Тепер, наяснійшій монархо, зістанеш в мене, вже не пі-
деш домів, і так му все повів, же с на тамтом світі, же до своїх
вже не буде ся обертати. І він там зістав ся на віки віков.

(Ігн. зъ Никловичъ, 44—46)

Іисусъ Христосъ, св. Петро и жидъ ¹).

За давныхъ часѣвъ, коли ищи Іисусъ Христосъ изъ святымъ
Петромъ ходивъ по земли, живъ въ еднимъ селѣ жидъ, у кот-
рого небыло лемъ една корова, котру винъ продавъ, жебы за-
платити на школу (спнагогу), котра будовалася. Якъ жидъ про-
давъ корову-то продавъ и вшытко (все) свое шестья (счастье),
ставъ худобнѣти и пришовъ па-жичь (съ убожалъ), а так пу-
стився на вамдры (пустился ниществовать). На дорозѣ зустрѣ-
тивъ двохъ такихъ якбы ковдушы ²), а то бывъ самъ Іисусъ

¹) Разсказъ этотъ доставленъ намъ всѣдѣ за обращеніемъ, къ угрорускимъ патріо-
тамъ, которое мы сдѣлали въ газетѣ «Карпатъ», выходящей въ Узггородѣ (Унгварѣ),
въ статьѣ «Изученіе народной словесности въ Великой и Малой Руси». Многоува-
жаемый патріотъ угрорусский, доставивший намъ этотъ расказъ, объщаетъ намъ доста-
вить больше матерьялу для продолженія издания, за то мы заранѣе благодаримъ его
отъ именъ какъ любителей русской этнографіи, такъ и сторонниковъ общенія русскихъ
племенъ, къ какимъ бы государствамъ они не принадлежали. Въ настоящемъ случаѣ
мы сохраняемъ правописаніе (какъ и объясненія) г доставителя съ замѣткою для
лицъ. не знакомыхъ съ австрорусскими правописаніями, что п нужно выговаривать,
какъ обыкновенно въ Малоросіи, за і. Что же касается до буквъ ы, и, і, е, какъ
они поставлены въ приводимомъ выше разсказѣ, то мы не рѣшаемся опредѣлять съ
точностью ихъ фонетическое значеніе во всѣхъ случаяхъ, по малому нашему зна-
комству съ угрорусскими народными нарѣчіями, хотя г. А. Кр—ій и далъ намъ
право переписать его разсказъ фонетически. Угрорускія народныя нарѣчія имѣть
весьма сложный и потому уже весьма интересный вокализмъ; напр. бы (твердое, какъ
великорусское), и (среднее, какъ украинское), і (острое, соотв. великор. и, і, и
укр. і), кромѣ того, конечно, іотированное і (йі), и наконецъ среднее между укр. и
и франц. и на подобіе мадъярскаго я; также есть нѣсколько оттѣнковъ и звуковъ
е и с (йе). Всѣ эти звуки и оттѣнки не передаются перковно малорусскими право-
писаніями, принятыми въ австрорусскихъ школахъ, ии украинскимъ правописаніемъ
и требуютъ особаго приспособленія фонетическаго правописанія съ точнымъ разли-
ченіемъ звуковъ и съ послѣдовательнымъ употребленіемъ разъ принятыхъ, условен-
ныхъ знаковъ, что могутъ сдѣлать теперь только мѣстные люди и филологи спеціа-
листы.

М. Др—въ.

²) Koldus, мадъярское слово, означаетъ нищаго, странника. А. К.

404

Христосъ исъ св. Петромъ, и каже жыдъ идъ нимъ: «А ци не-
црияли вы бы, добры люде, и мене ку собъ, то бысме ходили
въедно?»

— А чому бы нѣтъ, каже Хрпстосъ, приставай.

И жидъ пустивъ ся зъ ними на ковды; но Христосъ нековдо-
вавъ, а слово Боже проповѣдавъ, и дали имъ всяды ёсти.

Разъ приходятъ до едного великого вароша ¹), а тамъ царь
живъ, у котрого дѣвка была дуже хвора. Звѣдуются наши жоб-
раки што тутъ нового?

Бѣда, говорятъ, смутокъ, у царн, видите, дѣвка дуже хора,
а нес ей хто вылѣчити. Мы, кажутъ они, вылѣчиме, бо мы до-
хторы изъ далекихъ краѣвъ. Ознайміли у царя ожъ тутъ при-
шли тақи а сяки докторы, котри берутся вылѣчити царску дѣвку.
Припустили ихъ ку царю и хворой, а съ нима бывъ а и жидъ
чиш-то-макъ (какбы) помогати имъ у дохторской роботѣ.

