6

Ale nesmírný výtěžek byl příliš lákavý. Za mizerné, bezcenné ač lesknavé hračky, za špatné ručnice, sekery, soudky kořalky a pestrá tkaniva z bavlny byli vyměňováni silní otroci, kteří pak doma v Brazilii proměněni byli v lesklý zvučný kov. A ceny jejich stále rostly, od té doby co obchod s nimi byl ztížen. A tak vždy znovu a znovu odvažoval se kapitán, důvěřuje ve své dosavadní štěstí do tohoto úkrytu, kde bohatství jeho vzalo počátek a odkud mu také stále přirůstalo.

Jednoho dne při přílivu projela ,,Santa Margarita" opět úzkým kanálem a vyhodila pak kotvy v zálivu, kde už často odpočívala. Loď ta byla v dobrém stavu a byla znamenitým plavcem.

Otrokář, který zná veliké nebezpečí svého ohavného řemesla, jest velmi bedlivý a opatrný ve všem. Je obeznámen v podvádění a všeliké Isti. Jeho svědomí snese to, že s životem a svobodou lidí jest nakládáno jako s balíkem zboží. Sestoupil-li jednou člověk, jsa neukrotitelnou touhou po penězích veden, tak hluboko, pak je mu vše lehké. Jsou to hrozné zjevy lidské špatnosti, které se nám v tomto oboru jeví. Musí nás naplniti zděšením.

Kapitán Cordela byl pravý prohnaný, otrokář, který svoje řemeslo dlouho prováděl a nebál se žádné špatnosti. Byl zkušeným ve svém obchodu a skvělými platy získal si zkušené mužstvo stejných náhledů až na jednoho nováčka. Týž osvědčil se býti výtečným námořníkem.

Přistání a zakotvení, které v přístavech bývá obyčejně provázeno velikým hlukem a křikem, událo se zde co nejtišeji. Nenadálým se objevením lodě byly vyrušeny jen houfy vodního ptactva, které se zdržovaly u tohoto rybami naplněného zálivu a pak krokodilové, jichž tu bylo množství. Sklapli svoje hrozné tlamy a rychle se ponořili do hlubiny. Ale brzy opět se obje-

7

vili na povrchu, zvědavě si loď prohlížejíce, takže jejich hlavy byly viditelny. Rádi byli by jim poslali námořníci několik kulí z děl na přivítanou, ale opatrnost kázala, aby žádná známka o přítomnosti lodě nebyla dána.

V malém zálivu panovalo tichu skoro úplně. Jen tu a tam zavzněl řev rvoucích se opic anebo křik papoušků, kteří přeletovaly z pevniny na ostrov a zpět, dále skřehotání vodního ptactva a konečně časem hlboký, příšerný hlas některého většího dravce.

Lidských příbytků nebylo tu nikde viděti. Všude břehu jevilo se jen hustě srostlé větvoví manglového stromu, nad ně pak sáhaly koruny mocných boababů a bananů, lupeny palmové a mimosy, veliké listy pisanigu a bambusu obrovského vzrostu.

Příroda na první pohled jevila se tu býti překrásnou a zdálo se, že pobyt na tomto pobřeží, plném chutných plodů a zvěři, musel by býti blažený, ale pravá skutečnost vypadala jinak. V té tiché, čisté hladině vodní proháněli se krokodilové, ano i žraloci často navštěvovali tento záliv, hledajíce něco pro ukojení svého nekonečného hladu. V lesích opět proháněli se lvové a tygři. V krásné, vysoké trávě vinuli se jedovatí hadi a při večeru vystupovaly z lesů a močálů jedovaté plynny, před kterými musel se člověk utéci do vnitra lodě, aby je do sebe nevsál, a tím nedostal zárodek té nejhorší zimnice.

Večer rychle následoval po zakotvení lodě. Všecky práce na lodi byly na rozkaz kapitánův uspíšeny a když konečně žhavé slunce africké se uložilo k odpočinku a slabý mrak se uložil na moře, ležel tu kolos lodní tak tiše, jako by v něm života nebylo. Všichni v něm byli ovládnuti pocitem úplné bezpečnosti.

Za to venku teprvé nyní začal ten pravý život, řvaní, křik a vůbec všecky zvuky, jakými ovládali tvo-

8

rové, se nyní daly slyšeti. Vodní ptačtvo s křikem hledalo místo pro přespání. Papouškové o kakadů se za uši rozrývajícího křiku rvali a vyvolená místa. Oškliví netopýři píštěli ve vzduchu po kořisti. Šovy se ozývaly, nesčetné opice dováděly, křičely a rvaly se v korunách stromů. Pronikavý štěkot šakalů a hyen bylo všude slyšeti a mezi tím ozývalo se strašné řvaní krále lesů, mocného afrického lva, jakož i 1stivého, hladového tygra, takže nezvyklý tomu člověk byl by z úžasu a strachu nevycházel. Ale plavci na Santa Margarita byli tomu už zvyklí a k tomu se ve svém dřevěném domě na vodě cítili dosti bezpečnými, aspoň před přírodou více než před lidmi.

Ku půlnoci už se znenáhla ten hřmot utišil a bylo pak slyšeti jen nárazy vln na pobřeží a slabé šelestění větru v korunách stromů.

S ranními červánky začal se ozývati tentýž hluk až na řvaní dravé zvěře, která nyní tiše ležela ve svých doupatech. Na lodi také už časně z rána objevil se život. Hlas kapitánův se ozval a mužstvu bylo plniti jeho určité rozkazy. Více mužů, ozbrojených až po zuby, vstoupilo do loďký, která je převezla na druhý břeh, kdež pak v poušti lesní zmizeli. Byli to poslové kapitánovi ku jeho známým náčelníkům domorodných kmenů. Mužové ti už znali cestu a byli zmužilí dosti, aby se nelekali žádného nebezpečí.

Když loďka prázdná se vrátila, stal se život na lodi tím živějším. Byl spuštěn velký člun s prázdnými nádobami na vodu, kterouž chtěli opět při ústí řeky obnoviti. Jiní opět vystoupili na zelený břeh ostrova, osekali tam část lesa a postavili stany, tak aby tam mohli si dopřáti příjemnějšího pobytu ve chladu vysokých stromů. Ptactvo se rozprchlo před nimi, unikajíc do neproniknutelných pro člověka pralesů, ale opice a krokodilové zůstali, zvědavě a každý svým spůsobem pohlíželi na

9

počínání těch mužů. Krokodilové dívali se na ně pito-
mě, spíše bažíce po spolknutí jich, než aby zvěděli co
vlastně ti muži činí. Opice však vylezly do nejvyšších
až vrcholů stromových a nakukovaly dolů na lidi pit-
vorně se tváříce.

Kapitán sám vyšel také ven na mýtinu. Byla tam přenesena i kuchyně. Z mužstva ti, kteří uměli dobře stříleti, byli posláni do lesa, aby nějaké antilopy zastřelili. A tak všechněm obyvatelům lodě byla nějaká práce vykázána. Kapitán netrpělivě čekal příchodu vyslaných mužů, kteří měli přinésti tu nejmilejší mu zvěst, totiž o koupi otroků.

Vícero dnů uplynulo tiše, ale jednoho dne se ko-
nečně objevily na kraji lesa postavy. Rána střelná
byla umluveným znamením. Hned jak se ozvala, roz-
kázal kapitán, aby několik mužů s loďkou odplulo pro
přišlé. Byli to vyslanci kapitánovi a kromě toho dva
černoši, vyslaní od náčelníka kmene ku kapitánovi, aby
s ním obchod uzavřeli.

Kapitán pozdravil černochy jako staré známé, ale přece se všemi obřady. Potom byli uctěni, při čemž tvořil hlavní část hostiny rum, který hosté dychtivě polýkali.

Na to nechal přinésti ono zboží, které černochům
na výměnu za otroky nabízel. Oči černochů zasvítily
se při pohledu na takovou krásu, ač to všecko bylo jen
pozlátko a malá zrcadélka. Byly zde také šnůrky ko-
ralové, náramníky z lesklého, ale bezcenného kovu s ka-
meny taktéž bezcennými, dále náušnice a jiné skvosty
blýskavé, ale bez ceny.

Byly zde ovšem také předměty ku potřebě, jako
sekery, pušky, prach, olovo, měděné kotle a džbery
atd., ale to všecko mělo cenu jen nepatrnou. Černoši
zvláště si všímali soudku, kde byl rum, jenž jim právě
dán k okusení. Přehlednutím všech těchto předmětů

10

musel se každý přesvědčiti jak ohromný výtěžek má
nesvědomitý otrokář, který tak podvodně nabyté otroky
za nesmírné ceny pak prodává.

Kapitán bedlivě pozoroval svoje hosty, jaký asi
účinek mělo na ně ukázání zboží a přesvědčil se, že
jsou v nejvyšším stupni uspokojeni. Na to rozdal me-
zi ně nějaké dary, které je učinily nesmírně vděčnými.

Když bylo zboží prohlédnuto, byly přineseny všem
dýmky a rum, načež zahájeno vyjednávání a sice v
portugalské řeči, kterou znali také černoši.

,,Viděli jste moje zboží,“ řekl kapitán, ,,co vy mi
tedy můžete nabídnouti?“

,,Z kmene Eboe co budeš chtít a co uvezeš,“ odpo-
vídali černoši, ,,dostaneš muže, ženy, mladíky, děvčata
i děti. Je to krásný kmen tihle Eboe. Velcí, silní,
obratní a také povolní dosti. Uděláš s nimi dobrý
obchod.”

,,Přijdu k vám,“ odpověděl na to kapitán. „Pak
mi ukážete, co máte. Musí to být bez chyby. Zádný
muž nesmí být přes třicet a žádná žena přes dvacet let
stará.“

Jednatelé usmáli se, takže jejich skvělé bílé zuby
se objevily za tlustými pysky a pokynuli hlavou.

,,Budeš spokojen,“ ujišťovali kapitána. „My ti
jistě nepřivedeme nic špatného, my jsme znalci toho
zboží. Ale co nám dáš za kus dle stáří a postavy ?“

Kapitán dlouho se rozmýšlel, jako by se musel tak
dlouho rczmýšleti k vůli vysoké ceně svého zboží.
Potom určil ceny kupní tak rozhodným hlasem, aby
mohli poznati, že každé další vyjednávání jest zbyteč-
no. Ale černoši zdáli se úplně s tím spokojeni a jen
se ještě ptali, jak by měli svému náčelníku to jeho zboží
představiti. Byla to vlastně jen nepřímo vyjevená
žádost o dary pro náčelníka.

11

To už náčelník sám dobře věděl a proto je hned dovedl do stanu, kde byly předměty, určené za dar náčelníku. Byly to předměty stejné, jako byly dány černochům druhým, ale bylo tu vybráno to nejlesklejší, nejkrásnější.

„Tím si získáš cti,“ řekli černoši, prohlédnounce dary ty. „Z toho pozná náš náčelník svého starého obchodního přítele, který má štědrou ruku.“

„To také očekávám,“ odpověděl kapitán krátce. „Kdy bude náklad připraven?“ ptal se zároveň.

Na tuto otázku sdělili mu černoši, že po osmi dnech slaví kmen Eboe velkou obětní slavnost. Tito černoši, nepřátelé Eboe, chtěli tiše vyčkati, tak aby oni netušili jejich přepadu. Ale pak, až by byli tan cem a palmovým vínem omámeni, pak chtěli na nich provésti svoji dávno obmýšlenou pomstu. Eboe kmen sídlil asi ve vzdálenosti dvou dní cesty od tohoto místa.

Tomuto plánu kapitán ochotně přisvědčoval, načež ještě jim připomenul, že asi sto otroků může vzíti s se-bou. Pak je propustil. Loďka převezla je opět ku břehu, načež ještě zamávali šátky a potom zmizeli v houštině.

Na obličeji kapitánově bylo viděti spokojenost. Byl také méně panovačným, než jindy, ano smál se dokonce. Zatím však bylo dosti práce se zásobením lodě masem a čerstvou vodou, jakož i s připravováním místa pro otroky. Tak ubíhaly dny, které ještě chybě- ly ku očekávané slavnosti kmene Eboe.

Kapitán znal ten kmen. Bydleli při prameništi právě té řeky, v jejímž ústí se nyní nacházela jeho loď. Byli to krásní statní lidé. Také byli skutečně povol-nější, než jiné kmeny, z nichž se někteří, zajati jsouce, raději hladem k smrti umořili, a nebo v divoké zoufalo-sti skočili do moře, či vůbec nějakým spůsobem učinili svému životu konec. Kapitán právě při poslední své

12

cestě prodal několik mužů z kmene Eboe velmi draze v Pernambuko. A tak nyní byl vesel a s touhou čekal na okamžik, kdy se mu dostane toho zboží. Dokazoval tím právě, že už vůbec v jeho srdci vyhasl všechen lidský cit, každý cit soustrasti.

II.

Od tohoto místa daleko, hluboko v zemi, táhly se husté lesy, prorostlé a propletené nesčetnými lianami a jinými úponkovitými rostlinami. S obrovskými boaba-by, banany, palmami všech druhů, fíky a jinými stro-my, nesoucími jedlé, občerstvující ovoce, střídaly se mi-mosy a bambusy, také obrovské velikosti. Krása květu a ovoce poutala oko právě tak, jako ptáci svým pe-strým skvělým peřím. Tito houpali se na větvích a me-zi větvemi zároveň s veverkami a opicemi, kterých tam bylo veliké množství.

Tam bydlel kmen Eboe, částečně v osadách a z části také v porůznu roztroušených chýších. Tyto chýše byly stavěny velmi jednoduše a sice z bambusových holí a pokryty ohromnými listy pisangu. Polí pěstovali málo, neboť příroda tu byla nesmírně bohata. Překrá-sné plody bananu, fíku, kokosových ořechů, pisangu a pak výtěžek z lovu, jehož byli náruživými milovníky, to jim umožňovalo, že se mohli spokojiti jen s pěstová-ním trochy rýže na poli blíže řeky a pak bavlny.

Časté potyčky se sousednímy kmeny měly ten ná-sledek, že kmen silně prořídl. Nyní však, od té doby, co byl s nimi mír uzavřen, zdálo se, že neblahému boji je učiněn konec a Eboe černoši oddávali se úplnému bezpečí. Ale klid panující od nějakého času byl pod-vodný. Eboe netušili, jakou zlobu má v srdci přemo-žený kmen proti nim a že přemýšlí neustále o jejich

13

záhubě. Nevěděli, že se nad nimi shromážďuje mra-
čno, které jim hrozí úplným zničením.

Nedaleko od pramenu řeky, jejíž krátký běh kon-
čil v zálivu, kde nyní byla loď otrokářská, stála pod
větvemi obrovského boababu osamělá chýše. Jako
všecky druhé u toho kmene byla vystavěna z pevně k
sobě svázaných holí bambusových a pokryta listy pi-
sangu. Už prvním pohledem bylo patrno, že spíše by
se byla hodila za místo k přeležení, než za obydelní
dům. Tam, kde ruka všemohoucího Boha kázala hu-
stým velikým listům, aby se sklenulo, tam nepotřebuje
člověk žádného jiného přístřeší, zvláště an by horko v
tak malé uzavřené místnosti bylo nesnesitelné. Jenom
pro noc, kdy jedovaté plyny a dravá zvěř se objevují,
tehdy je potřebí ochranné a zakryté místnosti.

Podlaha chýše skládala se z rohoží. Dále pak
pod střechou poněkud prodlouženou byl hrubě z kame-
nu vystavěný jakýsi druh krbu, kdež byly připravová-
ny pokrmy. Na stěně vysel měděnný kotlík, kterýž
byl jediným kuchyňským přístrojem. Od chýše ku
řece prostíralo se malé rýžové políčko, dále zpět bylo
viděti bavlníky a také něco kávového stromu. Jinde
všude vůkol bujely stromy lesní, jež však také poskyto-
valy hojnost potravin.

Po straně chýše zvédala se poněkud země a čer-
stvý krátký trávník přikrýval ten vršek. Na jeho sklo-
nu seděla mladá žena, černoška, pletouc rohož z pal-
mových vláken. U ní hrál si malý hoch, na kterémž
oči její s nejněžnější láskou tkvěly. Hoch mohl čítati
osm až devět let.

Aniž by žena a dítě co byly spozorovali, vykročil
z houštiny lesní černoch a přiblížil se bez hluku až k
nim. V ruce držel oštěpy a na bedrách nesl krásnou
antilopu, kterou uhonil.

14

Dlouho tam stál nezpozorován a s rozkoší se díval
na svou ženu a dítě, když tu pojednou chlapec, dosud
klidně si hrající, vyrazil ze sebe pronikavý výkřik a
prchal směrem ku chatrči.

V okamžiku byla antilopa na zemi a oštěp v ruce
třímaje, stál černoch po boku své ženy, která neočeká-
vaným výkřikem chlapcovým tak se polekala, že se
sotva mohla pozvědnouti.

,,Co se děje?'' volal černoch. Ale už v příštím
okamžiku viděl příčinu uleknutí hochova.

Jeden z těch nejjedovatějších hadů se nepozorova-
ně přiblížil. Chlapcem nějak jsa podrážděn, zdvihl se
syče a když mu tento unikl, chystal se vrhnouti na
mladou ženu. Tělo černochovo zachvělo se, když po-
znal celou míru nebezpečí, ale rychle zahvízdl oštěp
vzduchem a plně zasáhl hlavnu hadovu, tak že bezmocně
za strašného svíjení se překotil. Hned na to druhá
rána oddělila hlavu od trupu a černoch ještě potom ji
rozbil kamenem.

Potom obrátil se ku své ženě, která vděčně k ně-
mu ruce vztahovala. Táké chlapec přiběhl a nyní celá
šťastná rodina držela se v obětí.

Poznenáhlu vzpamatovala se žena ze svého zděšení a
pak přinesl muž svou tučnou, mladou antilopu a stáhl ji.
Brzy praskal vedle chýše veselý ohuíček, na němž žena
pekla maso. Při jídle řekl černoch ku své ženě:

,,Golimo, nyní máme dvojí příčinu, abychom šli
zítra na obětní slavnost do Zuratu, neboť jsme dnes
patrně byli zachráněni bohy.''

Golima přisvědčila a chlapec radostně rukama za-
tleskal.

,,Ale vrátíme se ještě před večerem, neníliž prav-
da, Culoku ?'' dodávala žena prosebně.

,,Proč ?'' ptal se tento udiven.

15

,,Cítím velikou tíseň v srdci,“ odvětila Golima.
,,Zdá se mi, jako by nás očekávalo velké neštěstí."

,,Což tě dnes nechránilo moje rámě a nestáli bozi při nás?“ povzbuzoval ji Culok. Pak ještě mnohým spůsobem snažil se ji vymluviti její starostlivost. Žena připravila na příští den nějaké zásoby potravin, jakož i velkou melounovou láhev palmového vína. Při této práci mohla se zdržeti častých povzdechů.

Brzy potom zavřely se dvéře chýše, neboť jedovatá mlha už začala vystupovati a hlasy zvířat v blízkém lese zvěstovaly příchod noci.

Zurat byla veliká vesnice kmene Eboe, obklopená lesem. U prostřed ní nalézalo se veliké okrouhlé místo, kde byly odbývány obětní slavnosti.

Už od časného jitra bylo viděti, jak ze všech stran spěchají postavy všeho stáří, buď ve velkých houfích a nebo po rodinách do Zuratu.

Když obětní místo bylo naplněno lidem, objevili se kněží, nesoucí modly a bůžky domácí a provázeni jsouce hroznými zvuky tamtamu a děsně vřískavými píšťalami. Množství připojilo se ku průvodu a hned začaly náboženské obřady, jakmile přišli ku slavnostnímu místu. Obřady samy byly brzy u konce, ale přece mnohým trvaly ještě příliš dlouho, neboť už dychtili po zběsilém tanei, který pak započal. Ošklivý byl to pohled na černochy spité požitím velkého množství vína, vřískající za zběsilého házení tělem. Toto šílené víření trvalo bez přestávky až do večera, kdy se už hvězdy leskly na tinavé obloze. Pak teprvé bylo viděti tu a tam tlupy vrávorajících čeřnochů na návratu a jiné v Zuratu samém an hledají místo k odpočinku. Ale dříve, než nastalo ticho v lese, ve vesnici a na místě tance, nastala už půlnoc. Okolo obětního místa bylo plno těch, kteří vášnivým tancem spiti tu leželi jako mrtví.

16

Když stav hvězd naznačoval půlnoc, upomínala Golima svého muže na návrat, ne sice domu, neboť tam měli příliš daleko, ale k jedné chýši, kde bydleli jejich příbuzní.

Chlapec zatím už dávno spal a Culok ho nesl. Odcházeli tedy z obětního místa, neboť Golima nemohla opanovati v sobě probuzenou úzkosť, že jim na místě tom hrozí nebezpečí.

A skutečně, ti opojení, vědomí zbavení tanečníci nevěděli a netušili, že se jim s ďábelskou pomstychtivostí blíží bytosti rovného sice s nimi rodu, ale horší než lev a tigr. Nevěděli, že jim po krátkém čase rozkoše chystají největší ze všech běd, jakou vůbec kdy člověk jeden druhému může připraviti.

Už od dvou dnů byl onen nepřátelský kmen, s nímž otrokář Cordela uzavřel známý nám obchod, v tomné horlivé činnosti, ač jen nejstarší z toho kmene znali účel toho. Každý však věděl, že se tu jedná o nějaké tažení za otroky a už to naplnovalo je radostí. Opatřili se provazy z vláken palmových, které jsou nesmírně pevné. Také měli obušky z ebenového dřeva, kterž byly potřebovány k tomu, aby jimi byly zabíjeni ti, kteří buď pro přílišné mládí, nebo opět pro přílišné stáří nehodili se ku prodeji. V krvežíznivé nenávisti černochově spočívá touha, aby nepřátelský kmen byl úplně zničen a když je jednou přiveden ku vraždění, pak je jeho krvežíznivosť děsná. Nešetří ani dítěte na prsou matky, ani starce, chýlícího se ku hrobu.

Nepřátelství mezi kmeny Eboe a Zulah trvalo už po mnoho roků. Krvavé bitvy byly svedeny mezi nimi a tu brzy zvítězili Zulahové brzy opět Eboe, tak že vzájemná nenávist stále stoupala. Nyní přítomnost otrokářova dala jim toužebnou pohnůtku, aby použili slavnosti v Zuratu a zasadili Eboe ránu, ze které by se již nikdy nevzpamatovali. Stavu úplného vysílení a

17

opilosti, který vždy následuje po slavnostech černochů,
chtěli použíti k dosažení svého cíle, čímž nebylo nic
jiného, než odvlečení mladšího pokolení do otroctví a
pobití ostatních. Tento ďábelský plán, jaký jen v
duši divochově může býti zrozen, blížil se svému splně-
ní a když konečně úplně se mezi všemi bojovníky Zula-
hů rozhlásilo, že se tu jedná o žničení Eboe, tu srdce
všech byla naplněna katanskou rozkoší.

Vytáhli úplně tiše, neboť při svém předsevzetí
zvláště museli k tomu hleděti, aby bylo to tajémství
zachováno. Jako lstný tygr krouží okolo odpočívající,
nic netušící gazely, až konečně nalezl příznivý oka-
mžik a místo, aby se zuřivě vrhl na svou oběť, tak se
blížili Zulahové k vesnici kmene Eboe a místu obětnímu.
Jenom v noci ubírali se v před, kdy nebyly k rozezná-
ní ty tmavé postavy, které obratně jako úhoř a neslyši-
telně jako dravec[se blížily nepřítely.

Dokud slyšeli daleko zavznívající zvuk tamtamu
a pištění i křik tančicích, dotud leželi tiše v trávě, tvo-
říce veliký kruh, který Eboe se všech stran svíral.
Každá další opatrnost byla zbytečna, neboť se nemýlili
ve svém očekávání, že Eboe nebudou přepadu tušiti a
že se proto oddají úplně své rozkoši. — —

Na cestě ku chatrči, kde hledali přístřeší na noc,
kráčeli Golima a Culok tiše. Culok nebyl schopen,
aby si něčeno mohl všimnouti, neboť i na něm neminu-
ly se tanec a přílišné požití vína svého následku.

Nyní spatřila už Golima chýši, kde hledala hosti-
tele, ale žádné světlo nezářilo jí vstříc otevřenými
dvěřmi. Pojednou se zastavila. Srdce její tlouklo
hlasitě, nebo zdálo se, že svým ostrým zrakem zpozoro-
vala v trávě podezřelé hnutí. Ano zdálo se jí, jako
by viděla hlavy se pozvedati a pák opět mizeti v trávě.

„Jen dál dál,” volal Culok. „Co stojíš? Já už
nemohu dále. Ten chlapec mne velice obtěžuje.”

19

,,Zadrž,” řekla jeho žena polohlasitě. ,,Musíme prchnouti. Zulahové na nás číhají.”