Иисусъ Христосъ приступивъ идъ (къ) дѣлу; насамый передъ
давъ принести едну дейжу ²) свѣтой воды, замкнувъ двери на
ключъ, остались троми а и хора. Иисусъ Христосъ взявъ но-
жикъ, роспоровъ черево, вынявъ кишки, выполокавъ у водѣ,
вымывъ красненько и положивъ назадъ на свое мѣсто, (а жидъ
ся призерае), потому зашивъ кожу, дунувъ на тварь хорой, а
она стала на ноги, така здорова, така чамяна (красиван), што
нѣвроку и казати.—А радость. радость яка была! жыдъ высоко
поднявъ голову якобы то вумъ (онъ) вшытко зробивъ. Подвезли
еденъ повный вузъ (возъ) грошей, каже царь: «Ну добрі люди,
беріть собі вшытко, тото ваше». А у жыда ажъ очи блищать.

— Нѣтъ, каже Иисусъ Христосъ, нетреба намъ грошей, а
дайте тому жыдови дарай ³) хлѣба у тайстру (сумку).

— Та берімъ же гроши, хлѣба нетреба; якъ гроши будутъ
то и хлѣба можъ собѣ куппти.

— Нѣтъ, грошей не береме, каже Христосъ.

1) Uáros--городъ А. К.

²; Dézsa—ушатъ, водоносъ. А. К.

³) Darab—ломоть, кусокъ. А. К.

405

— Ой-йой люде, ци видѣлисте таке чудо? грошй даютъ, а онъ нехоче брати, нехочу я съ такими людьми ходити.—И отишовъ собѣ.

Приходитъ жыдъ ку едному варопу, у котрумъ также бывъ царь, а шого хвора дѣвка. Сумеся жидъ напередъ, лѣзе къ царю, славится отъ вунъ (онъ) сякій-такій гирешный (hir, hires—славный) докторъ, годенъ, каже, выговѣти дѣвку за добру платню.

— Ну, гой, каже царь; але кедь не выговѣшь—буде бѣда.

Жыдъ подсукавъ рукавы и взявся до дѣла. А ну, каже, принесѣть скоро дейжу студеной воды. Принесли, заперся жыдъ у хижу, вынявъ ножикъ, роспоровъ дѣвцѣ черево, кишки положивъ у воду, выполокавъ чамяно, вложивъ назадъ, зашивъ бемдюгъ, Колышедюгае дѣвку: ставай а ставай!... дѣвка мертва,— жидъ ставъ ревати, торгати ся за волосы, Ай-вай, бѣда! Выломали двери, жида передъ судъ, осудили на шибень (впсѣлица), отъ царску дѣвку зарѣзавъ. Ужъ го и стали везти на смерть.

Ісусъ Христосъ здесь далеко тогда бывъ изъ св. Петромъ.— «Бѣда, каже, Петре, нашого жыда везутъ вѣшати; хотѣвъ дохторовати тай зарѣзавъ царьску дѣвку; шкода бы жидища, идѣмъ го спасати»

На тотъ духъ тамъ ставъ Христосъ изъ Петромъ, недалеко отъ шибеницѣ. Чекайте (погодите), каже, не вѣшайте, бо дѣвка здорова. Послали заразъ у царьску покату двохъ памдурувъ на коняхъ, ожъ бы перевѣдалися ци правда.

— Правда, кажутъ, дѣвка здорова-жива.—(Иисусъ Христосъ, видите, якъ Богъ, самъ исцѣлливъ ей, и тымъ спасъ жида отъ смерти).

Царь обрадовався, давъ привезти едень вузъ (возъ) грошей, каже, берѣть собѣ добри люде за ваше добре дѣло.

— Нѣтъ, каже, Иисусъ Христосъ, не треба грошей, а дайте тому жыдови дарабъ хлѣба у тайстру.

— Ай-вай, люде, ци видѣли сте таке чудо, даютъ гроши уже на другій завудъ, а нехоче брати. Тадѣже гроши-то мои, я собѣ ихъ задохторовавъ...

— Ой тадѣ ты выдохторовавъ, такъ, што мало тя незавадили.

406

И пушли (пошли) далей, жыдъ поплянтался (поплелся) за ними. Было страшно горячо (змойно), жыдъ йойчитъ: О-йо-йой, сѣдайме дагде до холодку бо узъ немозу далей идти.—Нѣтъ жиде, каже Христосъ, идѣмъ.—Идутъ, идутъ, видятъ на дратцѣ (стежкѣ) лежитъ аршовъ (ásó—заступъ, рыль).

— Жиде, каже Христосъ, здоймій аршовъ, придастся.

— А, насто минѣ арсова, я копато нелюблю и незнаю, бери кедь (если) хочешь самъ.

Иисусъ Христосъ взялъ аршовъ и понѣсъ на плечахъ. Сбып до холодку подъ дерево. Иисусъ Христосъ вставъ и зачавъ съ аршовомъ рыти землю такъ играючися,—отразу выкотився котелъ (желизный сосудъ, перекотился и высыпалися изъ нього чисты и білі якъ снѣгъ гусашп ¹). Жыдъ скочивъ было и ставъ хапати (хватать); но І. Х. закопавъ гроши назадъ въ землю, приговоривъ жыдищу:

— Нехотѣвъ ты, жиде, подняти аршовъ со земли, такъ не будешь и гроши личити (числить).