Ale sotva to dořekla, když už jí byl okolo krku hozen provaz, který jí k zemi strhl a zároveň s ní kácel se k zemi Culok, srazený obuškem. Než několik vteřin minulo, byli oba na rukou i nohou svázáni. Silné ruce se jich chopily a hodily je do chýše, kde už obyvatelé její byli v stejném postavení. Zároveň v tomto okamžiku zavzněl zblízka i zdáli strašný válečný křik Zulahů. U dveří chýše byla postavena stráž, která bděla o to, aby žádný ze zajatců neuprchl.

Ale tento křik nebyl počátkem boje. Ten vznikl teprvé tehdy, když se někteří Eboe, vzpamatovavše se, postavili na odpor. Z počátku přikradli se Zulahové zcela tiše a svázali nohy mladších tak pozorně, že to omámení téměř ani nezpozorovali. Tak se stalo skoro se všemi, kteří leželi venku. Probouzející se dostali ránu do hlavy a když pak bez vědomí klesli zpět, byly jim ruce nemilosrdně svázány přepevnými provazy z palmových vláken. U všech se to nepodařilo. Mnohé nechali tam ležeti jen na nohou svázané a ti pak uvolnili svoji vazbu a strhli pokřik v lese i ve vesnici. Staří byli Zulahy bez milosti pobiti na místě. Ve vesnici rozpředl se boj. Ale za toho stavu mužů Eboe nebylo vítězství dlouho pochybno. Dříve než jitro svitalo, dýchali z kmene Eboe už jen ti mladší a silnější, ženy i muži, kteřé mohli Zulahové upotřebiti za otroky. Děti od devíti do dvanácti roků nechali na živu a sehnali je v malý houfek, kdežto mladší byli také zabiti.

Když konečně nadešel den, poskytovala osada Zurat a místo obětní, kde včera zaznívaly výkřiky nedivočejší radosti, takový pohled, že každé srdce muselo se naplniti hrůzou a zděšením — jen ne srdce Zulahů. Tito nemilosrdní hnali své spoutané vězně přes místo vraždy a hrůzy a zatím co ubozí vězňové sténali trýzní

21

nésti děti, které pozůstaly na živu. Stalo-li se, že někte-
rý zajatec byl už tak vysílen, že dále nemohl, stihla ho
rána obuškem od některého Zulaha, která jeho utrpení
učinila na vždy konec. Mrtvola jeho zůstala pak za
pokrm supům, kteří z hyénami a šakaly držely nejprvé
na místě obětním velké hody a pak stále ještě sledova-
ly tažení otrocké jako by věděli, že nadarmo tak nečiní.

Ale naše zraky obrací se opět ku Golimě a Culoku,
jakož i ku jejich dítěti.

Golima byla provazěm, který ji téměř uškrtil, k
zemi stržena a svázána. Poznala hned, že při přemoci
nepřátel každý pokus o osvobození sebe a odpor by
byl marný a proto trpělivě se oddala osudu, jehož straš-
nou tíhu už znala. Jenom na Culoka a na dítě byl její
zrak upřený s nejhlubší bolestí. Dítě bylo beze škody.
Když otec byl vázán vrhl se chlapec na matčina prsa.
Tu uchopil ho jeden Zulah za vlasy a pozvédl ho do
výše, aby viděl jeli potřebným zbožím a teprvé když se
o tom přesvědčil, hodil ho zpět na podlahu, načež dítě
plačíc přilezlo zpět ku matce, kdež se hledělo ukrýti.

Když Culok přišel k sobě, zuřil, hledě roztrhati
pouta na rukou. Rány Zulahů přiváděly jej ještě do
většího hněvu. Krev prýštila se z jeho ran na rukou a
nohou, ale on nezdál se cítiti tu bolesť. Laskavým
hlasem prosila ho Golima, aby se poddal, když pomoc
není možná. Ale trvalo to dlouho než zvítězila nad
jeho přiroženou divokostí a toto vítězství nastoupilo
teprvé, když byl už úplně vysílen. Pak upadl do ono-
ho tupého zadumání, které jest přirození černochovu
vlastní a kteréž ho činí necitným vůci všemu co se
s ním děje.

Když jitro svítalo, přišlo poselství ze Zuratu a věz-
ňové z chatrče — byli to Culok se ženou a chlapcem,
jakož i mladí majitelé té chatrče, přátele Culoka byli
připojeni ku tahu, klerý směřoval ku pobřeží. — —

22

Kapitán Cordela čekal s touhou na otroky. Loď
byla už zásobena a připravena k odplutí. Jeho vyslaní
vyzvědači viděli anglické strážné lodě plouti k severu.
Jedna loďka odvážila se na moře — nikde nebylo po
lodi oni památky. A tak čas byl velice přízniv, zvláště
an čerstvý větřík sliboval čerstvé odplutí.

V lodi bylo připraveno místo pro šedesát až sedm-
desát otroků. Místo to bylo úzké a opatrnost kázala,
aby byli otroci drženi zavřeni, aby se loď neprozradila
co otrokářská, po kterých anglické křižáky pásly. Ale
očekávaní zajatci stále ještě nepřicházeli. Kapitán
Cordela byl velmi nedočkav a netrpělivost jeho stále
stoupala, neboť jeho výdělek se stával tím nejistějším,
čím déle se příchod otroků prodlužoval. Ten nepokoj
je kletbou obtíženého svědomí. Duch jest brzy vzdor-
ný, brzy váhavý. Pravého pokoje nalézti nemůže.
Tisíckráte za hodinu zalétal jeho žíznivý a často zlostí
jiskřící se zrak na místo, kde se měli černoši objeviti.
Konečně hlasitě zajásal. Tu byli.

Hned byly vysazeny čluny a na palubu přinešeno
množství železných pout na nohy i ruce. Kapitánovo
klení hřímalo po celé lodi, neboť mu to všecko šlo příliš
pomalu. Trásl se touhou, aby už mohl přehlédnouti
řady otroků a vybrati si, které si chtěl vzíti sebou.

Konečně byly čluny připraveny a on sám byl po-
sledním, který do jednoho vstoupil.

Bylo tam shromážděno veliké množství Zulahů.
Mnozí otroci už klesli a bez citu zírali do dáli, neboť
viděli před sebou hrob svého štěstí a bránu bídy, která
snad byla největší z těch, které mohou stihnouti člově-
ka. Jejich ruce a nohy byly naběhlé a rány od biče,
krvácejíce, si'ně pálily.

Nešťastné oběti zášti lidské ležely tu úplně vysíle-
né, jako jen na polo živé. Ale když se blížili běloši ve

23

člunech, byli opět biči svých trýznitelů přinuceni ku povstání.

Kapitán znaleckým okem přehledl to černé „zbůží,“ jak se bezcitní otrokáři vyjádřovali. Vzdor tomu, že nyní byli všichni vysíleni na nejvyšší stupeň, poznal přece kapitán, že jsou to samé statné krásné postavy, ale vzdor tomu mračil čelo. „Jsou příliš ztýráni,“ řekl pánovitě ku vůdci tlupy. „To zboží není hodno polovice té ceny, kterou jsme ujednali.“

Zulahové natáhli tváře.

„Ale oni se zotaví,“ odpověděl vůdce, „a bílý muž nebude s námi jednati nevěrně.“

„Myslíte, že vám poloviční mrtvoly tak zaplatím, jako zdravé zboží?“ ptal se ostře kapitán. Oklamaní Zulahové ulekli se tím více.

Cordela byl 1stivý muž. Viděl tu přes sto otroků, kteří se mu hodili. Čím laciněji koupil jednotlivce, tím více jich mohl koupiti a k tomu směřovalo všecko jeho toužení a snažení. Co z toho, když mu na cestě jich několik umřelo? Mohl je jinými nahraditi.

Nyní nevlídně se tváře procházel řadami nešťastných černochů a vybíral si dle stavby těla a síly kostí ty, kteří se mu hodili. Také přehlédl celý houf dětí, které se úzkostlivě k sobě tlačily. Potom nabídl menší cenu než dříve a Zulahové, jestli nechtěli všecko ztratit, museli se tomu podvoliti. Kapitán vybral sto otroků. Lodníci přiložili jim pouta, rozřezávajíce palmové provazy. Nešťastníci byli tak bez citu, že nechali všecko ssebou dělati. Byli na to přivedeni do člunu, na loď převezeni a tam vehnáni do nesnesitelně dusného, úzkého místa pro ně určeného.

Čluny se vrátily, aby znovu převzaly náklad, ale když opět odrážely od břehu, vyskočili tři otroci do vody a hrozný zvuk sklapnutí tlamy číhajících krokodílů a rychle zmizení nešťastných za sykotu vody, nepo-

24

nechávaly žádné pochyby o osudu, kterému propadli, raději jej sobě zvolivše, než otroctví.

Ač tyto udalosti byly hrozné a každého lepšího člověka byly by hluboce musely pohnouti — ty osoby, které zde byly, nevěnovaly jim více pozornosti než na okamžik. Kapitán při tom ničeho neztratil. Ztrátu těch otroků museli nahraditi Zulahové. Cordela si vyvolil jiné a celá ta věc byla ukončena. Jeho nezajímalo to, že tu byly utraceny tři životy lidské, jen když hodně vydělal. Jemu a jeho námořníkům byli otroci jen zbožím, nikoli lidmi. Na palubě ještě jeden Zulah s kapitánem spočítali hlavy otroků, kteří pak v uzké prostoře jen pro šedesát osob určené byli štěsnáni. Hrůzné dusno bylo v té díře, neboť tam nemohl se dostati ani nejmenší vánek čerstvého větru.

Když konečně všichni byli na lodi, byli Zulahové převezeni na ostrov. Tam jim byly odevzdány předměty ua výměnu dané za otroky.

Sotva se čluny obrátily na zpáteční cestu, rozlehl se na břehu hrozný křik. Ale umlkl brzy a bylo pak jen viděti, jak Zulahové házeli do moře černé mrtvoly, na nichž si pak krokodilové a žraloci ukrotili jednou hlad. Zulahové pobili zbytek lidí Eboe, které jim kapitán ještě zanechal, aby se s ním nemusili trápiti na zpáteční cestě.

Mezi mužstvem lodi ,,Santa Margarita" byl jen jeden plavec, který po prvé plul na otrokářské lodi. Jmenoval se Antonio a pocházel ze Santa Katharina. Jeho rodiče zemřeli už dříve a tak on vyrostl sám sobě ponechán. Stal se námořníkem a dosud plul jen poblíže pobřeží od jednoho města námořního do druhého. Život námořní není k tomu spůsobilý, aby v prsou lidských budil a živil lepší šlechetnější city lidské. Námořníci jsou z pravidla lidé pustí, neznalí mravu a jen

25

železná kázeň na lodi panující může je přidržeti ku pořádku.

Co mladý Antonio na lodi viděl a slyšel nezdálo se býti přiměřené k tomu, aby dobré jeho srdce uchovalo od zlých vlivů. A přece milost Boží podivuhodně nad ním bděla. Ač byl drsný, přece zůstala mu jeho dobrosrdečnost a soustrast pro cizí utrpení, takže srdce jeho bylo otevřeno pro lepší city. Dlouhá nemoc, kterou přestál v jedné nemocnici v Santa Katharina, zbavila ho práce. Síly jeho vracely se jen znenáhla a tak stalo se, že tím pobíháním a pátráním po příležité práci vrhl sebe do bídy. Antonio měl co námořník dobrou pověst a mnozí kapitáni litovali toho, že pro slabost nemohl jíti na loď.

Ale když konečně už dosáhl dostatečných sil, nehodila se mu žádná příležitá práce. V tom postavení nalezl ho kapitán Cordela, který ho dobře znal a věděl jak týž je na lodi užitečný. Vybízel ho, aby šel s ním, ale když mu oznámil, že popluje se svou lodí ku africkému břehu, aby přivezl otroky, nechtěl Antonio z prvu nikterak přivoliti, aby šel s ním. Avšak Cordela nabídl mu tak vysokou odměnu, že si přece dal říci. Kapitán potřeboval takového plavce ku doplnění svého mužstva a proto nelitoval oběti.

Antonio jen s odporem nastoupil do služby, neboť slyšel o ukrutnostech tohoto obchodu. Ale kapitán taková tvrzení vyvracel co nejurčitěji, takže Antonio přece vstoupil na palubu lodě, která hned na to odplula.

Ač lodník dlouho držený na vodě mnoho zkusí co lidský cit stlačuje až na nejmenší míru, přece to, co Antonio viděl zde, přesahovalo veškeru míru toho, co od člověka vůbec očekával. Celým jeho tělem otřásly záchvěvy hrůzy při tom divadle a zlořečil hodině, kdy vstoupil do služby takového netvora, jakým se mu nyní ukázal kapitán. Ovšem se chránil, aby to hlasitě ne-

26

pronesl, neboť by mu to bylo jistě růže nepřineslo. Ale v jeho nitru vířil odpor co nejprudší, který rostl v té míře, jak pokračovalo nakládání otroků. Když pomyšlil na místo, kde měli býti ubozí směstnáni, znovu se zachvěl a přísahal v duchu, že se vynasnaží vší silou, aby hrozné postavení jejich pokud možno zmírnil.

Co tak na břehu stál, čekaje až jeho loďka bude naplněna a byl svědkem výjevů, které nelze vypsati, díval se bolestně dojat na zástup těch nešťastníků. Oko jeho zvláště utkvělo na jedné rodině, která musela být počítána k těm nejkrásnějším.

Byl to Culok, Golima a jejich dítě. Opírali se jeden o druhého a chlapec, který nebyl spoután, spočíval na prsou matčiných. Culokův zrak byl upřen k zemi, zatím co nitro jeho bylo zmítáno hrozným duševním bojem.

Co zvláště dojalo Antonia byl výraz bolesti, u ženy nevýslovně sice hluboký, ale tichý, kdežto u muže divoký, zoufalý. Kapitán je vybral sobě; chlapce tak též. Antonio k nim přikročil. Přívětivě se na ně pošíval aniž by kdo byl co pozoroval, dal jim láhev aby pili. Oba vzhlédli k němu, žena se slzami, muž zamračeně. Antonio ukázal na srdce a na to oba se naplili. Chlapci podal dva fíky, kteréž přijal on s radostí. Potom oběma povolil pouta, vzal chlapce a hladil ho s výrazem lásky.

Ale když přišli ku loďce, odstrčil kormidelník chlapce zpět. Matka jeho úzkostně vykřikla a Culok vyskočil proti kormidelníku s prudkostí, jako by ho chtěl roztrhati.

„Zadrž, ty b....!” zvolal tento a pozvédl těžké veslo, aby jím Culoka udeřil. Ale Antonio zadržel jeho ruku. Kapitán to pozoroval a přiskočil rychle na místo.

„Co se děje?” volal.

27

,,Kormidelník nechtěl vzíti chlapce na loď, ač byl vámi zaznamenán,” řekl Antonio. ,,Pro to dítě je ten otrok tak zpurný.”

,,Vezměte ho na loď,” poručil kapitán. Nyní pozvédl Antonio nejprvé dítě do člunu, načež Culok a Golima dobrovolně ho následovali, vděčně na Antonia pohlížejíce. Sám posadil se k ním do člunu.

,,Počkej ty ničemo,” volal rozzuřený kormidelník na Culoka. ,,Tobě to nezapomenu.”

,,Jene,” odpověděl Antonio, kterýž seděl podle něho. ,,Vmysli se jen na jeho místo. Máš přece také ženu a dítě. Jak by bylo tobě v tomto postavení?”

Tato jednoduchá prostá slova vyvolala v duši námořníkově vzpomínky, které se u něho neminuly účinku.

,,Máš pravdu, Antonio,” řekl po malém přemýšlení. ,,Ten černoch je konečně přece také kouskem člověka a ani kdyby nebyl, jak mnozí říkají, vždyť i to zvíře má své mladé rádo a chrání je proti nebezpečí. Nebudu mu tedy mít za zlé.”

,,Myslím, že to ještě není všecko,” odpověděl na to Antonio. ,,Měl bys říci: budu vlídným na otroky, neboť to jsou lidé tak jako já.”

,,Oho! Kdo to řekl? Chceš přijít do hádky s farářem Xaverem v Santa Katharina?” volal Jan. ,,Dej si pozor. Ten praví výslovně: ,,Černoši jsou k otročení stvořeni a mají jen podobu lidskou, ale ostatně nic z nich.” To já také věřím.”

,,Nebudeme se o to příti,” poznamenal Antonio. ,,Ale můj farář Ulriko, kteréhož také znáš, snaží se vždy, aby je obrátil k Bohu našemu. Kdyby to nebyli lidé, nečinil by tak,”

Jan po těchto slovech zvážněl. Cítil dosah těchto slov. ,,Nu ano — ovšem — tak trochu lidé jsou přece, ale....”

28

,,Toho je dost myslím, abychom se k nim mírněji chovali,„ přimlouval se dále Antonio.

,,Nu pro mne,“ odvětil konečně Jan. „Já nemám chuti k tomu, abych je trápil.”

,,Víš co Jene,“ začal po malé přestávce Antonio opět mluviti. „Právě tihle lidé s tím dítětem vzbudili moji soustrast. Nech je dáti ku předu ku otvoru. Tak aspoň mohou někdy užíti čerstvého vzduchu a můžeme jim také někdy něco podstrčiti. Chceš?“

,,Pro mne,“ zněla odpověď. Na to přirazila už loďka ku lodi. Antonio uchopil hocha a vstoupil na palubu. Rodičové jeho dobrovolně následovali a tím bylo přání Antoniovo splněno.

Ale když ostatní otroci pohlédli do úzkého, přeplněného otvoru v lodi, zmocnila se některých zoufalost. Pět jich skočilo přes palubu do moře, kde krokodilové na ně čekali. Opět rozlehlo se vzduchem pateronásobné zaklapnutí jejich tlamy. Opět zasyčelo moře, zbarvilo se nejdříve světle žlutě a pak rudě a o neštastnících nebylo ani památky. Záchvěv hrůzy zmocnil se i těch nejhrubších námořníků.

Kapitán, který přišel na loď v posledním člunu, klel a zuřil na neopatrnost mužstva, ale změniti se už nedalo nic. Ztrátu těch pěti pocítil sám, neboť už byli zaplaceni.

Z dusné přeplněné místnosti dole v lodi zatím zazníval nářek, který bylo hrozno poslouchati. Ale kapitán hned poručil, aby otvory byly zavřeny a kotva vytažena. Za hodinu brázdila loď už vlny oceánu. Přišla noc a pobřeží se už počalo ztráceti z dohledu. Od země vál čerstvý větřík. Kapitán poručil, aby všecky plachty byly vytaženy a když pak loď jako šíp se hnala po hladině mořské, sestoupil v nejlepší náladě dolů do své kabiny, aby si odpočinul. Tlumené výkřiky bolesti, deroucí se z nitra lodního, nerušily mu klid pranic.

29

Udělal dobrý obchod a to mu působilo radost.
I kdyby polovice těch otroků mu na cestě pomřela, učinil přece ještě dobrý obchod. Co mu záleželo na jejich utrpení? Vždyť náleželi jemu! Mohl s nimi dělati co chtěl!

Zatím co on takto se těšil, otevřeli Antonio a Jan
hoření otvory do vnitra, aby tam vpustili trochu čer-
stvého vzduchu. Omamující zápach a nesnesitelné
vedro vyrazilo z vnitra. Antonio podal svým chráněn-
cům vodu a pokrm. Potom se položil zahalen do
své přikrývky na palubu a usnul s tím blahým vědomím,
že jednal lidsky a křesťansky.

Jan držel stráž u stožáru. Chtěl o půlnoci otvory
ópět zavříti, neboť potom chtěl kapitán přijíti na palubu.
Tak se také stalo a kapitán ničeho nepozoroval.

IV.

Příznivý vítr vytrval po celou noc ,,tuhý” jak
námořník říkává, když vítr zůstává při síle a směru.
Loď urazila za hodinnu třikráte tolik uzlů, co jindy.
Ovšem že se také stěžně prohýbaly pod mocí větru.

Když se kapitán objevil na palubě, byl Jan už
vystřídán Antoniem. Dole v lodi vše utichlo. Spánek,
utěšitel bídných, sklonil se k neštastným a kde bolesť z
ran na rukou neb nohou ho zaháněla, nastoupila na
jeho místo otupělost, která následuje po seznání nezvra-
titelného osudu — a nebo smrt.

Kapitán kráčel radostně po palubě. Spokojeně si
mnul ruce a přikročil ku Antoniovi.

,,Křižáci pluli ku severu, Antonio,“ řekl důvěrně
k němu, na rameno mu poklepávaje. ,,Máme volné
moře a potrváli tento překrásný vítr ještě nějaký čásek,
jsme ve čtyřiadvaceti hodinách z jejich dosahu.”

30

,,Doufám tak také," odpověděl Antonio, zahaluje se úžeji do své pokrývky, neboť blízkost dne jevila se v citelné zimě, která nastala.

,,Mrzneš?" ptal se ho kapitán směje se. ,,Hanba mořskému psu, který je tak měkký."

,,Je to méně mráz, který mnou chvěje, jako spíše pomyšlení na otroky, kteří tam dole v tom nesnesitel-ném dusnu a smradu musí býti. Jak by to bylo, pane, kdybyste jim trochu otevřel otvory? Ven nemůže žádný. Myslím, že by to byla vaše výhoda. Čím méně již zemře, tím větší je váš výdělek."

,,Máš rozum, opravdu, Antonio," odpověděl kapitán povolně. ,,Jsem rád, že myslíš na můj prospěch a že se nenecháš ovládati těmi kašovitě měkkými city některých slabochů. Učin tak."

Jako blesk byl Antonio u otvoru a chladný noční vzduch proudil v malé chvilce do prostoru, kde leželi otroci. Vzduch těžký jako z pece rozpálené vyrazil ven.

Šťasten, že se mu to tak lehce podařilo, pospíchal Antonio zpět ku kapitánovi.

,,Máteli chuť ku udušení se, pane, jděte ku o tvo-ru a vdechujte nějakou chvíliten zápach, který vyráží z vuitra," poznamenal s vynuceným úsměvem ku kapitá-novi.

,,Pah", usmál se kapitán. ,,Zítra ráno budeme mít toť se ví něco pro žraloky, znám to ze zkušenosti, ale nedělá nic. Ještě mi jich zůstane dost."

Antonio znovu se zachvěl. ,,Nebylo by to moudřejší," řekl, ,,dovolíteli mi dotěrnou mou poznámku, kdybyste více hleděl na zdraví a zachování těch černochů?"

,,Být to jiný," smál se opět kapitán, ,,už by dostal za to devíti ocasou kočku (to jsou dutky ku trestání námořníků). Ale ty jsi hodný hoch a já dnes jsem také

31

dosti dobře naladěn. Máš pravdu. Co bys navrhoval?”

,,Čerstvý vzduch, pane, toho nejvíce jest jim potřebí a potom vodu, jídlo....”

,,Kajutní jídlo co?” vysmíval se kapitán.

,,To ne, ale přece zdravé a dost,” řekl Antonio,
,,a....

,,.... a vycpané polštáře co?” dále se smál kapitán.

,,Ani to ne,” řekl jen Antonio a mlčel pak už, vida že by mohl tak přivésti kapitána do lněvu.

,,Nu proč mlčíš ty blázne s tvarohovým srdcem, ty stará babo? Proč jsi už přestal s tím svým — a?”

,,Hněváte se na mou prostořekost, pane,” odpo-
věděl Antonio směle, ,,a já nemám chuti na devítioca-
sou kočku. — Ale den vzchází, jakou vlajků máte?”

,,Jsi chytrý, Antonio,” smál se kapitán, ,,ale mýlíš se. Nehněvám se na tebe a chci věděti co mělo následovati po tom —a”.

,,Vy poroučíte a já poslouchám, spoléhaje na vaši dobrotu. Já bych vzal zýtra ráno, ovšem pod dostatečnou stráží, jednoho po druhém na palubu a zapálené rány vymyl bych kořalkou. Potom se zahojí a ,,eben” zůstane čerstvý.”

,,Umíš dobře radit a měl bys býti soudcem v Sant-Katharina,” zvolal kapitán. ,,To se má státi.”

,,Bude vás to státi málo a pomůže mnoho,” ještě ho pobízel Antonio, rád jsa tomu výsledku rozmluvy. ,,Tedy jakou vlajku máte dnes? Slunce se nám již objevůje a,” dodával, rozhlížeje se do kola ,,nikde není viděti žádné plachty.”

Nyní vzal kapitán sám do ruky dalekohled a bedli-
vě obzíral okolí. ,,Skutečně,” řekl potom, ,,ani plach-
tičky. Ty víš, že otrokář musí býti prohnaný, aby se
mu nevedlo zle. Vyvěs hvězdnatý prapor Severní
Ameriky. Ten dodává nejvíce respektu, kdyby snad

32

nějaká ta „červená kazajka” (Angličané) měla na nás
zamilovaně pohlížeti.” Na to hlasitým povelem svolal
všecko mužstvo na palubu.

Téměř v okamžiku stálo veškeré mužstvo na palubě,
ač mnohý vyhlížel dosti ospale.

„Hoši,” promluvil k nim kapitán, „obzor máme
jasný, den je tu a břeh Africký už zapadl za moře.
Větříček bychom si ani lepší nemohli přáti. Za hodinu
urazíme tolik uzlů, co jindy za tři. Dostanete dvojná-
sobnou porci rumu.”

„Hurá!” křičeli lodníci.

„Tiše,” napomínal je kapitán. „I moře má uši.
Ale nesmíme také býti nedbalými. Děla na palubu a
ostře nabíti!”

Lodníci rozlétli se od sebe, jako když vítr zavane
do hromádky sena. Každý ubíhal po své povinnosti.

Už po čtvrt hodině stála děla na palubě a byla
nabita.

„Tak,” řekl kapitán spokojeně. „Nyní je ještě
zakrejte pokud možno.” A když toto se stalo poručil:
„A nyní k snídaní, hoši!” To bylo lodníkům velmi vítá-
no, zvláště vzhledem ku slíbené dvojnásobné porci
rumu.

Po snídaní poručil kapitán, aby otroci byli jeden
po druhém na palubu přivedeni a zde jim slanou vodou
a kořalkou rány vymyty. Tato operace byla ovšem
velmi bolestna, ale účinkovala. Ale co kapitánův obli-
čej povážlivě zasmušilo, bylo to, že sedm dětí a tři ženy
v noci zemřeli. Mrtvoly jejich byly ovšem bez dalších
okolků hozeny do moře. Pochutnali si na nich kroko-
dilové, kteří v houfích sledovali lod'.

„Ach co,” řekl při tom kapitán. „Je to sice ztrá-
ta, ale nic na tom nezáleží. Nechť si jich umře třeba
eště tucet.”

33

,,O ty ďáble v lidské postavě!” mýslel si Antonio slyše tato slova a nemoha se ubrániti záchvěvu nad tou necitelností.

Na to obdrželi černoši svoji sporou snídaní a otvory vzdušné zůstaly otevřeny. Antoniova rada přece účinkovala, neboť byl tím podporován prospěch kapitánův.

Stav těch nešťastných byl hrozný. Snad žádný nebyl bez poranění a mnozí měli záda rozsekaná bičem. Nyní se rány všecky zapalovaly. Na lodi nebylo lékaře a jediným, který si dal práci s tím, aby trpícím zjednal úlevu, byl Antonio. Kapitán mu všecko povoval, vida, že je to k jeho prospěchu. Zvláště však opatroval Antonio Culoka a jeho rodinu a činil s radostí vše, čím mohl jeho beznadějné postavení zlepšiti. Za to získal si jejich lásky, zvláště chlapcovy, kterému ledacos podstrkoval.

Běh lodě zatím zůstával steným, neboť příznivý vítr potrval. Zatím však vzdor vší péči Antoninově, zemřelo každého dne několik otroků, což velice dojímalo Antonia, kterého ostatní plavci nazvali ,,otcem černochů.” V prostoře černochům určené panovalo vzdor provětrávání hrozné dusno, takže rány nejen špatně se hojily, ale snadno přicházel zápal, což pak přivedlo brzkon smrt.

Tak přišla loď až ku Kapskému městu. Ještě nebylo všecko nebezpeží odstraněno, ač už nebylo tak velké.

Tato část moře byla lodníkům místem velmi nebezpečným. Tady se rychle střídaly prudké bouře s náhlým tichem. A ty neočekávané bouře staly se mnohým lodím záhubou.

I ,,Santa Margarita” byla zde stižena náhlým bezvětřím. Po tři dny nehnula še ani z místa. Bylo to velkým štěstím pro kapitána, že zde nebyla loď zadržena. Tomuto nebezpečí ušel tím, že jeho loď stavbou

34

svou se úplně podobala jiným a nebyla podobna oby-
čejným lodím otrokářským. Nikdo neměl podezření.
Ovšem také to přišlo kapitánovi vhod, že všecky plach-
tové lodě stejně trpěly bezvětřím a že nebylo ani pomy-
šlení na pronásledování křižákem. Ale více starostí
dělaly kapitánovi nové parní lodě, kterých bohatá An-
glie už používala. Kdyby taková loď byla přišla do
jeho okolí, tak aby ho mohla poznati, byl ztracen.

Ku stálé této úzkosti ještě se přidělila druhá, ne
méně zlá. Mezi černochy vmačkanými v ten uzounký
prostor, vznikla nákažlivá nemoc. Špatný vzduch,
málo vody, špatná potrava a potom také v hlavní míře
trápení se otroku, to ji přivedlo. Smrtelnou mocí
uchvacovala nemoc svoje oběti a koho uchvátila, toho
již nepustila ze svého obětí. Bylo by jistě mnoho po-
mohlo černochům, kdyby byli mohli být vyvedeni
každého dne na palubu, ale to kapitán připustiti nemohl
z bázně před prozrazením.

Toto postavení bylo pro kapitána nesnesitelné.
Nikdo s ním nemohl mluviti, neboť se rozčilil při nej-
menším slově. Nejmenší provinění námořníků trestal
krutě.

,,Jsem ztracen, přijdeli parník, ale raději se ne-
chámí za živa pochovati ve vlnách, než bych nechal
svoji loď zajmouti!'' tak volal často, běhaje po palubě
jako ztřeštěný. Ač v těch vodách bylo jen málo par-
níků, byly přece obrazem hrůzy pro kapitánovo svědomí.

Pod těmi žhoucími paprsky šlunečními, které žádný
vánek neschladil, trpěli černoši hrozně. Nemoc zdálo
se že vypukne morovitě. Každý den zemřel někdo,
ano i jeden námořník. Ale otroci, tyto oběti lidské
lakoty, byli již tak otupeni, že lhostejlě se dívali, jak
okolo nich odvlékají mrtvoly jejich bratří. Zůstali také
lhostejnými, když temné zašplouchnutí jím oznamovalo,

35

co se stalo. Snášeli tupě svoje trápení a snad měli za šťastné ty, kteří nyní už byli zbaveni všeho.

Jen Culok, Golima a jejich dítě zůstali dosud ušetřeni tou nemocí, neboť Antonio hleděl vší mocí, aby jim jejich postavení co nejsnesitelnějším učinil. Líhali poblíže otvoru vzdušního, kterýmž přece se jim dostávalo čersvého vzduchu a trýzeň žízně mohl také Antonio často uhasiti ač musel to obyčejně sám potom potrádati.

Avšak vzdor tomu všemu nalezl Antonio jednoho dne Culoka stíženého prudkým návalem té nemoce. Golimu nebylo možno utěšiti. Sám Antonio poznal, že nemoc je příliš prudká, a že asi nebude pomoci. A tak také skutečně bylo. Už příštího dne byl Culok mrtvolou. Když námořníci přišli, aby ho odnesli, zdálo se, že Golima šílí. Prosila námcřníky, aby také ji a dítě její vzali a hodili do moře. Sami ti nejhrubší lodníci, kteří neznali té řeči ženiny a hrozným otrokářským obchodem ztvrdli proti všemu jemnějšímu citu, i ti byli dojati její bolestí a tušili, co chce ta nešťastnice. Ukázali svoji soustrast s ní, ale utěšiti ubohou nemohli. Nepřijala ani pokrmu ani nápoje a bolest v jejích prsou zuřila čím dále, tím více.

Právě v těch dnech přišel vítr, který lodi hrozil záhubou. Dve dny a dvě noci potrval. Sotva zbylo námořníkům tolik času, aby odstranili mrtvé z úzkého jejich příbýtku a dali živým nějaké občerstvení. Po tyto dva dny zápasili o život a smrt. Ale potom vyjasnila se obloha a příznivý vítr poháněl ku předu loď, jejíž škody v bouři utrpěné nyní mohly být napraveny.

Avšak za těch minulých dnů řádila smrt strašně mezi černochy. Při vyplutí měl jich kapitán přes sto a nyní mu jich zbylo sotva třicet. Také Golima se stala obětí té nákazy. Neměloli vše v tom nezdravém mistě zahynouti, bylo nutno se uchopiti rychlých, rozhodných

36

prostředků. Kapitán byl trochu mírnější od té doby,
co vyvázl z nebezpečí, že by mohl být chycen křižákem.
Antonio se opět odvážil v něčem mu poraditi. Sám se
nenadál jakého výsledku, ale jaké bylo jeho překvapení,
když kapitán ku všemu svolil.

Na palubě byl vztýčen stan, zakrytý plachtami a
tam nyní za jasných dnů vylezly z vnitra lodě postavy,
na něž pohled působil, že Antoniovi srdce krvácelo.
Byly to potácející se postavy, poloviční mrtvoly. Také
přišel ven nyní chlapec, který se stal sirotkem. Padl
Antoniovi okolo krku a ten nemohl se ubrániti pláči.
Vždyť i on sám stál kdysi jako tento chlapec opuštěn
ve světě a z něžné lásky se ho lidé ujali. Přitiskl dítě
na svá prsa a přísahal s pohledem vzhůru upřeným, že
bude dítěti otcem a tak bude se snažiti, aby se vděčným
ukázal za to dobrodiní, kterého se jemu samému dostalo.

Účinky přivedení otroků na palubu byly překvapující. Nemoc se ob té chvíle ani neukázala. Trpící se uzdravili a brzy mohl kapitán tisknouti ruku Antoniovu za tu výtečnou radu. Byl nyní vůbec velmi mírný na proti němu a co Antonio chtěl a činil, všecko bylo dobré. Černý chlapec směl volně přecházeti s Antoniem a také skutečně od něho skoro ani neodstoupil. Často ho museli zadržeti, když služba nutila Antonia, aby vylezl vysoko do plachtoví. Chtěl vší mocí vylézti za ním. Plakal vždy, dokud se Antonio opět nevrátil. Tím ovšem srdce obou těchto sirotků více a více se cítila k sobě připoutána.

Dítě také truchlilo nad ztrátou svých rodičů a v
prvním čase zvláště silně ale zapomínalo brzy. Přitulilo
se k Antoniovi, který se mu za tu přítulnost splácel
láskou, kteráž je schopna všech obětí. Tím také si
získal celé srdce chlapcovo. Obětoval mu každou vol-
nou chvilku, hrál si s ním a namáhal se, aby mu vpra-
vil do hlavy portugalskou řeč, což při dobrých vlohách

37

chlapcových bylo korunováno překvapujícím výsledkem. Byl to paprslek lásky, ve kterém se chlapec vyvíjel. Byl tak rozumný, přívětivý a veselý, a k tomů tak vtipný, že v brzku se stal miláčkem mužstva ba i kapitána samého.

Ponenáhlu blížila se už loď oněm vodám, za kterými se brzy muselo objeviti zelené palmové pobřeží Brasilské. Kapitán a mužstvo byli tím naplněni radostí a nadějí, ale Antoniovi bylo to pomyšlení velmi bolestno, neboť s blížícím se pobřežím blížila se také rozhodná chvíle loučení s chlapcem. Jen se zděšením mohl pomysliti na to, že chlapec bude s ostatními v přístavu prodán. Kdyby byl měl Antonio prostředků dosti, byl by vše na to nasadil, aby chlapce dostal do své moci. Tisiceré plány křížily v jeho hlavě, ale všecky byly jen nedostižitelným cílem. Všecko, co měl, byl jeho výtěžek z této plavby a to nestačilo k tomu, aby za to koupil hocha. Přemýšlel všelijak, aby nějaký prostředek k cíli vedoucí nalezl, ale vše bylo marné.

— Tu konečně prolétla duší jeho myšlénka, ve které nejasněji se jevila veliká láska jeho k tomu dítěti.

Dříve nikdy nepoznal službu na otrocké lodi, dokud nevstoupil do služeb kapitána Cordula. Nyní naučil se již znáti její kletbu, bídu a hrůzn. Duše jeho celou silou se vzpírala té myšlénce, že by měl ještě snad jednou vykonati takovou cestu, jako nyní. „Raději,“ tak říkával často a otevřeně ku plavcům, „raději budu žebrati na ulicích svého rodného města a raději nikdy už nevkročím na palubu které lodě, než bych kdy přijal službu u otrokáře.“

Za tuto řeč ovšem se mu dostalo od námořníků jen posměchu. Smáli se mu, že je starou babou, ale on nechal si vše líbiti a zůstal při svém úmyslu. Ani kapitánu to nezůstalo tajno. Antonio však ukázal se býti velmi dobrým námořníkem a tím se v jeho přízni

38

tak upevnil, že se nemohl na něho pro to hněvati. Na-
opak se snažil, aby zvláštní přívětivostí ho k sobě
upoutal a jeho služby si zajistil.

Po prudkém vnitřním boji, ve kterém bojovala
láska ku chlapci s odporem ku hrůze, jakou zažil na
lodi, vkročil jednoho večera ku kapitánovi, který každé
chvíle už očekával volání: „Země“.

,,Kdybych mohl to učiniti,“ řekl k němu, ,,kdy-
bych mohl učiniti to, co vy můžete, nechal bych si toho
hocha na lodi a vychoval bych si v něm kormidelníka,
který by neměl rovného. Anebo kdybyste to nechtěl,
podržel bych si ho co sluhu, který by mne všude musel
provázeti.”

,,Ty jsi blázen s tím svým klukem,“ odpověděl ka-
pitán. ,,A to bych se na toho dobrého kormidelníka
načekal. Toho si mohu snadnéji dostati v tom případě,
že by Jan měl opustiti mě a lod'. A otroka nepotřebuji
tak dlouho, dokud sám sobě mohu sloužiti. To by bylo
zbytečnou přítěží pro otrokářského obchodníka a kdy-
bych černocha si vybral k tomu účeli, musel by mi vě-
ru každý říci, že jsem oslem. Ty to nechápeš? A pak
nemyslíš na tu sumu, kterou jsem na této neštastné
cestě za otroky ztratil? Ne, ten musí být prodán.”

Hlava Antoniova klesla mu na prsa. Srdce jeho
hrozilo se zastaviti. „Konečně řekl: ,,Myslím kapitáne,
že jste se mnou spokojen ?“

,,Ano,“ odpověděl kapitán, ,,jsi statečný, hodný
lodník, věrný, pilný a poslušný. Proto je mi líto, že
máš takové tvarohové srďce a nechceš déle slou-
žiti na otrokářské lodi.”

,,Děkuji, pane, za toto vysvědčení,“ odpověděl
Antonio. ,,Ale já už nejsem dělán ku sloužení v tako-
véto službě.”

,,Jsi blázen, povídám ti,“ horlil kapitán. ,,Nikdo
se neukázal na lodi tak potřebným jako právě ty.”

39

,,Nu jak vy to myslíte, tak já to nemyslím," po-
 kračoval Antonio. ,,Trápení se těch ubožáků proniká
mi celým tělem."

,,K smíchu," smál se kapitán. ,,Snad ti někdo
vsadil mouchu do ucha? Vím, že jsou blázni, kteří
skutečně mají ,,Eben" za lidi."

,,A zač jiného," ptal se Antonio rozhořčen.

,,Nu jsou to pololidé, jakýsi lepší druh opic, který
umí mluvit a pracovat," odpověděl kapitán.

,,Z toho právě můžete poznati, že já se pro vás
nehodím," řekl Antonio. ,,Mně jsou lidmi jako jiní,
jako jsme my sami. A to mi z hlavy nevezmete."

,,Tedy mne skutečně opustíš ?"

,,Ano, pane."

,,Rozmysli si to ještě, Antonio. Dostaneš dvojná-
sobnou mzdu. Slyšíš — dvojnásobnou mzdu, když
zůstaneš při mně. Také si nemysli, že je to vždy tako-
vé, jako právě při této plavbě. Sám jsem si už co nej-
pevněji umínil, že nebudu tolik nakládati. Nahlédl
jsem konečně sám, že je to mojí výhodou."

,,Může být, pane," odvětil Antonio. — ,,Jen pod-
jednou podmínkou zůstal bych při vás a zůstal bych
potom při vás po celý svůj život." —

Kapitán radostně vyskočil. ,,Jaká je ta pod-
nínka ?" ptal se napjatě.

,,Kdyby chlapec na vždy mohl zůstati na lodi u
mne," zněla Antoniova odpověď.

,,Řekl jsem už, že jsi blázen," zvolal kapitán zlost-
ně. ,,Skutečný nenapravitelný blázen."

,,Nežádal bych větší mzdy, než jakou nyní dostá-
vám."

,,Jest mi líto, Antonio, že ti v této prosbě nemo-
hu vyhověti. Předně bylo by to největší hloupostí,
abych si vzal na palubu lodě černocha, který by každou
chvíli mohl rozvázati svým soukmenovcům ruce k za-

40

vraždění nás a pak ten chlapec je už tak jako prodán. Znáš snad toho starého don Xaveria Valdesa, v tom krásném domě v Santa Katharina ?”

,,Ne !”

,,Nu, to jest ten nejbohatší muž v tom městě. Před odjezdem mi řekl: Budete-li, kapitáne, níti jed-nou nějakého hocha černého, u kterého budete očeká-vati zvláštní nadání, uchovejte ho pro mne. Dám vám, oo budete žádati. — Pozoruješ tedy, že ten bohatý muž mi v tom chlapci musí zaplatiti tři otroky ?”

,,Vidím,” řekl Antonio truchlivě. Více už nepro-mluvil, nýbrž vešel do své komůrky. Poslední jeho naděje byla zmařena. Políbil spícího chlapce a oddal se pak své bolesti, až ho spánek opanoval.

Od toho času jako by nesmírná tíže ulehla na jeho hruď. Ani nejněžnější pozornost chlapcova nemohla ho ji zbaviti, ano zdálo se jako by ještě rostla. Často po celé hodiny, když neměl právě službu, sedával na palubě a zasmušile hledíval na moře. Kdykoli padl jeho zrak na chlapce, zavlhla mu tvář. Nikdo z jeho okolí nevěděl jaká že je příčina tohoto jeho trudného stavu, ale nebylo to nic jiného, než nesnesitelná myšlénka, že se bude muset odloučiti od chlapce, kterého si tak zamiňoval. Vždyť byla to ta první bytost, která mu vyšla vstříc s láskou nelíčenou, neošemetnou.

V.

,,Země! Země!” zavznělo se stožáru, kde v koši držel jeden plavec stráž. Na ta slova zahlaholil na lodi veselý jásot. Jenom Antonio zasmušile se díval do dáli, kde břeh brasilský jako vzdálený obláček se jeviti počínal. Byli nyní už u cíle svého štěstí, totiž aspoň kapitán a plavci, ale Antoniovi se zdálo, že je u

42

cíle, kde štěstí to už mizí. Byl to velký rozdíl ve smýšlení a dle toho také ovšem v náladě.

Antonio seděl na palubě na svinutém laně, drže mezi koleny chlapce, který ho neopouštěl ani na okamžik. „Proč jásají ti lidé tolik,“ ptal se hoch v lámané portuglaštině.

„Vidíš, ten úzký průh v-dáli?“ odpověděl Antonio. „To je břeh jejich vlasti.“

„Není to také tvoje vlast?“ tázal se hoch.

„Ano, moje také,“ odpověděl Antonio.

„A ty se neraduješ?“

Antonio si povzdechl. „Oni jdou vstříc svému otci, neb matce, či manželce a dítkám,“ odvětil truchlvě. „Ale mne žádný nečeká. Nemám tam nikoho, kdo by mne miloval.“

„A přece já!“ volal chlapec a padl mu okolo krku.

Antoniovi vstoupily slzy do očí a nechtěje je ukázati chlapci, ukryl je tím, že ho pevně přitiskl na svá prsa a svůj obličej celý skryl v jeho vlnovité hlavě.

Po krátké pomlčce řekl: „A přece se budeme musit rozloučiti.“

„Ne, ne,“ volalo dítě úzkostlivě. „Nečin toho. To raději,“ pokračovalo rozhodně, „raději nechtí mne hned hodí do vody, jako tam hodili mého otce a matku. O nech mne u sebe! Budu tě poslouchati a milovati tě budu vždy jako nyní.“

Tato slova byla dýkou do srdce Antoniova. Přitiskl dítě na srdce a volal: „O kdybych jen mohl, nic by mne od tebe neodloučilo, než smrt.“

„A proč nemůžeš?“ ptalo se dítě polekáno.

Antonio nechtěl dítěti odhaliti tu hroznou pravdu, ač ji dítě muselo později samo pochopiti. Raději o tom pomlčel. Chlapec však neustále na něho doléhal otázками, takže Antonio konečně byl rád, když ho kapitán

43

volal a on tak ujíti mohl odpovídání aspoň pro tento
okamžik.

Druhého jitra ležel břeh před očima plavců. Vyso-
ké hory v dáli jako by spočívaly v překrásné modré
mlze. Břeh sám a na některých místech se nalezající
lesiny skvěly se nejrozkošnější zelení všech odstínů.
Pohled ten byl překrásný. S úžasnou rychlostí blížila
se loď břehu, jehož každou podrobnost bylo možno už
pouhým okem rozeznati. Kapitán sám převzal vedení
kormidla, neboť mu v těchto místech bylo pobřeží zná-
mo dokonale.

'Také na břehu viděli blížící se loď a brzy objevil
se na palubě lodivoda, v jehož ruce nyní složil kapitán
vedení lodě. Zdravotní úředníci se objevili a vidouce
mezi černochy ještě nemocné, opustili loď s tím rozhod-
nutím, aby zakotvila a vytáhla žlutou vlajku, jelikož
nesmí po několik týdnů nikdo na loď a nikdo také
z lodě ven na břeh.

To bylo pro kapitána trpkou zvěstí. Ale věděl
dobře, že se dá s těmi lidmi dobře vyjednávati. Přivo-
lal je zpět. — Otrokář, který má tak špinavé, bezbožné
řemeslo, nebéře to s poctivostí tak přísně a, Bohu žel,
je také lidí dostí, kteří jsou přístupni úplatkům a tím
se nevěrnými stávají své povinnosti. Zvláště pak v
zemi kde lidé ještě jako zvířata jsou prodáváni, kde
obchod s otroky je trpěn ba podporován, nemůžeme se
tomu diviti, když zvíme o takových špatnostech.

Když se kapitán vracel na loď, řekl s podivným
úsměvem: ,,Žlutá vlajka zůstane na lodi jen po čtr-
nácte dní."

Vlajka této barvy jest znamením, že na lodi panuje
nebezpečná nemoc nějaká. Jakmile se objeví, přestává
všechen styk se zemí, leč že s třežené lodě dovážejí na
loď potraviny. Karanténa jest čas, kdy se čeká, co se
z nemoci vyvine, jestli zmizí a nebo se rozšíří ještě

44

více. Tato opatrnost vzhledem ku nákažlivým nemo-
cem jest velmi užitečna. V Africe jest vlast moru,
taktéž v Asii, kdež sídlí také cholera a jiné ještě náka-
zy. Takové nákazy lehko se přenesou do jiné země
lidmi nebo i zbožím, zvláště vlnou, bavlnou a podo-
bným. Proto, když přijdou lodě z takových krajin,
musí prvé v přístavu tak dlouho osamocené zůstati,
dokud lékaři neřeknou, že nebezpečí již minulo. Jak
přísně se tato pravidla prováděla, jest nejlépe patrno z
toho, že dříve ten, kdo karanténu porušil, byl na hrdle
trestán.

Ale na každém pobřeží jest jistý druh lidí, kteří
s úžasnou drzostí ruší zákony Boží i lidské a vedou za-
povězené živnosti. Od zlodějů a vrahů nejsou mnoho
rozdílní. Jsou to podloudníci. Ač že na dodržení zá-
kona o karanténě se pilně bdí, podaří se jim přece
zavéstí spojení s lodí nalézající se v karanténě, nejvíce
ovšem pod rouškou noci. Tak se stalo i zde.

Nesvědomitý kapitán Cordela neštítil se toho pro-
středku k docílení svého účele. Vidíte že v činnosti
člověka jedno od druhého závisí. Evangelium k tomu
praví: „Kdo jest věrný v mále i ve mnoze věrný jest.
A kdož v mále jest nevěrný, i ve mnozeť nepravý jest."
Měli bychom si vždy zapamatovati naučení: Vystříhej
se hříchu v malém a tak ani ve velkém neklesneš. Ale
kdo lidi kupuje a prodává, tomu nebude nic již hříchem.
Ten může činiti třeba to nejhorší a nezachví se.

Vzdor podplácení a i vzdor tomu, že na lodi vla-
stně ani žádný nemocný člověk nebyl, nýbrž že to jen
bylo na některých viděti, že byli nemocni, zůstala loď
„Santa Margarita” v přístavu. Kapitánovi i mužstvu
bylo to velmi nepříjemné, že vidouce zemi tak blízko,
nemohli na ni vstoupiti. Ale kapitán byl chytrým
dosti, aby z tohoto stavu také nějakých výhod docílil.
Obmýšlel totiž roztrousiti pověst, že bylo šest lodí

45

otrokářských Angličany chyceno, takže málo otroků
se objeví na trhu. Zároveň však chtěl rozhlásiti, že on
veze ,,Eboe", výborné otroky. Tím ovšem musela
cena jejich vystoupiti.

Kapitán nabídl Antoniovi, aby tento jeho plán
provedl, ale on jej odmítl. ,,Nechť to učiní podloudní-
ci,

řekl.
Kapitánovi toto odřeknutí ovšem nebylo milé, ale
nechtěl si nyní Antonia pohněvati, pročež se tím spokojil.