— А я нехоцу съ такими людьми, сто гросѣ не любить, дальсе зити, ходити.—И охабивъ (оставилъ) ихъ, зато незасталось на немъ божого благословенія.

(Записана въ селѣ Розвиговѣ, Берегскаго комитета на Угорской Русп, по разсказу селянина Андрія Марусамита, Ан. Кр—мъ.)

## Запроданный чорту и адское ложе къ № 29, 2.

Бив един чоловік, їхав в дорогу і позастрігали му коні в багно велике. І так приходит д нему проклятий, повідат:

— Запиши мі тото, у нім незнаш нічь, то я тя вибавлю а як ні, то згинеш ту із всім товаром.

Тот взяв пригадовав собі де що мав, та записав; а оно жона зашла в тяж, а він не знав, і відтак як записав і приїздив домів, і повідат жоні:

¹) Guszas, zuanziqer—двадцатникъ, монета стоимости нынѣшнихъ 33¼ крейца-рей австр. А. К.

407

— Кгаздинойко! бив бем в такім, же бив бим згиб, а приходит такій ге паничь, та мовит: жебим тото записав за щом несвідомий; та я записав. А она мовит:

— Кгаздойко! то ти свою детину записав.

Він взяв, тот запис у скриню замок, та ся зажурив. Прійшло, она злегла, уродила хлопця; як уродила так хлоп росте, так хлоп росте—дала го до чків, учитъся, уже ся вивчив і прійшов домів на вакацію, та сі ходит так з вітцем, і его сі отец все сумуб. Він повідат:

— Татуню! чому вп таки все сумні дуже?

— Повідат дітино моя дітино! я сумний, бо ся тобов недовго видиш буду тішити.

Тот ся питат:

Чому?

А тот му нехоче повісти; потом пішов домів з поля, а отець му забив ключик, тот прійшов ідомок і знайшов тот запис, шо у матерній утробі запроданий.

І найшов тот запис, взяв ся, зібрався та іде.

Приходит так ід лісові, є в лісі двір, входит до того двора: там нема, хіба една баба їсти варит, таке як на комашню. Він там приходит, она повідат:

— Паничу, паничу! чож ти ту прійшов, мій кгазда як прійде то тя зараз забье.

Він повідат:

— Та ний бье, едно вже мені.

Входит і тот вже розбійник, повідат:

— А ци ти ту?

— А я ту.

— Ого повідат хвала богу, то я тя забю.

— О повідат, вже мені едно, бій!

— А шо ти за един?

— Я такій самій як ти.

— А ци ти у матери в утробі запроданий?

— Я.

408

— Ну то ти такій як и є, та ідиж на вислугу, іди, я тебе не буду бити, а жебись мі повів, яке мені там ложе постелено.

Тот взявся і пішов ід него. Надходит тамка до проклятих, повідають до найстаршого послужники его.

— Тот прійшов, шо у матерном утробі запроданний бив.

Він си повелів оберва підняти на желизни вили, жеби ся подивив, повідат:

— Ще тобі не чис на вислугу іти, як тобі чис вийде, то ми тя найдеми сами. Іди там, іди! до тої царниці, ми тя там найдем.

Він ся взив і пішов.

Била царница проклята, там бив двір великій у тої царниці, а довкола двора било желизне кіля, а на каждим колі голова хлопска.

І веліла му стадо гнати. Там една била така дівчина, шо там занесена била, прокляти ю занесли. Повідат:

— Жебись нічь нехотів, хіба ту є така трость, жебись тоту трость хотів, бо з тов тростёв шо схочеш, то зробиш з проклятими.

Відтак він як заяв стадо, перепас і пригнав. Она му дае обідати, а він нехоче, повідат:

— Заплать мі, дай мі трость тоту, бо я заслужив. Дістав тоту трость і мовит:

— Присягаю перед Богом, що я тобі нічь не буду чинити. Обернув ся до тих проклятих зновель.

— Я прійшов на вислугу, давайти мі яку роботу, а ні, то мі верніт тот запис.

Тот повідат зновель:

— Ше тобі нечис тутки.

— Я мав чяс, то я прійшов.

Они не хотіли му неяку службу дати. Він як хопив тоту трость, як взяв бити, як взяв по пеклі гонитп, як взяв анцихриста бити а тот анцихрист свиснув, жебп ся всі збігли д нёму, котрий взяв запис, жебу му вернув, аж един кривий з заду лізе і тот повідат:

409

— Же я взяв, же я записав у матернім утробі.