,,Ale jak si zjednám jistotu,) vzpoměl si hned,
,,jak se dozvím jestli tito darebáci to skutečně učiní?
Mohl bys přece aspoň jíti na břeh, abys zvěděl, jestli
tu pověst rozšiřují. Nemusíš nic více činiti, ne že po-
slechneš, co ti lidé mluví a pak mi to oznámíš.

Radostná naděje zableskla se Antoniovi v těchto
slovech. V tomto návrhu neviděl nic zlého, pročež
hned přislíbil, že to učiní. Ale co ho více pohánělo
na břeh byla žádost, aby šel ku Donu Xaveriovi z Val-
desu a pokusil se o to, jestli by ho týž nevzal do služ-
by spolu s otrokem, aby tak mohl zůstati u chlapce.
Doufal všecko od toho pokusu.

Sotva uložila noc svou roušku nad mořem i zemí,
a život veškerý jako by vymřel, přirazily k lodi čluny
podloudníků, aby ho zásobily vším, co mohlo poskyt-
nouti požehnané pobřeží brazilské na plodinách. Ka-
pitán nechal je vstoupiti na palubu, uzavřel s nimi ob-
chody a slíbil jim bohatou odměnu, jestli že splní jeho
žádost stran onoho rozšíření pověsti. Tito svolili rádi,
načež spolu s Antoniem, kterého vzali sebou, vstoupili
do člunu.

Lehounce za stejných úderů vesel pluly čluny
přes hladkou hladinu mořskou. Nikdo je neviděl,
aspoň nikdo ne, kdo by je byl chtěl zadržeti, neboť
pobřežní strážníci obyčejně bývají s takovými ve spolku.
Po krátké plavbě dorazili do malého zálivu, kde mo-

46

hli svoje loďky skrýti pod keři tak dobře, že je nebylo viděti. Brzy na to byli už v městě.

Antonio, který obdržel od kapitána peníze, vyhledal si nocleh, načež pohodlně si jednou zase ulehl na pevnou půdu, kterou nehoupaly bouřící vlny. Vroucně se modlil, aby se jeho dobře míněný zámysl podařil, tak aby se nemusel rozloučiti se svým miláčkem.

VI.

Až dosud museli jsme čtenáře nechat pohlížeti do života, od kterého bychom vlastně rádi jeho zrak odvrátili — do života, který je odcizen všemu svatému, pravému a pohybuje se jen v kruhu divokých náruživostí a pudů —do života, kterému chybí pokoj Boží, protože mu chybí sám Bůh. Ale, bohužel, podobné případy, které nás plní odporem, nalezáme často i ve svém okolí a blaze nám, jestliže k tomu nám slouží, abychom se to dobré tím více nančili milovati a ctíti. Vždyť i duše Antoniova, jejíž dobré věrné smýšlení bylo jen surovostí pokaženo byla hrůzou toho, čeho se jí dosta-lo, přivedena k lepšímu a šlechetnějšímu. Proč by nebylo tak i v srdcích našich? Tak jako v temné noci toužíme po milém světle denním, tak také se radostně obracíme k dobrému, když to zlé se nám v odstrašující podobě objeví.

Běh života, který Pán za dobré uznal pro chlapce černocha, dovolí mi, abych zraky milých svých čtenářů obratil k jinému životu. Snad také smíří se s otrokářem, který dále se oddával svému bezbožnému povolání až ho jednou v hrozné bouři uchvátila spravedlivá ruka Hospodinova. Moře, na kterém ponejvíce svůj život zlý prováděl, pohltilo ho i s jeho lodí a mužstvem. O nikom z jeho druhů nebylo nikdy slyšeti. — Neušel rukoum toho, který spravedlivě soudí.

47

— V Santa Katharina byla rodina Valdesů velmi vážena hned od té doby, kdy bylo ono město založeno portugalskými přistěhovalci. Předek jeho pocházel vlastně ze Španěl, ale vstoupil do služby portugalské k vojsku a dostal později ten ohromný majetek u Santa Katharina. A tak během času domohla se rodina ta velikého jmění. Nyní celé to jmění náleželo poslednímu již Xaveru Valdesi, který sám už byl hodně letitý. Stál ve světě úplně osamocen, ač nebylo tak vždy. V mládí svém byl ženat, ale jedna z nemocí, panujících jako nakažlivě na brazilském pobřeží, odňala mu choť. Následkem toho byl Xaver po mnoho let jako těžkomyslný. Teprve po letech zlepšila se jeho duševní náladá. Ale přece od té doby zůstal světu uzavřen, a žil tiše pro sebe a za hlavní úlohu svého života vzal si: užívati bohatství, kterého se mu dostalo od Boha ku účelům dobročinným, aby trpícímu lidstvu ulehčil.

Na četných svých farmách už dávno dal všem svým otrokům svobodu vzdor tomu, že okolní otrokáři na to strhli velký křik. Prorokovali mu, že to bude zkázou celého jeho jmění, ale to nemohlo šlechetné srdce toho muže přiměti k tomu, aby se vzdal svého křesťanského a Bohu libého plánu. Také výsledek tohoto jeho počínání ukázal lživost jejich řeči. Černoši na jeho plantážích, láskou jeho jsouce získáni a pak péčí jeho v náboženství jsouce poučeni, byli by za něho bez rozpaků šli na smrt. Daroval jim sice úplnou svobodu a k tomu ještě z přebytku vlastní své půdy tolik, aby mohli z ní žíti, ale oni pracovali jako nádenníci dále na jeho plantážích a pracovali věrněji než dříve, dokud ještě nad nimi hvízdal hrozný otrokářův bič.

Dům dona Valdese nalézal se u města. Byl to dům veliký podobný paláci. Rozlehlé zahrady, kde květiny, restliny, keře a stromy ze všech dílů světa ob-

48

klopovaly obydelní stavení a celek pak byl obklíčen
zdí. Zde bydlel s několika osvědčenými sluhy; vedl
život tichý a dobročinný.

Zřídka kdy bylo viděti dona Valdese jinde, než
v kostele městském, kdež se zbožným srdcem nikdy ne-
obmeškal veřejně vyznati Pána. S lidmi málo se stý-
kal, ale kde bída postavila si svůj stan, brzo objevil se
jeho starý více přítel než sluha, černoch Ulpio a přiná-
šel občerstvení i pomoc. Byl-li tam nemocný, následo-
val ho v patách lékař na útraty Valdesovy.

Jednou setkal se don s kapitánem Cordelou,
který mu byl znám jako otrokář a tehdy mu řekl: ,,Až
budete někdy míti nějakého nadaného otroka uchovejte
ho pro mne. Cenu, kterou si určíte, máte už napřed
slíbenou, budeli se mi černoch líbiti.”

To bylo něco pro ziskuchtivého otrokáře a od té
doby, co pozoroval malého chlapce, který tak lpěl na
Antoniovi a když se přesvědčil jak rychle se týž naučil
portugalské řeči, bylo u něho rozhodnuto, že ten musí
se dostati donu Xaveriovi. Zvláště pak nyní, když
tolik otroků mu na cestě zahynulo, doufal že cena za
toho chlapce mu nahradí mnohé ztráty. Víme, že to
řekl otevřeně Antoniovi. Tím zbudil v tomto zvláštní
plán, pro který on vlastně odhodlal se ku vystoupení
na břeh, ač to bylo nebezpečno.

Hned po ránu odebral se Antonio k donu Xave
rovi a už na této cestě tepalo jeho srdce radostnou
nadějí, ač nikterak nemohl věděti jak pořídí, ba ani,
jak by svoji věc měl přednésti. Ale když došel až k
samému domu Xaveriovu, došla mu odvaha a on dva-
kráte se vrátil. Cítil že tento jeho krok jest rozhodný
pro všecky jeho další osudy, ano pro celý jeho další
život, vlastně jeho i hochův.

Konečně, kdy už bylo téměř poledne a slunce
žhavé paprsky posýlalo na zem, blížil se po třetí brance

49

a tentokráte skutečně vkročil do vnitra a žádal za malou rozmluvu s donem Xaveriem.

Černoch Ulpio Myslel, že to bude asi nějaký neštastník, který tu hledá pomoci a proto ho rychle dovedl k svému pánovi. Don Xaverio byl stařec něžného, přívětivého vzevření, jehož jemný úsměv mnoho ulehčil stíženému srdci Antonia.

,,Co jsi přeješ ode mne?'' ptal se don Xaverio přívětivě.

Antonio rozpačitě otáčel v rukou svojí čepicí, tak že se točila stále rychleji a rychleji, ale se řečí to jaksi nešlo. Konečně vyrazil ze sebe: Jste vy ten pán, který donu Cordelovi — tomu kapitánu — tomu otrokáři slíbil cdkoupiti nějaké dítě?''

,,Chtěl jsem takové, kdyby je měl, nechati křesťan-sky vychovati a vzdělati'', řekl ne bez rozpaků don Xaverio. ,,Ale abych nějaké nechal snad uloupiti — ne Bůh mne zachraň. Chtěl jsem je zachrániti.''

,,Mohu si to mysliti,'' odpověděl Antonio, ,,neboť jste tak dobrým pánem, že byste si takovou vinu nemohl vložiti na bedra.''

,,Posaď se,'' pokračoval don Xaverio, ,,posaď se a řekni mně, odkud to víš a co tě ke mě vede?''

Přívětivým tímto jednáním rostla odvaha Antoni-ova a srdce jeho se otvíralo. Vypravoval mu svoje osudy až po svoje vstoupení do služeb kapitána Cordely na otrokářské lodi. Hlas jeho byl svědkem jeho trud-ného naladění mysle a neminul se také účinku na srdce dona Xaveria. Na to líčil Antonio zkušenosti své v Africe a na lodi otrokářské.

Hluboká nevole jeho ducha, hněv, který ho naplňoval, byly patrné z jeho řeči i posuňků, jimiž ji provázel. Často i nesrozumitelně mluvil, nemoha se dobře ovládati při líčení toho, co se s ním dálo a co musel viděti. Tak jednou vyskočiv, hlasitě zvolal: ,,Ne,

50

milý pane, raději bych žebráním na zdejších ulicích si
vydělával na chléb, než abych ještě jednou, třeba za
dvojnásobnou cenu, jak mi kapitán nabízel, konal tako-
vou cestu ku loupení a vraždění lidí.”

Donu Xaveriovi stále více a více se líbila poctivá
povaha námořníkova, který tak otevřeně a důvěrně
před ním svoje šrdce otvíral, ničím sebe nechvále neb
neomlouvaje.

Tak konečně přišel Antonio za řeči až na chlapce
a tu ukázala se pravdivost slova evangelia, které dí:
„Nebo z hojnosti srdce mluví ústa jeho.” Láska ku
hochovi ukázala se zde v přebohaté míře. Chválil
chlapce nesmírně. Vypravoval také všecky ty pokusy,
které učinil, aby mohl u chlapce zůstati, ale hned také s
lítostí dodával, že ho všecky sklamaly. Úzkost jeho
byla lehce patrna v jeho obličeji. Konečně téměř s
pláčem dodal:

„Pane, jestli nebudu moci to dítě u sebe podržeti
po celý svůj život, musíni zemříti,” a tu ač se silně pře-
máhal, vyhrkly z očí jeho velké slze, stékajíce po osmá-
hlé tváři muže, který snad nikdy dříve neplakal. Ale
zdálo se jako by se styděl za tuto slabost svou, nebot
rychle je setřel a nevrle pohodil hlavou, řka: „Hloupé
oči, které mi vždy vhání vodu do líce, když je musím
obrátiti ku světlu jako zde.”

Don Valdes usmál se, ale bylo mu to dosti těžko,
aby sám se ubránil pohnutí. Viděl však, že ten muž
sám chce svůj cit zakrýti a jako by sám sobě namluviti
chtěl, že je to účinek příliš ostrého světla, kdežto vlastně
mělo s tím co činiti jeho hluboce pohnuté srdce. Don
Xaver při poslouchání toho vypravování také dobře
prohlédl a uhodl plán plavcův, tak že věděl, kam vlast-
ně míří.

„A ty myslíš tedy,” vmísil se do jeho vypravová-

51

ní, „ty myslíš tedy, že Cordela chce toho hocha prodati
mně?”

„Ovšem,” zněla odpověď Antoniova. „To jest
jisté, ale....” tu opět se rozpačitě zamlčel.

„Proč nedomluvíš? Mluv!” pobízel ho don Xaverio.

„Nu,” dodal si Antonio chuti. „To by mi bylo
vlastně jen odlehčením pro mé srdce a děkoval bych
za to Bohu, kdyby se to stalo, ale — ale co bude ze
mne?”

„Jak to?” ptal se Xaverio, jako by skutečně nevě-
děl.

„Nu jestli docela slepým nejste,” pokračoval An-
tonio, „musel jste už poznati, že odloučením se od
chlapce by mi puklo srdce.”

„Nu jestli zůstaneš zde, mohl bys ho navštíviti
třeba každého dne.”

„Ano, ale větrem a dobrou nadějí se neuživím.
Kostelní myš je milionářem proti mně.”

„A jak tu pomoci?”

„O, milostivý pane,” pravil Antonio. „Netrap-
te mne. Vy to dobře víte co chci, co bych tak rád,
ale co nemám odvahy vyřknouti.”

Tu se don Xaverio déle nepřetvářel. Podal An-
toniovi ruku a řekl: „Ano, já to vím dobře. Přáním
tvým jest, abych tebe ku chlapci vzal do služby, neliž?”

„O,“ zvolal Antonio radostně. „Když to tak do-
bře víte, řeknu vám ještě něco. Mzdy si nežádám.
Dejte mi jenom chléb, nejpotřebnější šaty a nějaký
kouteček, kde bych spáti mohl. Jenom mne nechte u
chlapce, na kterém lpí celá moje duše. Chci pracovati
v potu tváře, dokud mohu hnouti údem, nebudete míti
věrnějšího sluhy nade mnou, jen kupte to dítě a nechte
mne žíti s ním.”

„Přání tvoje budiž splněno,” řekl don Xaverio
pohnutě.

52

Nenadálá radost účinkovala na Antonio tak, že se zapotácel a musel se zadržeti stěny, aby nepadl. Ale přemohl svou slabost, sepjal ruce a radostně zvolal: „Bůh vám odplatiž to, co dobrého mi činíte."

Na to vstal, chtěje odejíti.

„Zůstaň zde, Antonio," řekl don Xaverio. „Karaténa kapitánova ještě neuplynula. Můžeš se hned u mne ubytovati. Úřad tvůj ti dám hned do rukou. Před krátkem zemřel mi dohlížitel nad zahradou, na jeho místo nyní nastoupíš. Se mzdou, doufám, budeš spokojen. Nebo snad máš zde v městě ještě nějakou záležitost k vyřízení?"

„Povím vám, co mne tak tajně přivedlo na zem,“ řekl Antonio. „Předem to co jste mi právě povolil a za druhé jistá záležitost kapitánova. Musím ji vyříditi, ale pak se ještě vrátím a zůstanu zde, až budu moci se dostati zpět na loď. Pak však bych vám radil, abyste skrze mne koupil hocha hned na lodi. O dodržení slova takový prodavač duší lidských ničeho neví a mohl by snadno dáti ho jinam."

„Nu to se ukáže,“ odpověděl Valdes příliš starostlivému plavci. Antonio na ta slova také se spolehl a se zářící tváří odkvapil.

Sotva kdy odcházela z Valdesova domu duše štastnější Antoniovy, ač přemnozí oblaženi opouštěli ten práh. Budoucnost ležela nyní jasně před ním a byl také zbaven té obyčejné bázně námořníků, kteří často v stáří svém musí si denní svůj chléb na ulicích vyprošovati. S veselou myslí prošel město a okolí, přesvědčiv se všude, že pověst, kterou rozšířili podloudníci, skutečně byla všude přijata s vírou.

Když o tom si zjednal jistoty, chystal se ku návratu na loď. Opět začal se obávati stranon koupě chlapce. Ale don Xaverio zbavil ho té starosti dopisem, který poslal kapitánovi. Don nabízel za chlapce tako-

53

vou cenu, že kapitán byl zcela uspokojen a svolil. Na to Antonio svým vypravováním ještě zvýšil dobrou mysl kapitánovu, když n.u sdělil, jak dobře jeho lež účinkuje. Kapitán znovu se pokoušel, aby Antonia získal pro sebe také i na dále. Antonio nedůvěřoval a bál se také roznítiti jeho hněv, pročež mu zcela neodřekl, ale vyžádal si času na rozmyšlenou. Ovšem se chránil, aby někomu neřekl, co mluvil s donem Xaverem. Kapitán mu čas na rozmyšlenou povolil.

Asi po deseti dnech objevili se zdravotní úřadníci na lodi poznovu a nenalezše žádných onemocnění a pak penězy kapitánovými zcela jsouce poučeni, že vše na palnbě jest v nejlepším pořádku, sundali žlutou vlajku se stožáru, což námořníci i kapitán provázeli hlasitým jásotem. Loď na to hned připlula blíže ku břehu a zakotvila.

Sotva tak se stalo, objevil se na lodi jednatel dona Xaveria, aby převzal od kapitána chlapce. Ale ten, ač vždy býval velmi tichý, nyní nechtěl bez Antonia opustiti loď a počínal si tak divoce, že kapitán sám musel prositi Antonia, aby šel s chlapcem a několik dní pobyl u něho, tak aby si zvykl na svého pána. Vyplatil mu mzdu a zval ho, aby jen často přišel na palubu.

Antonio opustil loď, která hned byla jako obležena držiteli otroků na důkaz, že pověst kapitánem rozšířená neminula se svým účinkem.

V první čas byl chlapec velmi bojácný. Nikomu se ani nechtěl přiblížiti mimo dona Xaveria, jehož milá bytost si získala jeho srdce. Antonia neopouštěl ani na okamžik. Zdálo se, že se bojí, aby ho Antonio neopustil. Pomáhal mu v zahradě, kdež don Xaverio vykázal Antoniovi práci. Xaverio nic proti tomu nemamítal, neboť dříve, než chtěl započíti s učením, chtěl aby hoch úplně v jeho domě zdomácněl. A to za po-

54

mocí a vlivu Antonia se u chlapce stalo v čase velmi
krátkém, načež se vší vážností započalo vyučování v
náboženství i v různých vědách. Don Xaverio, který
už často se u některých otroků o vzdělání jejich pokusil
a vždy byl sklamán, užasl nyní nad neobyčejnými schop-
nostmi chlapce, nad rychlostí, s jakou chápal vše, co
se přednášelo.

Činil překvapující pokroky nejen ve vědách, ale i
v chování svém. Choval se nyní velmi jemně, byl
ochotný a poslušný ve všem. To bylo nejvíce přičině-
ním Antonia, který všechen svůj prázdný čas dítěti vě-
noval. Poměr jeho k chlapci nemohl se nazvati jinak,
než poměr nejlaskavějšího otce k dítěti.

Už po roce byl hoch v hlavním kostele v Sant
Katharina pokřtěn a obdržel jméno Šimon. Od té do-
by byl ještě jemnější, oddanější v práci, kterou obyče-
ně konal spolu s Antoniem. Také dobrodince své si
tím více zamiloval.

Nebylo ani nejmenší pochybnosti o tom, že ho don
Valdes osvobodí ze stavu otrockého. Chlapec vždy
ukazoval naproti stařičkému svému dobrodinci takovou
oddanost a lásku, že si ho onen tím více musel zami-
lovati. Za to nikdo nemohl tak vyhověti podivným
někdy nápadům starcovým jako tento hoch.

Za takového tichého štastného života uběhla řada
let. Šimon byl doposud miláčkem celého dcmu, zvlá-
ště pak starého, nyní svobodného otroka Ulpia a pak
Antonia. Ovšem nyní to byl už silný, neobyčejně
bystrý mladík, plný života, ohně a činnosti. Vědomo-
sti jeho byly znamenité. Vedl všecky účty dona Val-
dese a byl v domě vůbec držán jako jeho dítě. V tomto
poměru nikdo snad nepomýšlel na to, že Šimon až do-
sud jest otrokem. Starý pán, který s přibývajícími léty
se stával co den pohodlnějším, odkládal vyhotovení
propustného listu až dosud neustále. Sám byl by na

55

to vůbec sotva pomyslil, ale věrný sluha Ulpio nezapo-
měl na tu důležitou záležitost. Často i doléhal na ně-
ho, až konečně, aniž by Šimon, neb Antonio byly něco
věděli, sestavil propustný list a schoval jej ve svém
psacím stolku.

Také už od té chvíle uplynulo několik roků, aniž
by se událo něco pamětihodného. Ulpio se nyní upo-
kojil; věděl že propustný list jest již napsán. Tu stihla
ubohého Šimona těžká rána, těžká ztráta, těžší než
když ztratil své rodiče, neboť tehdy byl v letech, kdy
to ještě neuměl posouditi a kdy jakožto dítě to také
ani tolik necítil. Nyní Antonio, ten věrný láskyplný
druhý otec jeho klesl na lože aby již nepovstal. Všecka
ta utrpení, která zažil jakožto namořník, působila na
něho, že před časem sestaral a v poslední čas jeho živo-
ta ještě zlá dna se ho zmocnila a trápila ho.

Za svého života nikdy se nedotkl peněz, které mu
dával don Valdes jakožto mzdu. Ovšem to nebyla vel-
ká suma, ale Ulpio se staral o to, aby byla dobře ulo-
žena pro Šimona, kterému byla odkázána.

Za nemoci Antoniovy ošetřoval ho Šimon s oběto-
vnou věrností i láskou dnem i nocí a když se Antonio
blížil svému konci, nebylo možno Simona utěšiti. V
jeho rukou vypustil Antonio svoji duši. Ta ztráta pů-
sobila velmi škodlivě na mladíka a v prvním čase bál se
don Xaverio o jeho život. Mladík plnil sice svoje po
vinosti velmi svědomitě, ale na jeho obličeji neukázal
se úsměv a všem společnostem se vyhýbal mimo jen
Ulpiovi neb donu Xaverovi. Z pokrmu požíval sotva
tolik, co nejnutněji k udržení sebe na živě potřeboval,
takže hubeněl a upadal v těžkomyslnost.

Teprvé když na něho začal se vší láskou a vážností
působiti onen starý duchovní, který ho křtil, stala se s
ním změna, která ho opět vrátila životu. Ale vážnost
jeho chování mu už zůstala.

56

Ale tato rána neměla ještě zůstati samotna.

Don Xaverio byl starcem, který již se blížil k osmdesáti a byl už celý shrben a vlasy jeho byly bílé jako mléko. Najednou rychle začala mizeti u něho jeho životní síla, kterou si spořádaným svým životem tak dlouho byl uchoval a jednoho jitra nalezl ho Ulpio na loži se sepjatýma rukama, vyhaslé oko k nebi upřené—co mrtvolu. Zemřel v modlitbě.

Tento případ zarnoutil všecky obyvatele městečka a tím tedy více obyvatele domu, kteří šlechtnému starci stáli tak blízko. Všeobecný nářek ozýval se v Santě Katharině. Teprvé nyní vyšlo na jevo, jaký byl účel života Valdesova, že týž jmění své jen k dobru spolublížních vynakládal. Nyní byly teprvé odhaleny závoje mnohých tajných jeho dobrodiní, které až dosud na jeho výslovné přání nepřišly na světlo. Jeho chvála byla v ústech všech a smrt jeho byla považována za nenahraditelnou ztrátu, kterou zvláště chudina pociťovala.

V nejbližším kruhu pozůstalých zavládl hluboký smutek, zvláště to u věrného Ulpia a Šimona.

„Co bude z nás,” bědoval jednoho dne Šimon, když seděli pospolu.

„Nu ty si svůj chléb bohatě vyděláš,” řekl Ulpio. „Nebožtík pán nechal tvého ducha vyvinouti a kdo moudrý jest, nehladoví.”

„Ale svobodný nejsem,” sténal Šimon.

„Přece,” odpověděl Ulpio. „Viděl jsem tvůj pro-pouštějící list. Leží v psacím stolku vedle závěti zesnu-lého pána.”

To upokojilo Šimona vzhledem k jeho budoucnoti. Zatím však bylo vše pod pečetí, neboť jediný příbuzný dona Xaveria bydlel daleko a musel být teprvé po-volán.

57

VII.

Šlechetný don Xaver byl už po osm dnů za všeobecného smutku pochován, když teprvé se dostavil dědic, don Carlos Waldes, vzdálený, a také velmi hohatý příbuzný.

Bohatý byl, ale nebyl to Xaverius.

Pyšně, pánovitě vkročil dů domu. S Ulpiem a Šimonem jednal jako s otroky a od Šimona žádal těch nejhorších služeb. Ulpio poukazoval na svůj propustný list a řekl, ač ve vší pokoře, že opustí dům hned a Šimon že ho bude provázěti, neboť on že je také svoboden. Don Carlos nemohl zadržovati Ulpia, ale Šimon nemohl svůj propustný list ukázati. Marné bylo ujištování Ulpiovo, že leží ten list vedle závěti.

Don Carlos ho vyhodil z domu a Šimona, který se vzpečoval konati práce otrocké, nechal svými přivedenými otroky svázati a zavříti do jednoho sklepa.

Ulpio spěchal ku soudci, ale ten, zatím už získaný donem Carlosem, nechtěl nic podniknouti, když nebylo tu propustného listu. Marně povídal Ulpio, že viděl jak byl psán a že musí ležeti u závěti — když byla sejmuta pečet, nebyla nalezena ani závět ani propustný list. — A přec Ulpio to oboje viděl dříve.

Nebylo žádné pochybnosti, ano celé obyvatelstvo toho městečka bylo jisto tím, že don Xaverio se postarial o budoucnost svého miláčka a že také v závěti své bohatě vzpoměl na své věrné sluhy, ale závěť nebylo možno nalézti a Šimon — zůstal otrokem. Jaká to budoucnost mu hrozila, když pomyslíme jak velice ho nenáviděl don Carlos!

Ulpio zjednal si v těch dlouhých letech své služby nějaké jmění. Nyní ten dobrý stařec podával u soudu nejvyšší cenu, jakou kdy kdo dal za otroka, aby zjednal

58

Šimonovi svobodu. Ale don Carlos byl jeho osobním pánem a nedal ho ani za tu lákavou cenu. Chtivost péněz, nejšpinavější lakomnost musela tenkráte ustoupiti citu pomsty, kterou chtěl nechat pocítiti svému otroku, který mu odepřel sloužiti.

Jinak byla lakomost jeho veliká, což bylo patrně z nesčetných případů. Prodal krásný dům, zahradu, plantáže okolo Santa Katharina, a všecko nářadí, ano i papíry, které byli bezcenné. Kramář jeden je koupil, aby je upotřebil k zabalování. Když vše bylo zpeněženo a don Carlos opouštěl město, byl Šimon, který se nyní více kostlivci než živému podobal, převeden v okovech do Rio Grande do Sul, kdež Carlos bydlel na jedné farmě. Ulpio zatím ubytoval se u výše zmíněného kramáře, od kterého kupoval potřeby pro svou kuchyň. Všecko vynaložil, aby zachránil Šimona, ale všeko, všecko bylo marně. Bohatství bylo ohnivou zdí okolo dona Carlosa a zdálo se, že nikdo nemůže se odvážiti k tomu, aby jednou toho člověka trestal. Ulpio obviňoval ho veřejně, že odstranil závět a propustný list Šimonův, částečně proto aby byl samojediným dědicem velikého toho jmění a z části proto též, aby mohl provésti svojí pomstu na Šimonu za to, že nechtěl plniti jeho rozkazy a pak i proto, že ho nenáviděl k vůli jeho velké vzdělanosti, která se dle jeho náhledu neslušela pro otroka.

V okolí Rio Grande do Sul nebyl žádný otrokář pro svou krutost tak proslulý, jako don Carlos. Jak velké bylo jeho bohatství, tak velká byla jeho lakotnost a ziskuchtivost. Těm pak vlastnostem jeho vyrovnala se ještě jeho krutost k otrokům. Měl ve službách svých dozorce, který ve službách tohoto pána ztratil poslední zbytek lidskosti, který mu ještě zbyl z jeho přecházejícího loupežnického života. Jenom železná ruka toho dozorce držela ještě otroky dona Carlosa v

59

pokoji, ale pod ní to vřelo a často nescházelo mnoho,
že by byla vypukla vzpoura. Avšak více než přísnost
dozorcova držela černochy na uzdě jemná ruka jiná.

Jako kdyby milosť Boží té nemilosrdné krutosti do-
na Carlosa chtěla dáti nějakou rovnováhu, přidal Pán
mu anděla v lidské postavě a to byla jeho choť, dona
Elvira. Byla tak dobrá, jemná, milosrdná a dobročinná,
jak jen srdce lidské býti může. Mnohý neblahý sku-
tek svého chotě opět smířila, zhojila mnohou ránu,
kterou její manžel zasadil nebo zasaditi poručil a vše-
možně hleděla zmírniti tu kletbu, která lpěla na jejich
domě. Její zbožná duše třásla se před každým bezprá-
vím, před vším nečestným, před vším nelidským, ku
čemuž její manžel sám se nestyděl přiznati.

Carlos, když vrátil se ze Santa Katharina, jásal
nad tím nezměrným bohatstvím, které se mu dostalo za
dědictví po příbuzném.

,,Ještě by toho mohlo být víc,“ zvolal, ,,kdyby
byl ten starý blázen neměl ten hloupý zvyk, házeti peníze
zběhlému houfu žebráků. Pomysli si jenom Elviro, jaká
to hloupost,“ dodával ku své choti,“ všem svým otro-
kům daroval svobodu a tím celá cena jeho majetku se
umenšila o poloviči. Jaká to suma byla takto ztenčena.”

,,Což jsi nenechal sem přivésti jednoho svázaného
otroka?“ ptala se jeho choť. „Toho snad neosvobodil?
A co učinil?“

Don Carlos, dříve než odpověděl na tuto otázku,
musel odlehčiti svému hněvu nad hloupostí dona Xave-
ria, jak totiž nazýval dobrotivost onoho ku trpící n spó-
lubližním.

,,Pomysli si jen.“ pokračoval ve své zlosti, „udě-
lal on si závět, kde odkázal značné sumy kostelům v
Santa Katharina, které beztoho jsou dost bchaté. Zalo-
žil také za své peníze lazaret, odkázal značné jmění
jednomu starému černochu, jménem Ulpio a taktéž to-

60

lik jednomu mladému, kterého už před tím nechal vy-
chovávati. Toho právě jsem přivezl sem svázaného. Je-
ště ho k tomu propusti!. I na ostatní služebníky si zpo-
měl tak, že by byli mohli královsky žíti — krátce, byla
to tak bláznovská závět, že jsem ji v ohni zni-
čil, abych si blbými nápady dětinského starce nenechal
zkrátiti svoje dědictví."

Dona Elvira se zachvěla. „To tedy jsi učinil?" ptala se s takovým důrazem, že Carlos se zarazil.

„Ne vlastně já,” omlouval se trochu v pocitu své zkaženosti. „Ne já, ale soudce, kterému jsem to dal k tomu účelu. Jeho věrnost jsem si. dostatečně zajištil zlatým poutem.”

Dana Elvira sepjala ruce a bolestně pohledla k nebi vzhůru. Manžel její dělal jako by to neviděl. Jindy bylo by ho to popudilo k velikému hněvu.

Trpitelka mlčela, protože věděla, že může se všeho nadíti, jestliže by zlost svého chotě popudila. V takovém okamžiku on sebe neznal.

„Jak jsi molil toho svobodného Šimona svázaného sem přivěsti?” ptala se dojatě, sotva jsouc s to, aby bolest svoji potlačila.

„Protože jeho propouštěcí list byl u závěti a ne
jako u Ulpia v jeho rukou. Zde mezi těmi papíry ho
mám.”

Vytáhl z kapsy svazek papírů, prohledával je, ale
polekál se, když ani po sebe pozornějším prohledávání
hledaný papír nenalezl. Chvílí tu seděl v přemýšlení.
„Kam asi přišel” přemítal. Celá ta věc ho polekala.
Přece však brzy se upokojil tou myšlénkou, že otroka
samého má v moci své a že ho žádný nemůže z moci
jeho dostati.

„Ptáš se, co učinil zlého?” pokračoval. „Je to
rozmazlený, zkažený otrok a sice právě tou opičí láskou
toho starce. Ve vědomí svého vzdělání a v nesnesitelné

61

pýše, odvolávaje se na svoji svobodu, odepřel mi vykonání otrocké služby, kterou jsem na něm žádal. — Zrov na zuby skřípal, když jsem mu to řekl. — Ale já ho zkrotím! Odevzdal jsem ho dozorci Pablo. Ten umí ty černé vzdorné psy krotiti. Podívám se co se tam děje.”

Na to vyšel ven.

Dona Elvira byla bledá jako smrt. Ta zkaženost jejího chotě hrozně ji dojala. Hlasitě plačíc spěchala do svých světnic. Tam klesla na kolena, aby bol svůj a úzkost svou sdělila s tím, který pro všecko má léku.

Teprvé po chvíli spořádaly se její myšlénky a pak hned napsala dlouhý dopis svému příbuznému, který byl duchovním v Santa Katharina. V dopise sdělila s ním vše co ji choť řekl a také dala mu k použití značné sumy, aby, neníli už pozdě, dostal do své moci závět od soudce a taktéž snad i propouštěcí list Šimonův. —

Když don Carlos vkročil do předsíně, čekal na něho jakýs člověk v lehkém světlém oděvu, jaký vyža dovalo horké tamní počasí. V ruce držel „sombrero", široký slaměný klobouk a u pasu jeho visel bič, podobný té „devíti ocasé kočce" jakou užívali námořníci. Byl postavy malé ale složité a v obličeji jeho jevil se zřetelně výraz potměšilosti a zloby.

„Pablo," oslovil ho pán. „Jak je s otrokem?”

„Dal jsem mu památku, která mu zůstane na vždy,” odpověděl dozorce nad otroky se smíchem, kterým člověku krev stydla.

„A jak se choval při tom?”

„Trpělivě a tiše.”

„Raději bych byl,” zbil se don Carlos, „kdyby byl se rozzuřil.”

„Cinil jsem se co jsem mohl,” odpověděl Pablo.

62

,, Nyní leží bez vědomí v chýši a krvácí hrozně. Kdyby umřel pane....”

,, Ty jsi učinil svoji povinost a na tom by nic nezáleželo.”

,, Ovšem,” odpověděl dozorce. ,,Ale u otroků to vzbudilo zlou krev.”

,, Cože?” vzkřikl don Carlos ,,Ti psi chtějí vrčet?”

,, To právě ne, ale já neodvážím se už něco takového učiniti před jejich očima.”

,, Ty že nechceš?” hněval se Carlos. ,,Mám snad já sám je bičovati?”

Pablo poklonil se a pokrčil rameny. ,,Čtyři sta otroků a sotva třicet bělochů — milostivý pane, my musíme být opatrnější.”

Carlos při těchto slovech zbledl jako sníh. Byl právě tak zbabělý jako ukrutný. Poznal nyní nebezpečí, které mu hrozilo. ,,Nech Šimona léčiti dříve než znovu na něm zkusíš svůj bič, ”řekl. ,,Bude moci zítra propovati?”

,, Ani v osmi dnech ještě ne.”

,, To jsi ho tedy řádně vyplatil. Nuže vyčkejme času. Ta příležitost ti přece reuteče. A umřeli, bude o jednoho méně a — vždyť mne nic nestojí.”

S tím byl dozorce propuštěn.

Jedny dveře pokoje dony Elviry ústily také do této předsíně, takže nevolky byla svědkem této rozmluvy. Když její choť už odebral se ku odpočinku, odběhla nedříve jedna otrokyně, aby se vyptala na chýši toho nešťastníka a když potom už temno noční krylo zem, kradly se dvě ženské postavy z příbytku dona Carlosa do jedné chýše. Jedna postava nesla na ruce nějaký košík.

Přiblíživše se k chýši Šimonově, spatřily v nitru světlo a otvorem uviděly vnitř černochy a čenošky, zaměstnané okolo Šimona. Vymývali jeho rány a od

63

jímali mu rozsekané kusy masa, které visely z jeho těla.
Septali slabě mezi sebou a šeptem tím někdy pronikl
ston trpícího. „Žije,“ zašeptala dóna Elvira, načež
obě vstonpily do vnitra.

Při otvíraní dvéří zmocnil se otroků, konajících
tu samaritánské služby, hrozný strach, nebcť se báli, že
je to Pablo, kterého právem se báli. Ale když spatřili
paní, vztahovali k ní ruce a volali: „Massa, buona
massa.“ Bázeň všech jedním rázem proměnila se v
radost. Paní přinesla ztýranému balzám, jaký v Peru
bývá připravován, jako i obvazky a všeliké jiné občer-
stvení. Nyní znaleckým svým okem pečovala o obkla-
dy rozbitých zád otrokových, nechala mu vpraviti do
úst nějakého občerstvení a připraviti měkkou postel, na-
čež teprvé potom opustila chýši, když všecko se stalo,
co mohlo bídu toho nebožáka zmenšiti.

Dozorce zvěděl všecko, ale neodvážil se tomu brá-
niti, ani nechtěl to říci pánovi. V působení dony Elvi
ry viděl prostředek, jak stišiti hněv otroků proti němu
samému i pánovi. A tomu se velice těšil, neboť zřetel
ně viděl že při dosavádním krutém nakládání s otroky
blíží se bouře, která hrozila přinésti smrt všem bílým.
Věděl také dobře, že don Carlos nepůjde se podívati na
Šimona, pročež sám také se stavěl, jako by byl právě
jen prováděl rozkaz svého pána a nyní bral podílu
na tichém, působení a milosrdenství dony Elviry.
A to vše činil chytrý bídák jen proto, že cítil jak nad
jeho nectnou hlavou se mraky stahují.

Šimcnova mladistvá, silná povaha zvítězila nad
pekelnými bolestmi způsobenými týráním. Každá
slabší přirozenost byla by jim musela podlehnouti.
Snášel vše s obdivuhodnou trpělivostí a děkoval součit-
ným černochům za jejich lásku. Děkoval také laska-
vé paní, která každé noci přišla k jeho loži. Čím dále
tím více poznávala neobyčejné vzdělání Šimonovo a

64

jeho skutečné křesťanství a tím více byla také naplněna
soucitem pro toho ubožáka, který nezaslouženě trpěl.

Uplynul dosti dlouhý čas, než se Šimom tak dale
ce uzdravil, že mohl povstati.

Pablo s ohledem na donu Elviru šetřil ho tak dlou-
ho, pokud mohl, až docela byl uzdraven. Ale pak stejně
jako jiný musel do plantáží do práce. Nebyl jí zvyklý,
jako ostatní a neměl také té síly, ale když umdléval,
stihl ho bič nelidského dozorce a hrozné jeho kletby
více ještě nežli ostatní otroky a to zvláště tehdy, když
byl poblíže pán. Ten sám nenechal si ujíti žádnou
příležitosť, aby pokořil Šimona a týral ho s vynalezá-
vou krutostí. Za to ostatní otroci ctili Šimona velice a
hluboce se skláněli před jeho duchem. Proto tím
více je dojala a pobouřila každá urážka, každý trest,
každé týrání, kterého se dostávalo Šimonovi. Pobou-
ření toto dosahovalo často stupně velmi povážlivého.

Pablovým vyzvědačským zrakům neušlo toto nala-
dění otroků, zvláště an stoupalo den ode dne. Zraky
otroků byly toužebně upřeny na Šimona, kterého si byli
vyvolili jakožto přirozeného vůdce. Vzbouření a dílo
pomsty u těch horkokrevných Afričanů už ponenáhlu
dozrávalo.

Konečně byla ustanovena porada a Šimon byl do
ní pozván. Mělo to býti v noci a černoši myslili. že
jsou zcela bezpečni, netušíce, že ten prohnaný mexičan
Pablo o všem jejich počínání ví, neboť vyslechl všecky
jejich řeči, doplíživ se k nim jako kočka po kolenou.

Pověděl svému pánu všecko. Smrtelná úzkost
zmocnila se dona Carlosa. Přece však podařilo se Pa-
blovi přiměti ho k tomu, že sám s ním šel do úkrytu,
kde mohl býti svědkem rokování.

Shromážděni tam byli ti nejdivočejší a nejvíce
pohněvaní otroci. Také Šimon tam byl. Pokojně po-
uchal všemu co tam bylo přednášeno a co hněv je-

65

jich rozplamenilo až ku krvežížnivosti tigra, která mo-
hla nalézati ukojení jen v krvi utlačovatelů. Když do-
končili oni, převzal slovo Šimon a to se vším důrazem
a rozmyslem, jaký mu poskytovalo jeho vzdělání. Co
nejrozhodněji odrazoval od každého násilnictví. Ovšem
také nešetřil těch, od kterých bezprostředně to trýznění
vycházelo. Při tom však pro svou vlastní osobu odmítal
všecku soustrast a zvláště pak nějaké snad vůdcovství.
Upozorňoval je na následky, jaké jistě muselo míti jejich
počínání, když by pán povolal vojsko.

Černoši nebyli spokojeni se Šimonem a nevzdali
se svého plánu, ale nemohli se také na ničem brzkém
usjednotiti. Tak se shromáždění rozešlo.

Don Carlos byl všecek ustrašen. Díval se tu do
propasti, která ho musela zkaziti buď dnes či zýtra. Ny-
ní zmocnila se ho bázeň, ale také zároveň vztek a ne-
mohl ku žádnému rozhodnutí přijíti. Žádal o radu
Pablo. Tomuto samému také nebylo právě volně, ne-
boť jméno jeho bylo rozhněvanými otroky vyslovováno
s právě takovou zuřivostí jako pánovo. Radil tedy
pánovi, aby na rychlo povolal z Rio grande do Sul voj-
sko a všecky vůdce toho povstání nechal zajmouti a
odvésti k soudu, aby byli příkladně potrestáni. Nebo
důvěřovati jim nemohli.

Don Carlos provedl to, aniž by byl kdo co zvěděl,
neboť jemu, zbabělému člověku, zdál se to býti jediný
prostředek, aby svůj život zachránil. Zároveň však
bylo mu to vítanou příležitostí, aby si stišil svoji po-
mstu na nich za pronešené pohrůžky.

Z čista jasna objevilo se na plantáži šedesát vojá-
ků. Smrtelný strach zmocnil se černochů, když patnáct
z nich bylo zajato, svázáno a dovedeno k soudu do Rio
grande do Sul. Po tomto ději sklonili se cele pod to
strašné, jim uložené jho.

66

Mezi těmi patnáctí byl také Šimon, kterýž přece
jen k dobrému radil. Vzhledem k němu litoval don Car-
los jen toho, že bude zastřelen, nebo oběšen, kdežto
on by ho byl rád před svýma očima nechal k smrti
ubičovati. Přece však to si nemohl odepříti, aby ne-
čekal v Rio grande do Sul až do chvíle, kdy měly být
otroci odsouzeni a potrestáni.

Tato záležitost spůsobila, jak se očekávati dalo,
velkou sensaci. Také jako vždy utvořily se dvě strany,
z nichž jedna se vší mocí prohlásila proti donu Carlosc-
vi. Celé město Rio grande do Sul i provincie byly v
zimničném rozechvění. Všichni držitelé otroků poznali
dalekosáhlost, jakou musel míti rozsudek rychle se se-
jitého soudu. Záviselo na něm jejich bezpečnosť ano
vlastně i udržení se otrokářů. Když uvážíme tyto po-
měry a pak odpor, bělochů proti černochům, vidíme, že
nebylo možno pochybovati o výsledku soudu. Musel
zdálo se, vypadnouti v neprospěch otroků. Don Carlos
s vnitřním dosti učiněním pozoroval tento běh věcí a
nebylo pochyby, že jeho veliké jmění a tajné jeho po-
užití skrze ruce Pablo, mělo veliký vliv na úsudek
soudců. Jenom dva z nich byli poctiví muži, kteří se
nenechali podplatiti a kteří velkou kladli vánu na
svědectví Šimona, nikterak nejsouce nakloněni k tomu,
aby dona Carloša uznali nevinným.

VIII.

Ale dříve, než soud v Rio grade do Sul přišel k ně-
jakému rozhodnutí, ba nežli ještě byli vyslechnuti
svědci, udály se v Santa Katharina věci, které ležely z
možností všelikého lidského výpočtu a zřetelně prozra-
zovaly vládnutí Boží nad osudy člověka.

Bylo už před tím vypravováno, že starý černoch

67

Ulpio si najal světničku u jednoho kramáře a tam chtěl stráviti dny své starosti v pokoji, aniž by mu bylo trpěti nouzi. Starý ten černoch, který neměl pranic na práci a rád hovořival s rovněž asi starým kramářem s nímž se dobře srovnával, sedíval obyčejně po celý den v krámu a kouřil, krátě si tak čas mluvením buď se zmíněným kramářem a nebo s lidmi, kteří přišli do krámu. Někdy také balil věci, které kramář odvažoval do kornoutů. Kornouty dělal z papíru, který bral z vysokého jednoho koše, kdež bylo papíru hojnost.

Jednoho dne, když opět k svému pobavení a ku pomoci kramářově takto pracoval, přišel mu do ruky pečlivě sbalený list. Rozevřel ho a uviděl na něm pečet. Čísti se ve svém životě nikdy nenaučil, ale pečet poznal hned co onu, kterou viděl více než stokráte za svého života v domě Valdesově tisknouti.

„Jak jste přišel k tomuto papíru?” ptal se kramáře.
„Tady je pečet mého nezapomenutelného pána, dona Xaveria.”

„Tomu se divíš?” řekl se smíchem kramář. „Mu-
sím ti říci, že všecky ty papíry v tom koši pocházejí z
pozůstalosti toho dobrého pána. Jeho lakomý dědic,
kterého jsi také poznal, prodal mi za několik centů
čtyry takové koše, všecky plné papíru. Mám ho nyní
dost na mnoho let.”

„Lakomost přece jen jest kořenem všeho zla,"
řekl Ulpio, zatím co kramář vzal do ruky list.

Ulpio mezitím už sbalil asi tucet kornoutů, než
kramář, který ve čtení nebyl také právě hrdinou, obsah
listu rozluštil.

„Podivné,” zvolal. „Toť jest docela formální a platný list propustný, vystavený donem Xaveriem jedno-mu z otroků.”

Ulpio vyskočil s prudkostí, jakou by byl žádný
neočekával u starce v jeho letech. Prudce uchopil

69

rámě kramářovo a nedočkavě se ptal: „Jak se jmenuje
ten otrok?”

„No, no,” zabručel kramář, „přece to nespěchá
tolik, aby musely být člověku ruce utrhány. Člověk
by myslel, že jsi blázen. Šimon se jmenuje.”

Ulpio vyrazil ze sebe výkřik, který ovšem tím
více polekal kramáře, jenž nic jiného nemyslel, než že
staré u černochu najednou v hlavě začalo strašiti, ale
když se obrátil k Ulpiovi, spatřil ho na kolenou s ruka-
ma sepjatýma, an se modlí.

Na to kramář potřásl hlavu. „Blázen není,” řekl
polohlasitě, „neboť blázni se nemodlí. Ale co se to
děje s ním, to doposud nechápu.”

Když však Ulpio přemohl první nával rozčilení a
upamatoval starého kramáře na onoho otroka, který
byl v domě dona Xaveria a pak když mu pověděl vše-
cko o tom propouštějícím listu a závěti, jak on tomu
tehdy věděl, tu teprvé kramáři světlo vzešlo a mohl si
všecko vysvětliti, co působilo na něho, že prvé
o zdravém rozumu Ulpiově pochyboval.

Cit pro právo a spravedlnost, který ten spravedlivý
a svatý vložil ve svědomí každého člověka, ten pocit
probudil se ve starém kramáři a učinil ho spojencem a
rádcem nezkušeného Ulpia. Mluvili pak o té věci důkla-
dně, ale nemohli přijíti k žádnému rozhodnutí, neboť
báli se obrátiti k soudu, právem nedůvěřujíce soudci.

„Víš co učiníme?” ptal se krausář, odpovídaje hned
sobě sám, jako mnozí lidé činí, kladouce zdánlivě otáz-
ky jiným, vlastně však sami sobě. „Víš co učiníme?
Půjdeme hned ku donu Vincentovi, faráři z kathedrá-
ly. Je to strašně učený pán a přítel lidí. Ten nám
poví, co máme učiniti.” S touto radou shodoval se Ul-
pio a oba hned se vzdálili, když byl kramář dům i ob-
chod svůj odporněmil péči své pamí.

70

Don Vincente Molengha právě byl týž příbuzný známé nám dony Elvíry, choti dona Carlosa, která v tísni duševní napsala mu list o té ukradené závěti.

Don Vincente sám znal svého tjce Carlosa dosta tečně, věděl že tento zlomyslný člověk ztrpčuje život Elvíry a proto neměl pro něho více, než opovržení. Ale ten list přece jen ho velice překvapil, neboť jako zloděje a podvodníka si ho přece nepředstavoval. Ovšem na údajích počestné paní nemohl pranic pochybovati a proto přemýšlel o plánu, jak by se tomu nesvědomitému soudci dostal na kobylku.

Dlouhých okolků nebyl don Vincente přítelem a nenáviděl sametovou tlapu kočičí, která něžně a chytře se chápe věci. To při jeho rázné povaze nebylo možné, nebot takové jednání obyčejně ne rychle a jen po okolkách vede k cíli. „Přímá cesta jest nejlepší,

řekl sám k sobě. „Uchopímli hřebík silně kleštěmi, musí jít ven, kdyby sebe pevněji vězel ve dřevě.”

A tak bez odkladu se pustil k soudci. Bez ohlášení, což jenom duchovním bylo dovoleno, vkročil až do nejtajnějšího pokojíka soudního úředníka. Ne bez udivení a bez uleknutí vzhlédl tento od práce. Písmo praví, že bezbožní pokoje nemají a že zlé svědomí ve všem vidí zlé. A to se osvědčilo i zde.