• Нехотів давати, як го взяли всі бити, та з за листи з за скіри виняв і дав му до рук. Він взяв там ще тих проклятих печп, жеби повіли, яке розбійникови ложе ту встелено. І так ради ні ради вказали: е котел, коло кітла два прокляти кілём желізним огень мішают, абп дуже жгло під ним кітлом, і в тім кітлі є таке бороняне гвізди, крізь тоти гвозді огні і окропи сарчят. І они му повідают, же то розбійникови постелено. Питат ся яке друге ложе. Они му вказали другій котел а в тім котлі ножі встелені на остро, крізь ножі смола кихкотіт. Тото его друге ложе. Тепер повідат:

— Ну! вкажіт мі еще трете ложе, бо и звідти не піду а я вас всіх помучу, як мі не вкажеті.

Они му вказалі котел а в тім котлі кров кіпіт. То его трете ложе.

Взявся відтам і пішов, приходит там назад до того розбійника. Розбійник го ся питат:

— А надійшов есь?

— Надійшов.

— Тись вже ся вислужив?

— Вислужив.

— А видів есь моє ложе?

— Видів.

— Но повідай яке.

Повідат:

— В еднім е котел а в нім гвізда, та зуби бороняні а крузь тото огні горят, а они як огні сарчить, друге ложе е котел ножами встелений, крузь ножі поломінь бье, то вже друга постіль, трета постіль котев а в кітлі кров заєдно кипит.

— Ну, повідат, добресь ся питав, я сам знаю, же таку постіль маю, але я однако тебе тепер забю, бо я забив сто голов без едної а ти будеш послідний; а ні, то мі дай покуту.

Тот паничь мотодейкій незнає нічы яку покуту давати, та пішов в ліс.

— Ти сі ту буде, а я буду розгадовати,

410

Із ліса виходит а пастухи ізтяли на горі на едні яблінку, і
огень кладут, і він пішов, і взяв едну головню, і пішов найшов
в лісі керницю, і відмірив на триста кроків так в гору, і тоту
голообню там запяв, і закликав в той час розбійника ід собі:

-- Ходи ти зі мнов, я тобі буду давати покуту.

І тот пішов із ним. Тот прійшов ід той керниці, повідат:

-- На, бере воду із той керниці в рот, і носи на колінках воду на тоту головню, і лій воду, поки з ній не розівье ся яблінка; як така розівье ся яблінка, же вродит ябка, тогда тобі буде тот гріх відпущений.

І тот тим часом, як тот мовив, зараз укляк, у рот води взяв,
і носе. А тот паничь взяв, пішов і лишив го.

Пішов еще до чків, еще як взяв ся учити, як взяв ся учити
еще ся виучив на ксёндза, і бив ксёндзом так довго, же такій
сивій бив, як голубец, і так упало му їхати через тот ліс. Так
запахли ябка дуже на весь ліс. Повідат до свого фірмана:

— Глидай, де ту так ябка пахнут, коньче ту десь е якась
яблінка.

Фірман пішов, глядат, глядат, найшов таку яблінь, же на
ній таки ябка, як горнята, а всі червони, а немож увалити.
І закликав ксёндза ід той яблінці, а ксёндз там приходит, а
тот там такий ше ге павучейка лазит, так вже ся скваців, так
так ся зстарів, і повідат до ксёндза. Боже, боже! відколп я тебе
жду вже. І так взяв закликав го ксёндз ід собі, зараз го розчяв
сповідати, і висповідав го і вилів ябка тоти трясти; і він ся
притулів до той яблінки, всі ябка спалі. Хіба два ябка ще зі-
стали, а то били отец і мати. І так як упав на колінка із тим
ксёндзом, як взяли Бога просити, як взяли Бога просити, аж і
тоти два ябка упали, і так ся учистит. (Пп. зъ Пикловичъ, 3—7).

КЪ ОТДЪЛУ ІХ

Доля богатаго и бѣднаго, къ № 19.

Два братя били, един бідний а другій богатий. Тот богачь
справляв командню, а бідний прійшов до нёго, та мовит:—Дай