„Co přinášíte, důstojný pane, mně, ubohému hříšníku?” ptal se jako by žertovně.

„Těší mne,” odpověděl duchovní vážně, přímo hledě v oči soudcovy, „těší mne, že vás nalezám v kažící náladě. Nebo to co jsem přinesl, vlastně to, co hledám, právě se k tomu hodí.”

Soudce zbledl jako křída, neboť věděl, že don Vincente není z těch, kteří o vážných věcech žertují, ale že vždy přímo kráčí k cíli a toho pak se chopí pevným, jistým hmatem.

71

,,Vy tedy to, co jsem řekl polo v žertu, béřete do
opravdy?" ptal se popleten.

,,S věcmi svatými se nežertuje," zněla odpověď
dona Vincenta. ,,A domníval bych se, že dobře víte, co
tíží vaše svědomí. Ale o tom, až později. — Je vám
snad známo, že jsem příbužným dona Carla Valdese,
zvláště jeho choti."

Soudce přisvědčil, zatím co mu srdce tepalo skoro
slyšitelně.

,,Vy s donem Carlosem jste provedli bídácký kou-
sek. Ukradli jste závět dona Xaveria. Víte, že vás
to bude státi úřad, češť, snad i život, jestli to zví mimo
mne ještě někdo jiný? Don Carlos to přiznal. — Vy
máte ještě závět v ruce. Odevzdejte mi ji hned, ne-
chceteli býti postaven před soud. Když mi pravé po-
kání přislíbíte učiniti, nezruším pečet tajemství, které
by vás a dona Carlosa odevzdalo dobře zaslouženému
trestu. Vím co jsem dlužen cti naší rodiny."

Tato slova byla pronešena hlasem, který prozrazoval, že netrpí odporu. Na soudce měla účinek hrozný. Klesl na kolena, sepjal ruce a prosebně je pozvédl k donu Vincentovi. ,,O, milost, milost!" volal.

,,Stane se vám, jestliže jste závět nespálil. Jeli
spálena, nechť béře se právo hroznou cestou svou.
Nechť dva zločincové jsou souzeni. Lepšího si neza-
slouží."

Když, Vincente tato slova pronesl, vyskočil soudce
ze země, jako by ho had byl kousl. Spěchal ku své
zavřené skříni, otevřel ji, vytáhl ven tajnou příhradu a
patrně se mu odlehčilo, když tam nalezl zmíněnou listi-
nu. ,,Zde jest," zvolal, podávaje ji Vincentovi.

Tento rychle ji přehlédl a úplně se přesvědčil jak
rukopisem, tak i pečetí, že je to pravý, nepadělaný spis,
čemuž také nejvíce to nasvědčovalo, že don Carlos byl
v něm docela vyděděn. O tom ten ohavný člověk neřekl

72

doně Elviře ničeho. Tím zvláště byl dán důkaz, že don Xaverio znal dostatečně bezbožnost a smýšlení svého příbuzného.

Uspokojen, strčil Vincent listinu do kapsy.

„Ale to ještě není všecko,“ pokračovál pak. „Kde jest propouštěcí list černocha Šimona? Ten máte nejspíše také, co?“

„V tom se mýlíte, důstojný pane,“ volal soudce živě. „Ležel ovšem při závěti, ale don Carlos bál se závět zemřelého spáliti sám a tak dal mi ji, abych sám to učinil, kdežto propuštěcí list vrhl do koše, kde bylo také mnoho jiných papírů, které obmýšlel spáliti. Učinil-li tak nevím, ale nepochybuji o tom ani na okamžik.“

„Četl jste ho?“ ptal se Vincent.

„Ano.“

„Dobře, tedy jste aspoň svědkem. Ale střežte se odchýliti od pravdy i jen jediným slovem sice — znáte mne.“ Po těchto slovech vzal svůj široký klobouk a odcházel, jako by se nic nebylo přihodilo. Nevšiml si dále provinilého, kterého zanechal v nejhorších výčitkách svědomí.

Doma očekával dona Vincenta zvlástní posel od dony Elviry. Vypisovala mu poslední udalosti, zajetí Šimona, který přece jen k dobrému radil, ale donem Carlosem přece byl postaven před soud, jako by byl zle obmýšlel s pánem. Proto že zle o něm mluvil, „žel“, psala dona Elvira, „jenom pravdu.“ Prosila tedy Vincenta, aby uspíšil svoje pátrání, an třeba i propustný list Šimonův mohl se nalézti u soudce. Z toho poznal ctihodný duchovní, že celá ta historie se už chýlí ku konci a že mu nic nezbývá, než aby sám jel do Rio grane do Sul, aby tak zdržel to nejhorší od nevinných a odevzdal závět soudu. Závět sama byla také důkazem svobody černocho Šimona, neboť tam byl výslovně

73

značný obnos odkázán „svobodnému“ černochu Šimónu. To už byl důkaz a výpověď soudce musela to potvrditi. Pak nechtě padl trestající meč spravedlnosti, který se už po tak dlouhý čas vznášel nad neblahou hlavou dona Carlosa.

Don Vincente zavolal svého sluhu, aby mu zaopatřil vůz se čtyřmi mezky na cestu do Rio grande do Sul. Ale o málo okamžiků později byl mu ohlášen běloch a černoch, kteří si přáli s nim mluviti. Návštěva tato nedála se mu býti příležitou nyní, kdy tolik spěchal, aby se dostal do toho města. Ale proto dobře také znal povinnosti svého povolání, než aby byl těmi lidem odřekl přístup. A tak nechal je vstoupiti. Byli to Ulpio a kramář.

Zvykem kramáře bylo, že se vším nadělal mnoho okolků, než přišel na to pravé, ale nyní farář velmi zkrátil jeho hovor přímými otázkami, takže stařec byl nucen zůstati u věci a vyříditi to co nejkratčeji. Pověděl tedy faráři krátce o tom propustném listě. Šimonově a hned ho také odevzdal do rukou jeho.

„Bože, jak nevyzpytatelné jsou cesty tvé!“ volal Vincent, dobře prohlédnuv list a přesvědčiv se o jeho pravosti. Musel v tom viděti ruku Boží. Ale neměl času aby se mnoho zdržoval a aby oběma mužům důkladně vysvětloval, co a jak, ale to jim slíbil, že toho listu najato upotřebí tak, jak oni si žádali.

Potom hned vstoupil do vozu, aby spěchal na místo, kam ho volala povinnost.

Na cestě pospíchal don Vincente co nejvíce a dostal se do soudního dvora právě když byli vyslýcháni svědci. Byl předveden a postavil se naproti donu Carlosovi a obžalovaným. Don Carlos zbledl, když se farář tak z nenadání objevil v síni. Jeho svědomí hlasitě se ozývalo a úzkost jeho byla tak velká, že se chvěl celý a musel se držeti zábradlí, aby neklesl.

74

Předseda soudu, muž přísných zásad mravních, ptal se faráře, máli něco k podotknutí, co by snad mělo vlivu na průběh tohoto soudu.

,,Ovšem,“ odpověděl farář. ,,To co mám říci zde, vztahuje se však jen na jednoho z obžalovaných a sice na černocha Šimona, kterého tento pán (ukázal na dona Carlosa) neprávem drží za otroka. Šimon byl osvobozen donem Xaveriem a ustanoven za dědice jedné části jmění. Vím,“ pokračoval, ,,vím, jak nelidsky s ním nakládal don Carlos a záleží jen na soudu, aby ho přiměl k náležitému odškodnění. V této žalobě opětně trpí nevinně. Don Carlos jednal s otroky tak krutě, že na jeho farmě hrozilo povstání. Šimon stišil mysle rozčilených a za to sedí tento svobodný, ale neprávem za otroka považovaný člověk na stolici obžalovaných.”

Soudcové s úžasem se na se podívali, ale pak zraky všech obrátili se k donu Carlosovi, proti kterému promluvil takto sluha církve a vlastní jeho příbuzný. Don Carlos byl jako zničen, ale vzpamatoval se přece, když předsedící soudu se ho ptal, co má na to říci. Promluvil pak třesoucím se hlasem: ,,Je to lež, že Šimon jest svobodný. Vždyť nemá žádného listu propustného. A druhou lží jest, že on jest také dědicem po donu Xaveriovi. Nebylo žádné závěti po něm.”

Vážně se vztýčil duchovní. ,,Propustný list,“ promluvil, ,,ležel u závěti. Don Carlos oboje ukradl. Z toho viním ho zde, před tímto shromážděním. Byl tak neopatrný, že propustný list hodil do koše na papír a ten pak i s obsahem prodal ve své špinavé lakotě jednomu kramáři. Tam byl nalezen a zde v orginále ho předkládám soudu. Don Carlos snad se neodváží popírati pravost toho listu. Kdyby snad chtěl ještě toho se odvážit jsem s to dokázati úplně vše.”

Předseda soudu vzal list do ruky své a rozbalil ho.

75

,,Není třeba důkazů,“ řekl. „Znal jsem dona Xaveria velmi dobře. Je to najisto jeho rukopis.“ — „Soudní sluho,“ zvolal hned na to, „sejměte svobodnému Šimonovi pouta.“

Sluha pospíšil si vyplniti tento rozkaz.

,,Toto,“ chopil se don Vincente opět slova, „toto snad dostačí, aby nemohla proti inně býti zdvižena žaloba, že lhu. Ponechávám si to právo, abych pro tuto urážku mohl se uchopiti dalších kroků. — Dále co se týče druhého mne obvinění ze lži, že totiž Šimon není spoludědicem po donu Xaveriovi vzhledem k tomu kladu zde před soud původní závět dona Xaveria, kterou don Carlos uzmul, nemaje však přece tolik smělosti, aby ji spálil. Byla mi svěřena pod podmínkou, že neprozradím odevzdatele jejího. Nechť soud zkoumá pravost její.“

Podal závět předsedovi soudu.

To bylo příliš mnoho pro zničeného dona Carlosa. Temná rozlehnuvší se rána obrátila zraky všech k místu, kde stál. Don ležel na zemi a okolo něho stojící mezi nimi i Šimon, snažili se mu přispěti ku pomoci. Na rozkaz předsedy soudu byl přivolán lékař a až do příchodu a rozhodnutí jeho bylo přelíčení odročeno. Všichni stáli okolo dona Carlosa, jejž Šimon všemi možnými prostředky hleděl oživiti. Ale tahy obličeje dona Carlosa stále více přijímaly na se ráz mrtvoly. A když přišel lékař a pohledl nañ, pokrčil rameny a řekl: „Jest pozdě, nyní je už mrtvolou.“ Přece však za pomoci Šimonovy zkusil mu otevříti žílu, ale marně. Smrt odjala zločince trestu pozemskému a zavolala ho před soudce nebeského, spravedlivého.

,,Bůh budiž jeho duši milostiv!“ promluvil duchovní. „Pře nyní jest u konce. Ve jménu mé příbuzné, dony Elvíry Valdesovyy, prosím soud, aby proces byl zastaven, a zajatí osvobozeni, neboť nyní náleží dobré

76

velitelce a nebudou míti příčiny, aby pomýšleli na vzpouru.”

Obžalovaní vypukli při těchto slovech v hlasitý jásot. Žehnali kazateli i své paní.

,,A co se týče splnění poslední vůle dona Xavera,“ opět promluvil duchovní, ,,myslím,že není třeba spolu-
působení a vůbec vlivu soudu. Musím a mohu nyní
říci, že právě dona Elvíra sama jest tou pravou příčinou
a původem tohoto objevení. Nechce nic nepravého a
nespravedlivého. Přece však si přeji, aby soud podržel
zavět a mně jen poslán byl opis její ku doně Elvíře,
kamž se nyní spolu s Šimonem odebéřu. Budu bdíti nad
jejím přesným splněním, k tomu se zde slavně zava-
zuji.”

Šimon radostně svolil a tak sezení bylo ukončeno
jakmile byla odstraněna mrtvola dona Carlosa. Šimon
vstoupil do vozu s donem Vincetem a po cestě dověděl
se,že jeho propustný list byl nalezen Ulpiem mezi nepo-
třebným papírem u kramáře. Nemohl se udržeti slíz
nad podivnými, ale spravedlivými cestami Božími.

O Pablo, nedávného ještě pána nad otroky a trý-
znitele jich nikdo se nestaral mimo otroků, kteří zuřivě
nań hleděli. Byl cele zničen tou ranou, kterou mu za-
sadila náhlá smrt jeho pána. Neodvážil se odejíti oby-
čejným vchodem, ba ani s místa se nehnul, až mu slu-
hové řekli, že tam nemá nic co dělati. Tu teprvé
jednoho prosil, aby mu ukázal nějakou cestu z budovy,
neboť že on se bojí odejíti tudy, kudy šli otroci.

Sluha vyplnil jeho žádost a Pablo zmizel potom v
ulicích. Nikdo nevěděl, kam se potom uchýlil. - Na
farmě se již neobjevil a dobře učinil, nebo vztek otroků
proti němu jako nelidovi byl by ho mohl uvésti v ne-
bezpečí života. O jeho dalších osudech není žádných
zpráv. Nejspíše vrátil se opět do Mexika ku svému
původnímu loupežnickému řemeslu, kterého se dříve

77

odřekl jen proto, že měl k očekávání velké tresty. Ale
rámě toho, který spravedlivě soudí, není zkráceno a
nespravedlivého jistě dostihne.

XI.

Nyní mohu mlčením pominouti vícero let. Na
farmě dony Elvíry vládl její milý jemný duch a žádní
otroci jistě nebyli věrnějšími a žádní jistě tolik svoji
velitelku nemilovali jako právě ti, kteří dříve jen o
vraždě a krvavé pomstě přemýšleli a sice proto jen, že
bylo s nimi nakládáno hůře než se zvířaty.

Závět dona Xaveria byla vyplněna až do nejmenších
podrobností svých. Šimon a Ulpio dostali značné podí-
ly, takže oba mohli bezstarostně žíti a ještě více činiti
pro jiné.

Nepravý soudce složil svůj úřad a odtáhl někam do
dalekých krajin, aby tak skryl svoji hanbu. Nemohlo
jeho provinění lidu ujíti, neboť všeobecuě se vědělo,
že jen on měl co činiti s pozůstalostí dona Xaveria.

Šimon z počátku žil dosti dlouhý čas na farmě do-
ny Elvíry, protože ho žádala, aby se nyní těšil na tom
samém místě, kde dříve tolik musel vytrpěti. Jeho
rozhled a jeho známosti prospěly mnoho při nových za-
řízeních, která zaváděla dona Elvíra a která všecka čelila
ktomu, aby mohla dáti otrokům svobodu zároveň se zaji-
štěnou budoucností. Sám Šimon nebyl proto, aby jim
byla dána svoboda hned, nýbrž pozvolna tím, že by se
jim dopřávalo více svobody, tak aby se naučili skutečně
a opravdu nžívati ovoce té svobody a samostatnosti.
Dona Elvíra i ctihodný don Vincente, který jí byl rád-
cem, shodovali se s ním úplně. Dobrá paní hned také
zajistila plné provedení tohoto plánu a konečného jeho
cíle a sice platnými listinami. Tím bylo postaráno o

78

to, aby snad po smrti Elvíry nepostavili se někteří dědicové naproti její vůli. V donu Carlosovi měla tak odstrašující příklad, že vždy, pokud v její moci bylo, hleděla každou takovou možnost co nejvíce vzdáliti.

Šimon byl by sotva kdy vůbec opustil donu Elvíru (neboť kde mohlo mu býti lépe než tam, kde byl ctěn, milován a kde se mu naskytovalo tak velké pole působnosti pro blaho lidské). Ale právě to dobré, šlechetné srdce volalo ho zpět do Santa Katharina.

Ulpio, ta věrná duše, byl už stár a sláb. Stařeček snášel utrpení tělesná s křesťanskou trpělivostí a pokreným se odevzdáním do vůle Boží. V celém světě neměl nyní nikoho, na kom by byl mohl utkvěti láskou než na Šimona, kterého miloval skutečně jako syna. Nyní, kdy stále cítil, jak mizí mu síly, zmocnila se jeho srdce skoro neukojitelná touha po Šimonu, a ten, cítě to, neváhal opustiti svoje štastné postavení a přijíti ku starci, aby mu oblažil poslední okamžiky. Ulpio zakoupil si domek nedaleko místa, kde dříve bydlel se svým nezapomenutelným pánem Xaveriem. Tam tedy nyní přišel Šimon.

Žili spolu jako otec a syn a přebytek svých příjmů, kterýž byl dosti značný, neboť potřeby jejich byly velmi skrovné, ten používali k tomu, aby otrokům, kteří se osvědčili toho hodnými, získali svobodu a vůbec aby dobře činili všude, kde toho byla potřeba. Tak doufali, že jednají zcela dle přání dobrodince, kterému děkovali za to, co měli.

Ještě několik let bylo dopřáno Ulpiovi, že se mohl těšiti z Šimonovy lásky a věrnosti a Šimon opět cele se věnoval starci, jehož dny byly sečtěny. Celé město je ctilo, ač oba málo měli styku s lidmi. Jediný, který velmi často je navštěvoval a který snad jediný se zbavil předsudků, které vždy má běloch před černochem, byl důstojný don Vincente, který docílil, jak nám zná-

79

mo, svobody Šimonovy. On poznal ty šlechetné černo-
chy nejlépe. Dříve také býval denním společníkem
Ulpiovým starý kramář, s nímž Ulpio stál v nejvěrněj-
ším přátelství. Ale toho mu odňala smrt. Právě v tom
trpkém čase přišel k Ulpiovi Šimon.

Dlouho vzpírala se silná povaha. Ulpiova tlaku
stáří a jeho nezbytných trampot, ale přece jen pozne-
náhlu světélko shasínalo. Netajil si to a s pohnutel-
nou křesťanskou odevzdaností díval se v tvář té hodině,
kdy Bůh by ho volal. Oasto říkával Šimonovi: „Lou-
čení se od tebe je mi velmi bolestné, ale vždy myslívám
na slova písma svatého: „Maličko a uzříte mne.“ A
pak nám naši radost již žádný nevezme. Don Xaverius
také nás bude očekávati tam v nebesích.“

Šimon neustupoval od lože Ulpiova ani ve dne ani
v noci a když konečně přišla ta hodina poslední, zatlačil
věrnému stařečkovi oči. Ztrátu jeho cítil přece jen
velmi bolestně.

Ulpio zanechal všecko své jmění Šimonovi, čímž
se on stal mužem vskutku bohatým. Ale z toho se tě-
šil jen proto, že mu to dávalo příležitost, aby tím více
dobrého mohl činiti. Život jeho byl osamělý. Na pro-
sby Dony Elvíry prodal domek po Ulpiovi a šel zase
na její farmu, kdež viděl už dozrávati ovoce své snahy
a svých moudrých rad. Byl ctěn právě tak tou dobrou
paní, jako otroky. Tam žil ještě několik let ve šťastných
poměrech, až ho zasáhla nova těžká rána. I tuto viděl
blížiti se krok za krokem už po delší čas. Bylo to roz-
loučení se od dony Elvíry.

Utrpení minulých let manželství s donem Carlo-
sem, což všecko musila sama snášeti a v sobě uzavírati,
aby nespůsobila bouře ještě větší— to vsadilo do něžné-
ho jejího těla zárodek nemoci, který se vyvinoval po-
malu ale jistě. Přála si žíti jen tak dlouho, aby mohla
spatřiti svoje černochy an žijí a pracují na svých, daro-

80

vaných od ní pozemeích. Chtěla je viděti an sami pro sebe pracují a štastní jsou v té své svobodě. Toto přání leželo ji na srdci a často je pronášela ve své modlitbě. A toho bylo ji dopřáno. Dítek neměla a příbuzní nepotřebovali jejího bohatství. Rozdělila tedy celou velikou farmu na malé statečky a ty pak dala svým černochům. Nyní móhli tito bydliti se svými rodinami na svobodném majetku jako svobodní štastní lidé. Žehnání rtů provázelo velkodušnou paní.

Smrt dony Elvíry vzbudila pocit velmi bolestný u těchto jí oblažených lidí. Smutek po ní byl velký a upřímný, nejinak, než jako když matka dítkám umírá.

Nyní i pro Šimcna stala se tato krajina pouští, ač dostávalo se mu od černochů dosti důkazů lásky. Věděliť oni čím mu jsou povinní. Ale chyběla tu ta, jejíž duch všude až dosud požehnaně vládl a kterou on sám ctil tak, jak ona toho zasluhovala.

Bylo to ku konci roku 1852, když opouštěl farmu, provázen jsa pláčem všech svobodných černochů, jimž on připravil jejich štěstí a mravní povznešení. Ještě nebyl rozhodnut, kde ztráví dny, dané mu od Pána a když o tom přemýšlel, musel dáti velkou přednost městu Santa Katharina. Bylo to nejen pro drahé upomínky na dona Xaveria, Antonia a Ulpia, ale i proto, že tam žil důstojný farář, s kterým vždy byli nejupřímějšími přáteli.

Šimon byl asi čtyřicet let stár, když nejprvé vrátil se do Rio grande do Sul s tím umyslem, že po moři se podívá do Rio de Janeiro, hlavního města Brazilie, kdež ještě nikdy nebyl. Odtud chtěl se potom vrátiti zpět do Santa Katharina.

Ale i zde osvědčilo se správným zlaté pořekadlo: „Člověk míní, Pán Bůh mění.”

Záležitosti své měl Šimon vždycky spořádány pro všecky případy. To bylo pravidlem jeho života hned

81

od té doby, kdy vedl záležitosti dona Xaveria. Také poslední jeho vůle byla napsána a sice s tímtéž duchem dobročinosti a opatrnosti, jak vždy si počínal v životě. Mohl tedy bez překážky a bez rozmyšlení nastoupiti tuto cestu, první, kterou si dopřál ve svém životě k své radosti a k zotavení.

Parník, který obyčejně konal tu cestu podél pobřeží byl právě přichystán a skromný černoch vkročil na jeho palubu jakožto spolucestující. Znal dobře předsudky Američanů, pročež sedl si skromě do koutka, kde nemohl býti žádnému na obtíž. Vytáhl z vaku nějakou knihu, kterých měl vždy zásobu a četl tiše, jen někdy zvédaje zrak svůj od knihy ku pevnině, aby se potěšil krásou přírody, která se jevila v dáli.

„Pernambuko”, tak se jmenoval parník, plul vždy jen okolo pobřeží. Tentokráte nalézalo se na něm zvláště mnoho cestovatelů, jmenovitě žen a dítek. Počasí ráno při odjezdu parníku bylo velmi krásné, ale brzy vzbudil u námořníků značné obavy temný bod na obloze západní. Znali dobře povahu těchto znamení, která by věci neznalému člověku docela byla ušla. Nic nevyrovná se té pustošivé moci, s jakou se rozvinují tyto vichry, nastupující rychlostí blesku. A právě takový orkán to byl, který s neuvěřitelnou rychlostí a zuřivostí vypukl sotva že povážlivé znamení bylo zpozorováno.

„Pernambuko” byl dobře vystrojen a mužstvo jeho bylo dobře vyzkušené, tak že cestující se tak příliš nestrachovali, neznajíce také pravé postavení lodě. Zatím kapitán i mužstvo vší mocí se snažili udržeti loď na širém moři. Tam byla pro loď jediná možná spása. Ale zoufalé pokusy plavců byly marnými. Vítr dorážel na loď ze všech možných stran a zmítal jí po vlnách vysokých jako hory. Všecky ty hrozné vlny metal vichr naproti pevnině. Proti nim nebylo možno se do

82

stati ku předu. Strašný lomoz se rozléhal u skalnatého
pobřeží, na kterém se lámaly vlny. Hrozné spousty
vod vrhal vichr proti skaliskům. Bylo poledne, ale
tma taková, že spíše se zdál býti večer. Nárazy vichru
smetly s paluby všecko zboží, které tam bylo nahroma-
děno. Vícero na palubě stojících osob propadlo témuž
osudu a ti utopili se bez pomoci.

Jak už pověděno, bojoval ,,Pernambuko" vší
mocí, ale přece jen marně. Blížeji a hlížeji přicházela
loď do tříštících se o pobřeží vln a povstalých z toho
vírů. Konečně jeden mocný náraz větru hodil lodí
jako by to byla jen skořápka ořechová proti pobřeží na
jedno skalisko, kde zůsatla vězeti. Ale v témž čase
vnikla voda takovou silou do vnitra, že ti, kteří zůstali
v doleních kajutách, sotva měli čas ku zachránění se
na palubu

Ti, kteří uměli plovati, skákali do moře, ale když
se těmto ubožákům podařilo přistáti ku břehu,
provedli na nich divocí ohyvatelé pobřeží svoje pěstní
právo a oloupili je o všecko, co měli u sebe cenného.
Sotva tolik jim ponechali, aby zakryli nahé tělo. Přece
však všichni byli rádi i když zachránili jen pouhý život.
Vlny vrhaly se na loď s rachotem hromovým. Nebylo
možno, aby se na delší čas udržela. Musela se strosko-
tati. Jaká to byla vyhlídka pro ty, kteří neuměli plo-
vati a neb nemohli plovati vůbec.