411

мі кусень хліба.—Іди, іди, не дам ті, іди кільля стережи, би
иміня не розьіло. Той бідний мовит:—Не давш, та не давай.
Пішов сів собі під кільля, лише дра колики мав, сидит собі
під тими двома коликами, дивит ся, а миш все біжит, та
тігат колося з его кільля, а в богацке несе:—Почкай, я тебе
іму, почкай, я тебе іму! Зладив собі такій пруток свитойкій
(що ся угинат).—Я тебе мушу зъимити. Закрадат ся, закрадат,
миш ся запхала у сніп, він ї імив за хвіст, так бье, Господе!
бье, бье, она ся так просит:—Пусти мя, пусти.—Непушу, я тя
забю.—Пусти мя, пусти.—Ніт, я тя забю, я тілько лише маю,
а ти ще і то тігаш в богацьке.—Ба бо мені так наказано, я
твого брата щастье.—Та повідж де мое?—Я не знаю.—Кой не-
знавш, то я тя забю. Мовит:—Та вже так не січи мя, вже ті
повім; мовит, ту твого щастя нігде нема в том селі, жебись ся
порадив, та жебись гет відти пішов.—Та я ся пораджу, а лише
гет повіджь де.—Твое мовит щастье аж на десятом селі є там
корчма згоріла, там, мовит, іди, проси ся у пана, проси ся на
роботу, та може ті і хату виставит, та проси тоту корчму, він
ті дасть. Тот взяв втотчяс та пустив ту миш, та пішов домів.
Приходит домів, забират ся гет:—Бери діти, та ходи гет.—Та
щожь, кгаздо, та де підемо?—Не питай ся де, я тя поведу, ми
ту немаемо що робити, ходім, мовит гет, збирай діти. Она взяла
діти, позагортала, она взяла едну дітину на плечения, а друге
він, а едно за ними іде. Ідут, ідут, далі мовит:—На дітину, я
дома лишив гроши, добро буде дітням на хлібец. Приходит, а там
за пёцом публіка так плаче, він приходит:—А чо ти плачеш?—
А щожь я буду без вас робити.—Є! я і тебе возму. Она утихла; взяв
найшов буклаг старий, такій великій, закручено, викрутив:—
На лізь ту. Закрутив, взяв на плечі:—Но ходім. Тепер іде, іде,
приходит д жоні.—А то на що?—О горівки сі купим на дорозі.
—Є! дурний! голів бись дітину нести, вержь то гет.—Є! я і ді-
тину буду нести, і тото. Взяв, дітину на руках а то на плечох
несе, несе, дивит все де би то сховати, дивит ся, там таке чи-
чко, трясеся багнище, намацяв де глибоко, намацяв, вибрав
млачки, запхав і іде, іде, іде, з дітьми, прійшов до села.—

412

Ци далеко ше?—Далеко. Купив дітям молока, та іде. Іде, іде, іде, іде, дивит ся, якійсь двір є, певно село. Іде якійсь чоло-
вік, питат ся: —Певно тото село? —А то є тото. А тот: Та ми
до нёго ідемо. Іде, іде, зйшов до пана, а пан го ся питат: —
Відки ти із якого ти села? —Я з того і з того, я з далека. —А
де ідеш? та у мене наймися. —Я бим просив, чій бисте мі дали
хату поставити на нём згарищу, що він корчма згоріла. —Та
добре, то корчмище єднако згоріло. Взяв виставив сі хатину,
протяв єдно вікно, сидит, люде вже на яри копают на розсаду.

Він повідат: —Іди ти, накопли він, та посієм хоть розсаду. Она
копле, копле, далі він вийшов, копле, повідат: —Щось не лізе
рискаль, ану продобаймо ямку, виймім той камінь. Она мовит:
—Тадже ту нема каміня. Він взяв прогартати; щось дзвинит,
прогартат: Чей найду якій край тому; все прогартат, вже тільке
пригорнув: —Чей край тому найду. Далі пригорнув, там по
локта, заважив, дивит ся, мовит: —Яке ся він щось красне яс-
ніє, ану лізь. Якесь глибоко, та видиш, о склеп є, ту усё є,
всій гаразд дивижно нілько ту грошей. Цит, кгаздинько, жеби
пан не вчув. —Ту всёго є, горівка, хліб, мацьки з сиром, ябка,
але тото потрупішіло, здрантіло. —Вийми троха грошій, жеби
кто неввидів. —Буде! лиш за чяс. Купив сі коня, кепско ми, мені
в той хаті тісно, я куплю сі хату. —Та чому, купи. Купив сі
хату таку тенгу, з трёма вікни, купив сі стайню, таку тенгу,
на два ряди, купив пару волів, купив сі три корові Диви, кгаз-
диненьку, вжем сі купив, мені ше треба пару биків, жебим орав
чтирма. Далі пан приходит: —А де ти тілько взяв? —Є! мовит
мені пан Біг дав, там найшов сі. Взяв пішов пан. —Вже мовит,
вже і пан чудує ся, з відки я тільке взяв. Надъїздит хлопець
его брата. —Ци не продалиби ви збіжя. —Та чому. Заїхав до той
обори, тот взяв коні повипрігав: Ходи до хати та що зьїдж.
Війшов до хати, позасідали. —Ци не мав ти якого стрика? —Та
бив якійсь, такій ледака, та де комашни била, та там ішов та-
кій лежян бив, та забрав діти, та десь пішов. —Та то я сам, та
чей твій отец туда приїде. Понабирав му мішки, красненько на-
клав му на віз, дав му хліба на дорогу: —А жеби ті отец прі-

413

хав. Тот хлопець їде, так би рад живо до дому, жеби за стрика
повів, приїжджят: —Ой та що він має, коні має, збіжня має, та
тілько ви не маєте, та велів вам приїздити. Взняв тот коні кор-
мити, сів на віз, їде, їде, приїхав до свого брата, та питат
ся: —Як ти тото зробив, що ти тілько маєш? —Я так і так,
правда, же ти комашню робив — Правда. — Я у тебе просив хліба,
а ти мовив: іди собі, іди там під кілья стереїди, та пійдеш вече-
ряти, я собі сів а миш тігат мое колося у твое, я ю імив і бю,
а она ся просит, я твого брата щастье, а мое де, а твое далеко
аж на десятом селі. Прійшов ем домів та мовлю жоні зберайся,
та я найшов боклажище, викрутив закрутив публичище, та іду,
на дорозі дивлю, а то ся трясе, та я у тото запхав, та як по-
їдеш та будеш ся дивити, та випустиш до мене назад. Тот їде,
дивит ся, може тутка тота млака, зліз ковтат в землю, шось
ковтат, витяг, викрутив, лізь, лізь, мій брат такій богач будеш
мати в чім бити. —Є! мовит дурний, я там не піду, я не знаю
де, я перед тебе біжу. — Він аж руки вломив. Тот приїздит до-
мів а тота вже за пьецом силит. Другій день то корова сгибла,
то украли бики злодні, знов ся прошло вовци зьїлп коня, так
ся помало гладит, так ся заправило і згоріло і вмер той богачь.

(Игн. зъ Никловичъ, 69—72).

Злыдни, къ № 16—17.

В кінці однії слободи, як раз од степу, жило два брати:
багатий і убогий. От убогий прийшов до багатого і заліз за
стіл. Богатий ёго й прогоне: «ідп, каже, геть з застолу: луче
піди на тік, та позганяй граків». Пішов біднпй брат і давай
згонять. Граки позлітали, а одна шуліка, шо злетить, то впьять
і сяде. Втомпвся вже він ганяючись і давай її лаять. А та шуліка
й каже: «не жить тобі, чоловіче, в цій слободі, бо тут не буде
тобі ні щастя, ні долі, а іди в другу». Пішов він до дому,
позабірав дітей, жінку і де яку одежу з ганчирками і потяг в
другу слободу, почепивше через плечі боклаг. Ідуть вони тай
ідуть шляхом, а злидні (мов бульбашки такі, чи що) учепіри-
лись за чоловіка і кажуть: «куди ти нас несеш: ми від тебе не

414

відстанемо, бо ти наш». От дітворі заманилось пить, і чоловік звернув до річки. Набрав води, а тоді взяв, позапихав злидні в боклаг, заткнув затичками, тай закопав з водою на березі. Пішли вони дальше. Ідуть, тай ідуть, коли стоїть слобідка а кінець неї пустка—люди вимерли з голоду. Вони й пішли туди жить. Сидять раз вони в хаті і слухають—гука шось на горіщі: «ізсадн! ізсади!» Чоловік вийшов у сіни, взяв бичовочку і поліз на горіще. Глядь, аж сидить козини з ріжками (а то був чортяка, не при хаті згалуюче ¹). Він узяв, налигав козини і хотів ёго легенько ізсадить до долу. Тіко шо доніс до драбини, а гроші так і посипались у сіни. Зліз чоловік і давай їх збирать, тай набрав дві скрині. Тоді той чоловік і переказує братові через людей, шоб ішов до ёго жить. Брат почув, та й дума: мабуть їсти нічого, шо кличе. Велів він напекти палянць і пішов. Дорогою прочув, шо брат ёго розбагатів тай пожалів нести паляниць: взяв їх і закопав у глинищі. Приходе, а брат ёму і показує одну скриню грошей, а далі й другу. Так завість і взяла багача. Брат ёму й каже: «у мене ще есть закопані гроші в боклазі, біля річки: коли хоч, візьми». Той не зхотів і гостювать та до річки, та за боклаг. Тіко шо видіткнув ёго, а злидні вискочили, та так і вчипились за ёго: «ти наш.» кажуть. Приходе він до дому, аж всё, яке було богатство, погоріло, а де стояла хата, зостались вугілля. Став він тоді жіть в тій землянці, де жів ёго бедний брат вмісті з злиднями.

(Ольгинское, Маріули. Уѣзда, Екатеринос. губ. записал. отъ дѣвцы Настасьп Явдокименковой: Я. П. Новицкій).

Ср. переведенный варьянтъ Максимовча, Три сказки и одна побасенка, К. 1845, 35—44, Афанасьева, Р. Н. Сказки, IV, 420 п слѣд. Еще о долѣ малор. расказъ у Афанасьева, IV, 425, перепечат. изъ Основы.

КЪ ОТДЪЛУ Х.

Польша и запорожье. (Гетманщина).

Де тепер Киевська губернія, кажуть, була гетьманщина, а тут, де живемо ми тепер (Маріупольск. уѣздъ), жили по могилах

¹) Разсказчица въ это время крестится.