Hrozné bylo bědování žen a dětí. Na lodi zůstaly
nyní skoro jen ony samy mimo mužstva. Co bylo lze
učiniti? Prostor mezi lodí a zemí byl tak malý a v něm
víry a vlny mořské tak hrozné, že na vypuštění člunů
nebylo ani pomyšlení.

Až doposud stál Šimon na palubě klidně, dívaje
se na vše. Vnitř však byl velice pohněván proti těm
bílým mužům, kteří hleděli se plováním zachrániti, po-
nechávajíce bědující ženy a děti hroznému jejich osudu.

83

Jasným zrakem přehlédl celé postavení a odvážná
myšlénka prolétla jeho hlavou. Nepozorovaně poklekl
a modlil se: ,,O Pane, dej zdaru, prosím, mému
počínání!"

Na to uchopil silné lano, dlouhé dosti, aby dosáhlo
až na břeh a konec jeho hodil napjetím všech svých
sil na zem, kdež je uchopili shromázdění tam obyvatelé
pobřežní. Připevnili je na silný strom. Nyní nastala
pro Šimona hodina, kde mohl ukázati svoji lásku pro
spolubližní, lásku sebe obětavou, sebe nešetřící.

Na lodi byla jedna paní se sedmi nadějnými dítka-
mi. Tyto často se za cesty stýkaly se Šimonem a jeho
přívětivost získala mu jejich srdce. Vypravoval jim na
cestě pěkné povídky a tak je kolem sebe·shromáždil.
A kdo by nevěděl, že tam, kam děti lnou, také matka
s láskou přichází vstříc? Byla to vznešená paní, choť
jednoho z nejbohatších kupců v Rio de Janeiro.

Vidouc vzrůstající nebezpečí, třásla se matka o
svoje dítky. A když už loď vrazila na skálu, naříkala
beznadějně, neboť neměla nikoho, kdo by se byl vůbec
jen chtěl pokusiti o zachránění její a dítek jejích.

Nyní však přikročil k ní Šimon. ,,Dono,“ řekl
klidně. ,,Jestliže mi požehná Bůh, zachráním vás i va-
še dítky. Musíte se však podrobiti všemu, co budu
chtít činiti. Modlete se zatím, aby Bůh dal mému po-
čínání zdaru.”

,,Sem!'' volal nyní na námořníky, kteří, chápajíce
jeho úmył, nyní se ochotně mu přibližovali. ,,Provazy,
rychie. Provazy sem!''

Přinesli mu je.

,,Přivažte mi čtyry tyto děti pevně k tělu,“ poru-
čil, ,,aby se nesmekly”.

To stalo se co nejrychleji, načež Šimon chopil se
lana rukama a přendavaje ruce, zvolno pohyboval se na
klátivém laně ku břehu. V několika minutách byl na

84

břehu a děti byly zachráněny. Na palubě klečela matka na kolenou a modlila se za ochranu Boží pro Šimona. Rychleji, než na břeh, dostal se Šimon na loď. Zbylé tři dítky oné matky a ještě jedno jiné byly mu přivázány opětné na tělo a touže cestou dostal je štastně na břeh. Nyní přišla na řadu matka. Musela se rovněž nechati přivázáti k tělu Šimonovu a i ona dostala se štastně na druhý břeh.

Namáhání s tímto zachraňováním spojené bylo strašné, ale nikdo mu nepomohl, nikdo neučinil to, co on. Nadarmo k tomu vybízel všecko mužstvo.

Přinesli mu jen posilnění a po krátkém odpočinku vydal se znovu na tu nebezpečnou pout. Nechal si také zavázati ruce, které měl již od lana celé rozedřené. Nejdříve byla celá jeho snaha upřena k dětem: ty snažil se zachrániti nejdříve. Ale když už po sedmé konal onu odvážnou cestu, přetrhlo se lano v polovici a on s břemenem svým padl do moře. Byl by jistě musel zahynouti, kdyby pobřežní obyvatelstvo vzdor divokosti své přece jen nebylo pohnuto jeho šlechtností a nepomohlo mu. Byl i se svěřenými sobě osobami štastně dopraven na břeh,

Co nyní? Naproti na lodi vztahovaly se k němu toužebné ruce a srdce jeho jásalo v něm nad dosavadními štastnými výsledky. Bez rozmyšlení vrhl se do moře. Námořníci na lodi hodili mu lano a uprostřed vířícího moře podařilo se mu konec přetrženého lana pevně opět spojiti.

Milost Boží byla očividně s ním. Trosky lodě udržely se déle, než by se byl kdo nadál a doufati mohl. V průběhu několika hodin podařilo se mu zachrániti všecky ženy a děti. Ale síly jeho byly také vyčerpány až do dna. Ruce jeho vzdor obvazkům krvácely. Na lodi byl už jen jeden slepec a chromý. Tiše tu stáli se sepjatýma rukama, nikterak neočekávajíce, že by ještě

85

mohli být zachráněni. Nikdo, zdálo se, že si jich
nevšímá.

Ale Šimon na ně nezapoměl. Sotva poněkud se
zotavil, a spatřil je, rychle se vzchopil znovu a pustil se
zase po laně. Nejdříve zachránil slepého starce a po-
tom, s posledním již napnutím síl ještě invalidu s dře-
věnou nohou.

Sotva však dostal se na kýžený břeh, klesl bezdu-
chý k zemi.

Všichni, muži i ženy, jali se nyní mezi sebou zá-
voditi v projevování důkazů vděčnosti naproti šlechet-
nému svému ochranci. Všichni byli pohnuti až do duše
tím příkladem křesťanské obětavosti.

Matka oněch prvně zachráněných sedmi dítek
ustlala jeho blavě ve svém klínu a omývala ho, snažíc
se mu vpraviti do úst posilující nápoje. Zatím stékaly
hojné slzy ne jen po tvářích jejích, ale po tvářích všech
přítomných. Jiní klečeli okolo, pomáhajíce také dle
možnosti. Zavázali mu jeho krvácející naběhlé ruce.
Učinili zkrátka vše, co jim v tom okamžiku bylo
možného.

Na rozepjatém lanu zachránilo se nyní mužstvo lo-
dě i kapitán parníku, z kterého za nevelkou chvilku po-
tom nezbylo než několik trosek, pohazovaných vlnami.
Příliv, nastupující večerem, zdvihl ještě ostatní trosky
a ráno příštího dne nebylo tak daleko, pokud lidské
oko mohlo dohlédnouti, ani stopy po pyšném parníku.

Šedesát osob zachránil Šimon, mnozí také sami
štastně připluli na zemi a třicet cestovatelů pohltilo
moře.

Hrozný vichr trval zmírněnou silou ještě až do
půlnoci, načež se uložil. Slunce vzcházejícího příštího
jitra osvěcovalo už jen lehce zčeřenou hladinu vodní.

Na všech vyšších místech pobřeží nechal kapitán
ntonulého „Pernambuko" vztýčiti signály tak, aby loď,

86

plující kolem, ujala se zneštastnělých. Ti ubožáci museli ztráviti nyní pod širým nebem hroznou noc, nema-jíce ničeho k ulehčení své bídy a tak museli snášeti hlad a zimu. Město Santa Katharina nebylo sice příliš vzdáleno, ale odtud nebylo ku pomoci znešťastnělých učiněno pranic. Patrno, že tam nenalezl šlechetný duch dona Xaveria žádného nástupce.

Šimon po dlouhé době mdlob konečně přece procitl, ale za hrozných bolestí. Zachráněnci učinili sice všemožné ku úlevě jeho, ale nemohli toho učiniti mnoho. Rány na rukou spůsobily horečku, která třásla strašně celým jeho tělem. Při tom on sám nebyl při vědomí a blouznil. Všichni už se oddávali té bolestné myšlénce, že asi podlehne svým ranám. Touha po záchranné lodi stoupala zvláště k vůli všeobecnému souci-tu s postavením Šimonovým, které každý hleděl zlepšiti.

Konečně odpoledne téhož dne byl spatřen parník plující z Rio grande do Sul do Rio de Janeiro. Kapitán jeho zpozoroval signály a obrátil loď ku břehu. Na bezpečném místě vyhodil kotvu a vyslal na břeh jeden člun, aby zvěděl co se stalo.

Sotva že se vrátil člun se zprávou o stavu věcí na břehu, byly hned puštěny všecky čluny parníku na moře.

Radost zmocnila se všech srdcí, když loďky přistály. Přece však nechtěl nikdo vstoupiti do člunu dříve, dokud tam nebyl přenešen Šimon, kterému ženy svými šátky připravily pohodlné lože.

S velikou pozorností byl přenešen na palubu, provázen jsa kapitánem lodě „Pernambuko", jakož i zehrou obchodníka z Rio de Janeiro. Tam byl položen do měkké postele a věnována mu všemožná pozornost. Na štěstí byl na palubě lodě jeden lékař, který hned ho prohlédl a nařídil potřebné obvazky. Také i vnitř dal

87

mu léky, které mu spůsobily velkou úlevu v bolestech.
Šimon pocítil velkou úlevu a mohl děkovati nyní za ty
mnohé důkazy lásky a úcty, kterých se mu dostávalo
od zachráněných i od cestovatelů na parníku, kteří te-
prvé zvěděli o jeho skutku.

Když už všichni byli dopraveni na loď, zdvihla loď
kotvy a změnila směr své plavby, vracejíc se do Rio
de Janeiro.

X.

Rychlostí blesku rozšířila se po Rio de Janeiro
zpráva o stroskotání „Pernambuko". Všichni, kdož
měli nějaké přátele na lodi zneštastnělé, spěchali do
přístavu a k lodi, která přivážela pozůstalé. Bylo tam
možno viděti nejtrpčí bolest, ale také největší radost.
Tiše a s pláčem odcházeli ti, kteří zvěděli, že přátelé
jejich stali se obětmi neštěstí. Ale s radostí a jásotem
byli vítáni ti, kteří byli zachráněni. Snad obyvatel-
stvo z celého města se shromáždilo v přístavu. Od
úst k ústům šla zpráva o šlechetném činu černocha a
všude také docházela zaslouženého uznání. Každý
chtěl ho viděti.

Lékař chtěl ho nechat dopraviti do nemocnice, ale
manžel oné paní, kterou i s dítkami Šimon zachránil,
nedovolil tomu.

„V domě mém jest místo, kde šlechetnému zahranci mých milých dostane se náležité péče,“ tak zvolal rozhodně. Nechal také hned přinésti nosítka a Šimona přenésti do svého domu. Hlasité projevy úcty, lásky a vděčnosti provázely nosítka, jichž záslony skromný Šimon stáhl, aby ho nebylo viděti. Všecken lid provázel nosítka až k domu kupcovu, kamž také je následoval lékař, který se obával, že by tento projev

88

Lidu mohl spůsobiti u Šimona pohnutí mysli, které by
mělo pak nebezpečné následky.

Ale na štěstí to se nestalo. Šimon ovšem se těšil
z toho uznání, kterého se mu dostalo, ale zlých násled-
ků to u něho nezůstavilo. V domě jeho hostitele při-
cházel mu každý vstříc s nevýslovnou láskou, kterouž
on přijímal s pohnutelnou pokorou.

Ve všech příbytcích se mluvilo o Šimonovi, šle-
chetném černochu a ku posteli jeho putovali každého
dne nejen všichni ti zachránění, ale také všichni čelní
měšťané toho města. Skutek jeho pozvědl předsudky
a rozdíly, které jinak se vyskytují mezi oběma pleme-
ny následkem rozdílné barvy pleti.

Když na druhý den kupec, který hostil záchrance
své rodiny, přišel na bursu, nalezl tam všecky v zim-
ničném rozechvění. Všichni přítomní tlačili se okolo
něho a chtěli celou tu historii ještě jednou zvěděti z
přímého pramene. Rád sdělil s nimi kupec vše, co mu
byla vypravovala jeho manželka. Tím nadšení vystou-
plo až na nejvyšší stupeň. Ihned byl pro Šimona upsán
dar a v krátce dosáhl s příspěvky sumu šesti tisíc dola-
rů. Dále bylo uzavřeno, aby nejlepší sochař městský
zhotovil sochu Šimonovu z mramoru a ta že potom bude
vystavena v budově bursovní. Na záležitosti obchodní
toho dne nikdo nemyslil.

Hned byla vyvolena deputace, která provázela
kupce k Šimonovi, aby mu sdělila vše.

Šimon byl velmi překvapen, ano zaražen a slzy
mu vyrazily z očí. Dlouho nemohl promluviti ani slo-
va. Konečně srdečně poděkoval těm pánům, ale hned
připomenul, že z milosti Boží má dosti pro svoje potře-
by. Prosil, aby dar jemu určený věnovali k nějakému
šlechetnému účeli, on že to vzíti nemůže. Naléhali na
něho, aby to přece přijal, ale to bylo bez výsledku.
Odepřel rozhodně, proto že toho nepotřeboval. A ještě

89

naléhavěji je prosil, aby nenechávali dělati jeho pobo-
bu. Ale v tomto ohledu nechtéli bohatí kupci povoliti,
ač vzhledem ku přijetí peněz na něho už dále nenalé-
hali. Nyní jednohlasně prohlásili, že neupustí od svého
plánu, aby jeho podoba stála v budově bursovní. To
byl jen slabý důkaz vděčnosti a to že jim nesmí
zapovídati.

Ještě byli tito zástupcové kupců shromážděni u po-
stele Šimonovy, když tu vrazil do pokoje udýchaný je-
den sluha kupcův a volal: ,,Císař a císařovna. Jdou
sem."

Šimon se ulekl. Shromáždění ustoupili ku stěně a
brzy na to uvedl kupec a jeho choť do pokoje ku Šimo-
novi císaře a císařovnu.

Vznešení hosté přikročili k posteli nemocného.
Povznášející slova díků a uznání promluvili manželé
vládnoucí ku černochu, jehož oči naplnily se slzami a
chvějící se rty nemchly pronésti ani slova.

Na konec řekl císař: ,,Rád bych i zevnějším zna-
mením ukázal snahu svou, odměňovati podobnou kře-
stanskou šlechetnost."

Po těchto slovech vytáhl velký zlatý památní pe-
níz, visící na těžkém zlatém řetězu a sám ho položil na
krk Šimonův. ,,Nikdy nenesl takovéto vyznamenání
člověk zasloužilejší," řekl při tom sám pohnutý císař.
,,Nos je na svých prsou" tak končil, ,,jako znamení
úcty a vděčnosti svého císaře."

,,Sláva císařským manželům!'' to volání rozlehlo
se z úst nad šeného lidu přítomného a venku na ulici
bylo toto volání ještě opakováno tisícerým ohlasem.

Za laskavé pomoci lékařské uzdravoval se Šimon
velmi rychle. Stal se miláčkem lidí všech stavů. Kde-
koliv se ukázal, všude prokazovali mu nadšenou lásku.

Ku naléhavým prosbám kupce a četných jiných
přátel rozhodl se Šimon, že se usadí v Rio de Janeiro,

Zmizelé dítě.

Napsal A. Völmar.

I.

Obuvník Šulc žil v jedné veliké vesnici. Neměl
svého domu, ale bydlel v nájmu. Nájem však
nebyl zlý, jen 16 dolarů na rok. Měl jednu světnici,
komoru, kuchyň a z venčí nevyhlížel byt zle. Ano,
kdyby okna bývala trochu čistěji vycíděna a bob, který
rostl pod oknem, kdyby byl uvázán, bylo by to vyhlí-
želo dokonce hezky.

Ve světnici stál pracovní stolek Šulcův a okolo
ležel houf starých střevíců. A kdybychom se podívali
do komory, viděli bychom tam vícero postelí, neboť
rodina obuvníkova pozůstávala z otce, matky a tří dcer:
Berty, Míny a Luisy. Děti byly ještě maličké a matka
měla dosti starostí a práce. Ujištovala, že není to vina
její, jestli to v její světnici nevypadá tak čistě, jako u
paní krejčové tam naproti. Ona že prý více pracova-
ti nemůže než nyní.

Jest jasné nedělní jitro, když vstupujeme k Šulco-
vým. Děti ještě nejsou oblečeny a ve světníci docela to
nevypadá tak, jako v neděli. Žena stojí před mužem
s roztrhaným střevícem v ruce a praví:

,,Vidíš, ještě jsi těm Šmídovým nepodrazil botky
a přece víš, že je chtěli dnes ráno odnésti.”

2

,,A co,“ odsekl Šulc, ,,pořád jen to staré příštip-
kářství mi dávají, na kterém nic nevydělám. Nene-
chajíli si ti lidé dělati u mnc nové boty, nebudu jim ta-
ké nic spravovati.”

,,No, počkej jen. Však ty brzy nebudeš mít ani
co spravovati. A to všecko je proto, že nikdy neudě-
láš žádnou práci pořádně a v pravý čas."

,,Ne”, volal Šulc prudce, ,,to je proto, že se sem
do vsi usadil nový švec, ten Martin. Byl dříve v mě-
stě a toť se ví, umí těm vznešeným sedlákům sekat
komplimenty. Ale k tomu jsou moje záda trochu moc
tvrdá. Já nedělám žádné ,,ponížené služebníky“ a po-
klony, protože všichni lidé jsou si rovní”.

,,Ach ano”, vzdychla žena, ,,hrubý jsi jako kla-
cek a pořádně pracovati také nechceš od té doby, co
chodíš do klubu.”

,,Co je ti do toho, Jenom si drž svoje hospodář-
ství v pořádku.”

,,Ale co mám držeti v pořádku, když tu vlastně
ničeho pořádného není? Berta potřebuje nový šat....”

,,Ach co, pro takové děvče je starý dobrý dost,"
zahučel muž. ,,Děvčata jsou na světě docela zbytečná.”

Tu zavzněly zvony s blízké věže kostelní. Šulc
slyšel jejich zvuk a obrátil se k ženě: ,,Je devět hodin,
dělej ať jsi už v kuchyni.” Jemu samému bylo to zase
signálem, aby se posadil ku práci a podrazil ony botky
pro paní Šmídovou. Tři malá děvčátka jejich tlačila se
k oknu a tlačila své rozcuchané hlavičky na sklo, aby
viděla kolem jdoucí vystrojené návštěvníky kostela.

Ubohá malá stvoření! Objevení se každého toho
malého děvčátka bylo pro otce velkým sklamáním.
Chtěl míti hocha, který jednou se měl státi něčím ho-
dně vysokým, vznešeným. A když mu udíleny byly
dívky jedna za druhou, stával se stále nepokojnějším a
předhazoval to i těm ubohým dětem, proč že jsou na

3

světě. Ty děti, Bohu dík, nerozuměly jeho slovům,
ale to jim přece ujíti nemohlo, že kolem srdce otcova
tvoří se ledová kora právě tímto pustým hovorem, kte-
rá pak zakrývala teplý pramen otcovské lásky, jenž
skutečně přece byl v jeho srdci.

Dnes Šulc skutecně botky dohotovil, ale večer byl
už zase v ,,klubu", kde byly držány řeči, kterým vlastně
velmi málo rozuměl. Jenom dvoje mu zůstalo jasné a
sice první: ,,Všichni lidé jsou si rovni" a druhé: ,,Co
nevidím toho zde není. Když tedy nevidím, Boha, není
ho tu."

Tohle poslední neříkal ještě nahlas, ale za to první
byl odhodlán bojovati vždy a kdekoliv. Také dnes
večer mluvil se svými ,,bratřími" (neboť v klubu byli
všichni bratři) velmi mnoho o svobodě a rovnosti a řeč
svou jako právě na důkaz pravého svého smýšlení uza-
víral: ,,Ale toho ševce Martina musíme dostati ze vsi."

Tak to šlo nějaký čas. Ale pojednou zaklepal na
dveře domku Šulcova černý host. Šarlach objevil se
ve vsi a kam toho roku zavítal, odtud s tíží vycházel
jinak než s nějakou obětí. V domku Šulcově položila
se nejprvé Luisa, pak Berta a pak Mína. A dříve ještě,
než se rodiče vzpamatovali, byli samotni — bez dítek.
Ty ležely tam v komoře, každé ještě vzláště v komůreč-
ce, tři stopy dlouhé, na prkně. Mladé a čerstvé jako
růže byly ty dítky ještě před krátkem, tu svál je vítr—
a nyní ležely bledé v hlubokém hrobečku a postele v
domě jejich rodičů byly prázdné.

Šulcovi byli celí zoufalí. Muž vlastně ještě více
nežli matka. Tato naříkala: ,,Čím jsme si to zaslou-
žili?" První mlčel. Hýbal se snad v jeho svědomí
osten, který mu pravil, že je vinen?

Starý učitel vesnický, Herc, seděl u těch ubohých
rodičů. Oba, Šulc i jeho manželka, chodili v mládí k

4

němu do školy a měli dosud před ním úctu. Učitel
nyní smutně potřásal hlavou.

,,Děti, děti,`` pravil. ,,Čím vás mám potěšiti?
Znám v životě i smrti jen jednoho, který těšiti může a
o tom nechcete ničeho slyšeti.``

,,No ten se také podle toho zachoval," vybuchl
Šulc. ,,To je mi krásný Bůh, který nejdřív dá jedno-
mu děti a když mu hodně nepohodlí a výloh spůsobily
a když už k něčemu vyrostly, zase mu je vezme. A
pak by chtěl ještě těšiti? K čemu to?"

,,K tomu," odpověděl Herc vážně, ,,abyste se
naučili, že ještě jest jiný život mimo tohoto a že kdo v
Boha věří a jeho miluje, ten má život věčný."

,,No, pak já ho nikdy nedostanu," odpověděl
Šulc temně.

,,Milý příteli," Herc vstal a hleděl Šulcovi přímo
do očí. ,,A řekni mi jen to jedno, ale poctivě: Nepro-
hřešil jsi se nikdy proti dítkám?"

Šulc sklonil oči k zemi. ,,Ano", tu to má, ,,volala
jeho manželka, ,,často si je přál mít se světa, protože
to byla děvčata. Vždycky jsem to říkala."

Otec mlčel, ale těžko se mu to dýchało.

,,Bůh praví: Já jsem Hospodin, Bůh tvůj,`` prav
vil Herc zdlouha. ,,Chraňte se, aby se vám ještě
horšího něco nestalo".

Šulc od té doby byl jako změněn. Mluvil málo a
co řekl, to bylo temné a tvrdé. — Čas plynul. Tu po-
jednon, jako by ranní červánky objevily se na nebi a
zlaté paprsky své jako by vrhaly přímo do Šulcovy tem-
né komůrky. Tam v nitru leželo malé, pěkné dítě a to
patřilo těm zarmouceným prvé rodičům. A co nejdiv-
nějšího, byl to chlapec a sice (dle Šulce aspoň) tak
krásný, jaký nikdy ještě nebyl na světě, a jaký také
nikdy už přijíti nemohl. Počestný obuvník už se nedí-
val tak temně do světa. Nyní chodil jako by snil a

5

bylo mu tak, jako by na jeho zádech byla mu narostla
čtyry, nebo nejméně dvě křídla a on mchl letěti zrovna
do nebe — ale vlastně to by byl nechtěl. To on o
mnoho raději byl u svého maličkého, u toho korunního
prince.

A přece ten korunní princ ho v první chvíli přivedl
do tísně. Šulc, toť se ví, hned ve svém „klubu" ohlá-
sil své štěstí a soudruhové jeho hned ho vyzvali aby
„vystoupil jako muž". Měl zanechati té staré pověry
a ukázati těm lidem, že je chytřejší a osvícenější právě
tím, že svoje dítě nenechá již křtíti. Hinc prý to také
udělal a k čemu by také? Křest žádného užitku nepři-
nese.

Toto slova hučela Šulcovi v hlavě a řekl to také
své ženě, ale to si pěkně na ni přišel. ,,Dítě musí
být pokřtěno," volala, ,,to se rozumí samo sebou.
Vždyť bych se jinak nemohla před lidmi ani ukázati a
ten hoch přece musí také míti nějaké pravé jméno."

Šulc mlčel, bojuje vnitřně sám s sebou. Na straně
jedné stálo našeptávání jeho přátel, jeho nevěřící srdce
a jakási poctivost, která ho nutila, aby se nechtěl zdáti,
ničím jiným, než čím skutečně jest, totiž — bezbožní-
kem. Na straně druhé zase byla jeho duše, která nebyla
ještě úplně zkažena, aby v ní nebylo zůstalo ani památ-
ky z křesťanského vychování. Ale nade všemi těmito
pocity stála jeho láska k dítěti. Toho nejlepšího mu-
selo se mu dostati ovšem, — ale co bylo to nejlepší?

Buď byla to náhoda, a nebo snad Šulcová dříve
mluvila se starým Hercem — jednoho dne potkali se ti
dva na ulici a Herc hned začal: ,,No, Šulci, nenecháš
své dítě ještě pokřtít? Je mu už šest týdnů."

,,Nenechám ho nejspíš vůbec křtíti,“ zněla odpo-
věď Šulcova, který byl odporem podrážděn.