415

ватаги з розбойниками, котрі були з запорожців. Степи оці, шо тепер на їх села, були дики, а біля моря ходила нагайва та татарва. Оце було ватажки понаряжаються купцями, тай ідуть в Києвську губернію, та в Польшу. Прийдуть до пана ляха, мов куповать там то скот, то вовну, а пан і прийма їх за гостей, а на нічь одводе їм убраті горниці. Дождуть, було, ночі, підъїдуть з ліску до горниці казаки і почнуть вони ворожить біля панів, та паньского скарбу. Було заберуть або побьють на місті і пана, і пані, все багатство візьмуть, а христян на волю випустять, бо тоді поляки дуже мучили український народ. Кажуть старі люди, шо й орали людьми і пропивали як собак і що тіко не робили. Сказано, щитали за собак. Як стали вже в свою віру обвиртать, то, звісно, свій за свого стоїть і ідуть казаки виручать своїх братів з неволі, та й нуздають їх в запоріжжя. Були, кажуть, такі муки, шо народ голий та голодний скитався по степах, лісах та бурянах як звір, поки добереться сердешний до запоріжжя, або в гетманщину.

(С. Ольгинское, Маріуп. узіда, Екатер. губ. записалъ со словъ Филиппа Молодики Я. П. Новицкій, марта, 1876).

Год двадцять буде тому, як ми ходили в Крим. Ідемо відтіля вже до дому, і не доїхавши верст двадцять до свого села, ми стали біля слободи Киньської (нынѣ мѣстечко Григорьевка, пмѣнє графа А. Г. Канкрина, на рѣкѣ Конкѣ или Конскія воды, какъ ее назвали въ прошломъ столѣтіи) попасувать волів; назбирали сухеньких кізячків і заходились варить куліш з рибоко, бо кажись було чи в середу, чи в пьятницю; наварпли кулішу, посідали під возами і їмо. Приходе до нас старий, старий дід, та білий, білий, як місяць, а червоний, та повній як ягода. — «Здорове!» каже.— Здорове! одвічаємо.— «З віткіли Бог несе?» — З Криму, кажемо.— «А сами з віткиль?» — А ось, кажемо, з слободи недатекої вже: шо вище (А)інівська, а ниж Кічкаса—з Вознесенки. Дід тоді й каже: «Охота вам чумакувать; такім людям молодім, та здоровім можна б і так прожити, тай богатім

416

буть». — Як же так? питаїмо. — «Та так: ви живите біля Сагайдаш-
ного недалеко, де стіко гроший, шо не то за для вашего села,
для двох губерній сталоб». — Ми й питаїмо які ж це гроші? — «Хіба
ви нечули про покойнаго Сагайдака нічого?» — Та чули, кажемо,
шо де хто із старіх богато за ёго разсказують, а за гроші Бог
єго зна. — «Ото ж, діти, шо старії расказують, то вони й сами
мало знають, бо мабуть, діти, нема вже старішого мене: ось ста
двадцятий наступає; ніхто так незна Сагайдака, як я, бо не один
год я вмісті з ним жив у самім тім таки ліску, шо й тепер від-
того зоветься Сагайдашне». Дід нам тоді як почав росказывать,
як почав... «Не за вас, каже, Січ уничтожили і Запорізця роз-
різнили, то ви, гляди, чи й знаете що? Було воно так. Царица
Катерина обступила своїм військом Запорожжя, забрала військо.
кошових і де яку козацьку старшину, а козаки вже самі хоть і
нехотя, а вже повинились. Одобрали тоді в нас землю, і все яке
було мущество у війська, і де що із гроший, шо не вспіли за-
ховать в землю, саміх козаків—кого разсилала по другим уже зе-
млям, кого в свое військо взяла, де хто подався на Дін, а де
хто аж на Дунай. Звісно, ми товариством привикли жить, свою
волею, то було й тікаємо упьять у Запорожья; та вже не багато
нас тоді тікало, так шо війська сильного вже не було; силились
ми так, шоб мало хто й бачив, а коло Дніпра є де сховаться: то
в лісі, то в скелях. Зійшлись ми раз з старим Запорожцем, по-
койним Сагайдаком ¹), а він і каже: давайте, брати, упять уте-
чемо до Дніпра, бо хіба воно до діла козакові жити міз бабами,
та міз кочергами; луче поселемось біля Січі таки, у тім ліску,
що знаїте—супротів остріва Хортиці (противъ сѣвернаго конца
острова), то там нам добре буде; там, каже, кругом густий ліс,
скелі та гори, будемо жити як у ями і ніякій чортяка не бачи-
тиме». — Добре, кажемо. Зібралось нас душ сорок, посіддали вночі
коний, тай подалися скрізь степами, бо слобід ще не було так

1) На вопросъ нашъ: гдѣ, т. е въ какой губерніи козаки «замышляли» перебраться въ Запорожье разсказчикъ замѣтилъ, почасавші чубъ: «Він і казав в якій губерніі; чи в киевскій, чи в полтавскій; кажись в Киевскій (подумавъ). Та так, так, так і запишіть».

417

багато, як тепер: а так було—де не де поселок. Добігли до Дніпра, поперепливали кіньми, та вскочили в лісок, поробили куріні і давай жить. Звісно—чим було тоді козак живе, як не розбоем, то крадіжкою. Жили ми там—ось і забув стіко год, казав дід—чи три, чи чотирі годи, а шось довгенько. Старий Сагайдак, каже дід, був наш ватаг, було порядок дає і сидить більше дома, біля курінів, а ми було все їздимо; він було хліба придба на зіму, та з скотом пораїться дома. От раз поїхали ми в Польщу, щоб поворожить коло де-яких панків, та поживиться. Стали минать гряницю Київської губернії, а тут, як на наше лихо, порозьїздились ми нарізно на розвідки, а де не взялось Царицине військо і повило нас вісім чоловік. Заставляють нас пристать до війська. Шо тут робить?—Не хочеться; з чотирьма з наших возились, возлились—не хотять приставать: «ми, кажуть, вольні козаки;» а далі дойшло діло і до шабель, так їх і повішали; нас же, чотирёх, заплішили в козаки. Так уже мабудь через год, військо наше, 2000 душ, йшло в Крим. Нас забрали за для того, шоб ми показували дорогу в Крим, бо ніхто таких виходів не знав як ми. Прийшлося нам йти як раз по біля Сагайдашне і переправляться через Дніпро в тім місці, де тепер уже живуть німці, шо зветься Кічкас. Прийшли ми до Дніпра. Поставало військо на березі, на піску, і давай пантоннії ¹) мости наводить. Жаль міні стало старого нашого отамана, Сагайдака, бо вже я чув, шо ёго не минуть. Я одбіг од війська конем геть-геть туди аж супротів Сагайдашного, тай пустився конем уплинь водою, через Дніпро; був я уже серед Дніпра, а козаки давай стрилять на мене. Переплів я річку, вискочив на берег, та чагарником ²) до куріня покойного Сагайдака, а там було чоловік чи сім, чи з вісім, або й з десять запорожців—не вспів розглядіться, бо не до того було, —тай кажу: «ей, батьку, отамане, і ви, брати! тікайте, та ско ріше! бо на тім боці військо вже пантонні мости справля, та зайде й до вас». Позхвачувались козаки з міст, де сиділи, та й

¹) Пантонные мосты устраивались на лодкахъ, черезъ которыя перекладывали доски. Примѣч. автора.

²) Чагарник—такий густий лісок. Примѣч. разскащика.

27

418

давай навтіки. Сагайдак і каже хлонцям: «біжіть мерщі, прижекніть чайку ¹), а я поки управлюсь тута». Побігли козаки до чайки, а старий Сагайдак убіг в землянку, висипав в скрині срібні та золоті талярі в дві шкури, виніс їх на середню скелю, та й пустив між каміння; так і загули вони по між каміннями. Він тоді виніс ще бочонок та відро з грішми, та в барліг, шо нижче скелі, й загорнув. Зібравсь тоді тікать, та вибіг до Дніпра, до козаків, а вони вже й подались дубом (чайкой) на низ.—«Ей, підождіть, братці, й мене!» кричить Сагайдак.—«Ні, вже, батьку, прощай!» а сами гребуть, аж весла тріщать, та тікають. Біжить Сагайдак до куріня, тай каже: «ну, хоч здохну, а живим в руки не дамся!» Вбіг тоді в свою цеглову землянку, тай заперся залізними дверьми. Я сів тоді на коня і подався чагарником по над берегом до того міста, де буде військо виходить на берег. Сів тоді біля криниці, та вмочаю сухарі в криницю і їм. Стало військо вже на берег виходить, а маёр конем як прибіжить до мене, та як крикне: «ах ти сякий разтакий ізміннику: ти вже дав знать Сагайдакові, шо ми до ёго прибудемо!» та так шашку надо мною і витяг. Я ёму й кажу: «коли не вірите міні, то повірьте оцім сухарям, цёму святому хлібові, шо я не ізмінник; то я вплинь пустився за для того, шо ми вже народ привишний до сёго: не первина нам Дніпро перепливати». Тоді маёр скомандував їхать війську в Сагайдашне, копіювать Сагайдака. Приїхали. Військо обступило запорозькі куріні, і як нікого з людей не найшли, то кинулись до цеглового куріня покойного Сагайдака. Курінь ёго був обнесений кругом залізною ришоткою. Як зачали ворожить біля ёго куріня,—ніяк дверей не одчинять; вони тоді зачали кричать, шоб старий вийшов. Не виходе. Давай вони силою брать, давай вікна бить. Вже як допекли старому, тоді давай він на їх з вікон стрелять, тай положив на місті чоловіка зо три, а де-яких поранив. За землянкою стояв стіжок гречаної соломи; взяло військо, дві гарби соломи наклало, підвезло до землянки, закидало її всю, так шо й вікон не стало видно,

¹) Чайка, або великий такий каюк, куди влізе чоловіка 50, що ми тепер звемо дубом. Пр. разскащика.