,,Tak hloupým nejsi”, odvětil Herc. ,,K tomu
máš svou krev příliš rád. Ci chtěl bysi tomu ubohému

6

dítěti odníti to právo, aby mohlo svým otcem zváti to-
ho nejvyššího Boha, krále všech králů, Pána všech pánů?
Nu, to by opravdu pro to ubohé dítě bývalo lépe, kdy-
by bylo nikdy nepřišlo do tvého domu."

Divoká úzkost se zmocnila Šulce. Hu, co by se
dělo, kdyby ten hoch tak umřel, jako ta malá děvčata?
Nevěřil ovšem v Boha, ale přece jen nemohl věděti,
neníli tam nahoře bytost nějaká, která by se strašlivě
mstila za to, když by jí nebylo povšímnuto. Ne, ne,
přátele jeho mohli si říkati co chtěli — pro svého syna
už mohl něco snéstí — krátce a dobře, příští neděle
měl synáček Šulcův býti pokřtěn.

Nyní zase jednalo se o to, jaké jméno pro něho
vybrati. Toť se ví, že muselo to být to nejkrásnější.

Bedřich — to bylo tak obyčejné. Vilém — tak
se jmenoval král a s tím Šulc pranic nebyl spokojen.
Karel — tak se jmenovalo mnoho pitomých kluků ve
vesnici. Jan to zase znělo příliš nábožně. Ne, pra-
nic lehké to nebylo nalézti příhodné jméno pro toho
nejkrásnějšího na světě hocha. — Konečně starý Herc
zase přispěl. Poradil jim: „Jiří”. Ano to bylo ko-
nečně to pravé. Jiří byl statečný rytíř, který vykonal
skutky — ovšem potomek Šulcův najisto nemohl zůsta-
ti pozadu za svým jmenovcem. K tomu pak žádný
hoch, jak Herc ujišťoval, v celé škole nejmenoval se
Jiří. O jak by se byl těšil z toho rytíř Jiří, kdyby
byl věděl, že synáček ševce Šulce bude se také jmeno-
vati Jiří! „Jiří Šulc,” to jméno zdálo se otci býti
velmi znamenité.

Jiří, neboli nyní teprvé „Jiříček” vyvinoval se
znamenitě, křičel z útrob duše a nezdál se ani sníti o
tom, že otec jeho k vůli němu musí snášeti mnoho vti-
pů a úsměšků. Ostatně i to poznenáhlu přestalo. Je-
ho tak zvaní přátelé smáli se mu, že přece zase přilezl
ku kříži a syna svého nechal pokřtíti. Mínili, že nemá

7

žádné odvahy, že pro svoje přesvědčení ničeho se neodváží. Ale v tom Šulcovi křivdili, neboť on ještě nebyl tak úplně přesvědčen o tom, že není žádného Boha. A podivné — zatím co v klubu hájil nyní Boha a křesťanství, naproti jiným zrovna nohama ho šlapal.

K tomu nechtělo to nyní se ševcovstvím nikterak jíti ku předu. Nový obuvník strhl veškeré zákazníky k sobě a Šulc jen pramálo měl co dělati. Ale žíti přece jen mohl, neboť vlastnil velké pole, které mu přinášelo hezký peníz a když někdy neměl zrovna žádných bot ku spracování, netrápil se nad tím příliš. Příčinou toho, že byl obuvníkem, nebyla jeho láska k tomu řemeslu, ale to, že to chtěl jeho otec. Ostatně čím ne-příjemnějším stával se Šulcovi nyní hostinec, a celá ves, tím milejším byl mu domov. Vždyť ten maličký „Jiříček" po něm už ruce vztahoval! Za to nazýval ho „zlatým princem", bral ho na klín a při jídle to nejlepší vždy jen bral pro něho. Z mléka musel hoch vždy jen smetanu obdržeti. Tím zase navzájem v „Jiříčkovi" vyvinula se láska ku otci, takže mu dával přednost před všemi lidmi. A tím otec teprve byl obšťastněn a povýšen, neboť každému to lichotí, když ví, že je prvním v srdci někoho, byť to bylo jen malé dítě.

A tak „Jiří" stal se ponenáhlu velmi rozmazleným a následkem přemaštěných jídel velmi tlustým dítětem. Rodiče vždy s pýchou ho každému ukazovali, neboť mysleli, čím tlustší je, tím že je krásnější.

Ale v tom tloustnutí vězelo neštěstí. Malý Jiří nebyl nikdy úplně zdráv a proto otec tím více ho rozmazlil, neboť jeho láska k nemocnému dítěti byla, jeli to vůbec možno, ještě větší, než ku zdravému. Tentýž silný muž, který jindy lehce se rozhlňoval a pobouřil, stal se naproti tomu dítěti nejněžnéjším, nejlaskavějším slухou, kterému pro jediného syna žádná obět nebyla těžká.

8

Ale tu pojednon obávaný šarlach poznovu vypukl
ve vsi. Právě ty nejsilnější děti stávaly se jeho
obětí. Také Jiří Šulcův dostal tu nemoc. Rodiče je-
ho stáli nad jeho postelí skoro zoufajíce. Šulc cítil, že
smrt tohoto nyní by ho stíhla ještě mnohem tížeji, než
prvé smrt všech tří děvčat. V temném zoufalství seděl
u postele, když nemoc byla nejhorší. Nemohl mysliti,
neměl žádné útěchy, cítil jen, že kdyby zhasly pro něho
ty dvě zářící hvězdy v očích chlapcových — že pak by
pro něho zašlo všecko štěstí vůbec.

Matka, ač nebyla ženou nábožnou, vzala v této
bídě útočiště k modlitbě. Ale i to bylo jen na chvíli.
V příštím okamžiku povolala k loži dítěte starou ženu,
která všelikými kouzelnými „hokus-pokusy" léčila dítě.
A Šulc, ten osvícený Šulc, který zapíral všemohoucího
Boha, ten nyní věřil, že ta žena všelijak nad Jiřím
házející rukama, může dítěti pomoci.

Jiří přece se uzdravoval, ale jen zvolna a také už
potom nebyl tak kulatý jako před tím. Proto však
nebylo štěstí Šulcovo k vypsání a Jiří přirostl mu k srdci
tím více.

Ale co se to stalo zase? Hoch zase už běhal po
světnici, křičel hlasitě svým pronikavým hlasem, ale
přece časem se zdálo, jako by nemohl dobře viděti.
Chtěl-li ku př. ku otci, pozorovali všichni, že nedíval se-
po něm, nýbrž poslouchal kde jest. Při tom byl o mno-
ho neohrabanější než dříve a hraček poblíže ležících si
ani nevšiml. Rodiče byli velmi ustrašeny. Mělo by
to dítě snad — ale ne, to nebylo možné! Ty hluboké
tmavé oči přece nemohly být nemocné. A přece, přece!

Jako na jasném nebi vystupuje mráček, sotva vi-
ditelný a šiří se dále a dále, a konečně to celé krásné
modro zastře, tak vystupovala v koutkách očí Jiřího ma-
lá sotva patrná bílá pokožka — byla malá z prvu, ale
poznenáhlu rostla — šířila se a konečně zakryla celé

9

jasné oči malého miláčka rodiny Šulcovy. A jak rychle se vzmáhala bílá pokožka na oku, tak rychle ubývalo zraku a konečně — Jiří Šulc, ten korunní princ, byl slepý. —

A to dítě, které tam bezmocně leželo na zemi, to byla to samé, na které Šulc skládal tak pevnou naději, že jednou bude bohaté, chytré a učené? A nyní? Červ, pouhý červ, lezoucí po zemi, jemuž všecky poklady světla a poznání jsou ukryty. To bylo to dítě, za které byl by otec rád poslední kapku krve vycedil, aby je učinil štastným — a nyní to dítě nemohlo si ani vesele s jinými dětmi pohráti. — Šulc prudce zaťal zuby do rtů, že zkrvácely, jeho pěst se sbalila a on mumlal před se: „Čím jsem si to zasloužil?"

Když hněv pominul a bolest byla menší, předsevzal si Šulc pevně, že všecko na to vynaloží, aby hoch zase mohl prohlédnouti. Doktor ve vesnici mínil, že operace jest dosti možná a radil mu, aby se obrátil do hlavního města k vynikajícímu očnímu lékaři.

Do Berlína! Ta myšlénka, aby tam šel, přišla Šulcovi také již dříve, kdy Jiří ještě nebyl nemocen. Rád by byl už dříve unikl z té své rodné vsi a přesídlil se do Berlína. Když tak mnozí tam šli hledati své štěstí proč by on nemohl. K tomu myslel si jak krásné to jest v tom velkém městě, kde žádný ho neznal, — tady mězi těmi lidmi se mu pranic nelíbilo. Farář, učitel, kovář a mnozí jiní potřásali nad ním blavami, zvláště nad těmi jeho svobodnými náhledy a dali mu také častěji na srozuměnou, že on také všemu nerozumí, a že byla by pro ševce nejlépe aby zůstal si u svých dratví. A na druhé straně zase hostinský, holič a jiní ještě mínili, že není svobodný dost, že si nechává udírati svoje lidská práva — a při tom při všem s jeho řemeslem ustanověně šlo to zpět a zpět. Lidé všichni, přátelé i nepřátelé už dávno přestali si vážiti práce mistra Šulce a pro-

10

to co ještě v té vsi? V Berlíně tam to bylo na každý
pád o mnoho krásnější, tam lidé jeho rázu ještě něco
platili a o práci jistě také tam nebyla nouze. Vždyť
ty lidé tam chodí a běhají na samých tvrdých kamenech
a tu toť se ví, to padne nějakých bot. Pro začátek,
když by to nešlo, měl Šulc také ještě od čeho být živ,
neboť nyní mohl prodati svoje pole. Tak rozumoval
Šulc, ale hlavnější ještě nad toto vše bylo, že v Berlíně
bydlel ten lékař, který mohl zase uzdraviti Jiřího —
tedy rozhodnuto: Šulcovic potáhnou do Berlína.

Paní Šulcové bylo toto rozhodnutí docela vhod.
Milovala svoje dítě a ráda byla by viděla jeho jasné oči.
K tomu také se jí zdálo o zlatých kopcích, jaké rostou
v Berlíně a na takovém jednom kopci až nahoře docela
na špici viděla hedvábný plášť a klobouk s květinami—
a této špice byla paní Šulcová tak blizoučko, že jenom
potřebovala ruce vztáhnouti. —

II.

Bedny a skříně byly plněny a starý nábytek vypro-
dáván. Do Berlína bylo daleko a vesnice našeho
Šulce ležela dosti daleko od nejbližší stanice žele
zné dráhy. Vůz hostinského přivezl vystěhovalce
až na dráhu a odtud jeli malý kus po dráze až do jedno-
ho města, kde pak měli čekati až do třetí hodiny ranní,
kdy odjížděl vlak dále.

,,Je dobře,“ řekla paní Šulcová, ,,že tam nepřijede-
meme večer. Takhle budeme míti celý den před sebou
a můžeme se hned poohlédnouti po nějakém obydlí”.

Loučení s rodnou vesnicí nebylo jim těžké. Byliť
oba ještě mladí a budoucnost ležela před nimi v růžo-
vých barvách: Jiří zdráv, pěkný příbytek, dobří záka-
zníci, hojně přátel a pohodlný život — to asi měl pos-
kytnouti Berlín nově příchozím.

11

Cesta ku železniční stanici trvala dlouho, ale konečně tam se dostali. Noc, která nastala, byla ovšem červencová, ale přece jen chladná, pročež byl Jiří zavinut k odpočinku mezi dva polštáře a tak donešen do vozu. Usnul brzy a jeho rodiče taktéž.

Ze spánku probudil je kondukterův křik: „Vystoupit. Pět minut zastávka. Kdo chtějí do Berlína, musí přestupovati tam na tu dráhu!“

Rychle chopila paní Šulcová dítě zabalené, muž ostatní věci, které měli. Ale jaký to hluk, jaký běh a hvízdot všude. Vesničané byli celí spletení, ale konečně zase dostali se do vozu a jeli. Ale po krátké jízdě zase museli ven. „Vůz zůstane zde státi.“ To si přece nemyslili, že to cestování je tak obtížné. Takovou nepokojnou noc neměli už dávno. Byli na smrt unaveni, tak že když opět usedli, uradli v spánek a spali tiše a klidně až jasné jitro Šulce probudilo. Vytáhl z kapsy svoje veliké hodinky a udiveně se díval dokola. Bylo už světlo a slunce vyšlo. Nechápal to, jak ten čas tak rychle utekl, neboť myslel, že jen tak čvrt hodiny si poddříml.

„Je už sedm hodin ráno. Budeme brzy v Berlíně, slyšíž ženo?“

Tu také ona teprvé procitla. Na klíně svém měla polštáře do kterých zabalila svého Jiří. Nyní si trochu ospale protírala oči.

„A ten hoch také tak pěkně spal,“ pokračoval Šulc. „Ani nezaplakal. Ovšem, toho chudáčka nyní ani slunce neprobudí.“

Při tom schýbl se nad poduškami, rozbalil je trochu chtěje viděti Jiřího ale — ten musel nějak hluboko zapadnouti — Šulc hmatal rukou dále, ale co to? Kde bylo to dítě? Šulc roztrhl stužku, kterou byly polštáře svázány— polštáře se oddělily— ale dítě nikde. Matka vzdor své ospalosti pochopila hned oč se zde jedná

12

— oba rodiče vyskočili, aby zdvihli ubohé dítě, které muselo, jak se zdálo, spadnouti pod sedadlo — ale tam dítě nebylo. Pro Boha, kde bylo dítě? Kde byl Jiří? „Kde je?“ koktal Šulc. „Kde?“

Zoufale pohledla na něho jeho žena. Nebyla jěště schopna svých smyslů a nemohla ani pochopiti co se vlastuě stalo. Divoce koulícíma očima rozhlédl se muž kolem.

„Ty jsi to dítě upustila,“ křičel. „Kde je? Kde jsi je nechala?“

„Měla jsem ho ještě, když jsme posledně přesedali.“ Volala žena úzkostlivě. „Ne ne není možné.“

Ale Šulc už věděl, že dítě ve voze není. Bylo ztraceno, spadlo někde, nejspíše pod kola — to slepé dítě. A nyní vlak uháněl stále dále a dále od toho místa. Nelitostný parostroj nezadržel se, aby se Šulc mohl poohlednouti po dítěti, po svém Jíří, ele v prud kosti nezadržitelné letěl přes řeky podle domů, i stromů a odnášel rodiče od dítěte dále a dále.

Šulc vrhl se ku dveřím vozu a kdyby ho byli nezadrželi spolucestující, byl by seskočil dolů. Měli s ním co dělati, neboť tloukl pěstni kolem sebe jako zběsilý a křičel, aby zastavili vlak. A ten, jako by soustrast měl s ubohým otcem, zapískl několikráte krátce — pomaleji točila se kola a za krátko již stál. Šulcovic byli v Berlíně, v tom velikém krásném Berlíně, kdež chtěli udělati svoje štěstí. Nyní však neviděli nic z těch nebentyčných domů, které je obklopovaly, nedivili se těm velkým zástupům na nádraží. Šulc spěchal k úředníkům nádražním. Ale z těch ovšem žádný nemohl mu pomoci. Inšpektor slíbil, že bude telegrafovati a ptáti se, jestli na některé stanici našli dítě. Také hned četní soucitní lidé obklopili naše přátele a chtěli jim pomoci, ale žádný nemohl.

Mnohý dal jim peníz, který Šulcová mechanicky

13

strčila do kapsy, kdežto muž neviděl ani peníze, neslyšel soucitná slova a cítil jen, že jeho Jiří je pryč. Věděl jen že jeho jediné, milované dítě je straceno. Konečně přišel k nim strážník a když uslyšel jejich historku, radil jim soustrastně, aby nejprvé hleděli přijíti někde pod střechu. Věděl právě na blízku byt prázdný a tam přivedl ubohé, takže měli aspoň místo, kde se mohli posadili. Strážník napsal si také adresu Šulcovu pro případ, že je ohlásí na policii.

Ale Šulc neměl žádného pokoje, spěchal opět na nádraží. Inšpektor řekl mu, že po jeho dítěti nebylo vypátráno ani šopy. Kdyby byl býval Šule v jiné náladě, byl by musel spozorovati, že jak úředníci na dráze, tak i ostatní lidé jsou velmi rozčileni a že už daleko nemají s jeho neštěstím tolik soucitu, jako měli ráno. Ale on neviděl a neslyšel. Co nyní počíti?

Koupil lístek a jel zpět až k oné stanici, kde ještě sám viděl Jiřího. Vystoupil tam a běhal po kolejích sem a tam, spatřil-li by kde dítě své, a neb aspoň roztřištěné jeho tělo. Volal také to krásné jméno: „Jiří“, ale nebylo tu žádného slabého hlasu, který by byl odpověděl jako obyčejně: „Otče". Marné vše — Všude ticho a prázdno.

V zoufalosti své usadil se na kraji příkopa. Těžká to byla hodina, kterou tam ztrávil. V té hodině vzdal se vší naděje, že by kdy nalezl svého syna opět. — Ten byl pro něho ztracen — ztracen na vždy. Ale v hodině této ztratil více než jen dítě. Na místě tom roztrhl se slabý beztoho už svazek, který ho ještě poutal k Bohu, věčnosti, k nebi. Nyní nestávalo pro něho žádného Boha, spíše ďábel. Nebo zdálo se Šulcovi že poraniti ubohé nevinné dítě, které se ničím neprovinilo nejprvé slepotou a pak ho ještě bídně nechati zahynouti — to bylo dílo ďábelské. V té chvíli vystěhovalo se ze srdce Šulcova všecko dobré a šlechetné, které ještě tam

14

pozůstalo. Láska k dítěti to bylo jediné mělké místo v jeho srdci — ta nyní přestala a život jeho dostal tím vycílenou železnou dráhu. Ne snad že by si byl předsevzal, že bude zlý a že bude nenáviděti svět, ale stalo se tak přece.

Konečně donesl ho vlak zase zpět do Berlína. Mechanicky vrátil se do svého příbytku. Pro svoji ženu neměl ani slůvka útěchy neb lásky — vždyť nechala dítě spadnouti. Přece však také nemohl se na ni hněvati, když viděl, jak bídně a vysíleně vyhlíží. Mezi manžely bylo vyměněno jen málo slov a přece, ó jak bylo potřebí aby se navzájem těšili a milovali tím více.

Ale čím má těšiti ten, který sám nemá žádné útěchy?

Šulc nestaral se o to, co se dělo ve světě okolo něho, ale měl na to býti brzy upomenut. Z nenadání přišel rozkaz aby se dostavil k vojsku, nebot armáda byla v největším kvapu mobilisována.

„Co se stalo?” ptal se teprvé.

„Vypukla válka mezi Německem a Francií!” dostalo se mu za odpověď. Král Vilém volal svůj lid ku zbraním.

Ale co bylo Šulcovi do toho všeho? On sám žádné války nehledal a nechtěl býti pacholkem tyranovým, jak dříve říkával. Přece však nechtěl chtěl, neb nechtěl, jíti musil.

Vojenský kabát oblékal si s velkou nechutí a tajenou zlobou. Nyní teprvé se mu vyjasnilo proč neměly úřady dosti času k pátrání po jeho dítěti. Ovšem, když velcí pání se hádali, nebylo času k dohlednutí za chudým dítětem řemeslníka. Tak mumlal sám pro sebe. Byl nespokojen se vším: s krajem, úřady, vojáky a lidem také.

A přece, když pohlédl do nejhlubšího nitra svého srdce, musel doznati, že jde do boje rád. Mělť nepokoj-

15

nou krev, která nemohla to snéstí, aby dlouho stál na
jednom místě. A k tomu nyní. Nebyl by to vydržel,
kdyby byl musel seděti za svým stolkem.

Jen ještě několik dní a s jeho plukem měl jíti do
Francie.

Vzdor tomu, že už se vzdal naděje na nalezení
svého dítěte, přece jen ve volném svém čase neustále
docházel na místa, kde by snad byli mohli míti nějaké
zprávy o jeho dítěti. Vzdyť přece aspoň jeho mrtvola
musela býti nalezena. Avšak i to bylo marné. Zdálo
se, jako by to dítě bylo zmizelo z povrchu zemského.
K tomu neměl Šulc docela nepravdu, když trpce si na-
říkal že ze stran úřadů při jeho pátrání se mu málo po-
máhalo. Ale jak mohli? V těch dnech, kdy tisíce a
tisíce lidu bylo v poli a o ně všecky se jednalo, kdy
úředníci všichni dnem i nocí byli napnuti, aby jen po-
vinnostem svým vyhověli — kdo měl pak času aby se
staral o zmizelé dvouleté dítě, které, jak se zdálo, zmi-
zelo beze stopy.

Ti lidé měli pravdu, neboť vždy to menší musí cou-
vnouti před větším. Ale kdo se diviti může, že tím
roztrpčeno bylo srdce otcovské tím více. Jednoho dne
bylo zaklepáno na dvéře obydlí Šulcova. Do vnitra
vešel starý učitel Herc. Víme, že on nebyl v této ro-
dině právě mnoho milován — ale jak byli by nyní
mohli býti nepřívětiví naproti tomu milému, věrnému
starému obličeji? K tomu byl to první známý obličej,
který spatřili po dlouhém čase zase jednou v neznámém
místě.

,,Divíte se asi”, řekl Herc po vážném pozdravu,
,,že mne tu vidíte, ale v těchto dnech je celý svět na
cestách. Jsem rád, že jsem vás nalezl. Zvěděl jsem
na policii kde bydlíte. Provázím sem oba moje hochy—
a jak vidím, ty jdeš také sebon?''

,,Ano, mne ta velectěná policie také dovedla na-

16

lézti”, odpověděl Šulc trpce. „Našli mne, protože mne potřebují. Ale dítě moje, toť se ví, to nenajdou”.

Herc nevěděl nic o strátě ditěte. Ptal se na to a Šulcová mu to vyprávěla za hořkého pláče, kdežto Šulc sám seděl zamračený na lavici, nemluvě ani slova. Herc cítil s nimi upřímnou soustrast a také ji projevil, což na matku blaze účinkovalo. Ptal se také, jestli všude pátrali.

,,Všude”, odpověděla matka. „Ó mé ubohé dítě! Nejspíše zaběhlo do vody, nebo leží někde v poli a práchniví a nebo konečně ukradli ho cikáni. Vždyť jsme viděli také nějaké na cestě”.

Herc těšil je jak jen mohl, ale byl sám tak pohnut, že se mu nedostávalo slov. V duchu ptal se sám sebe, jak je to jen možno, aby člověk snesl takovou bolest bez pomoci Boží. Horké slzy stékaly mu po tváři. Zvlástě stav Šulcův vzbuzoval v něm vážné obavy. U ženy byl jist, že časem přemůže tu bolest a vzchopí se.

,,Doprovodím tě do kasáren”, řekl k Šulcovi, když tento se chystal, že tam odejde.

Kasárny lěžely až daleko za branou. Tak dostalo se Hercovi příležitosti, aby promluvil se Šulcem samotným. Byl jeho učitelem a rád byl by mu pomohl, ale skutečně ani nevěděl jak mluviti s tím zamračeným mužem. „Nenech se tolik stísniti, můj hochu,” promluvil stařec chvějícím se hlasem. „Ani ty ani já nevíme k čemu to konečně může býti dobré”.

,,Dobré býti”, odpověděl Šulc zvolna. „Ne, to byl zlý, neštastný den”.

,,Ano, život tvůj byl jím velmi spustošen, ale proto nechtěj se zbaviti svého spasení”.

,,Věčné spasení?” smál se Šulc. „No, s tím už mi do opravdy dejte nyní pokoj. „Co já se ptám po věčném spasení?”

17

„Šulci, Šulci”, napomínal ho Herc. „Na těžkou cestu jsi se vydal. Víš, jestli tě netrefí kulka a nebo jestli šavle nějaká neučiní životu tvému konec. A když pak smrt přehodí ti černý svůj závoj přes oči, když ruka tvoje stuhne a srdce přestane tlouci — řekni mi, kam poděje se potom tvoje duše?”

„Pak nebudu nikoho potřebovati”, vzdorně odpo-
věděl Šulc. ,,Pak je povšem. Ne, ne pane učiteli,
o těch hloupostech, o Bohu. Ježíši a věčnosti nemluvte
mi. Toho jsem se již zbavil”.

Herc se zastavil. ,,Tedy ty ubohý člověčě sku-
tečně nemáš žádného Boha?”

,,Kdybych měl nějakého, musel bych ho spíše ne-
náviděti než milovati, neboť se mi podle toho
zachoval”.

,,Zadrž neštastníče”, zvolal Herc. ,,Nehřeš. Já
jsem Hospodin Bůh tvůj, praví Bůh v prvním přikázání.
Také ty budeš jednou po něm ruce vztahovati a poznáš,
že jenom z lásky k tobě vzal ti tvoje dítě”.

Zvláštní zvuk ozval se tu. Byl to trpký smích Šul-
cův a nebo krákorání krkavců, kteří sežírali na cestě
ležící mrtvolu nějakého zvířete? Starý Herc mlčel, ale
modlil se k Bohu tiše, aby nesoudil toho ubožáka, ne-
boť: ,,neví co činí”, šeptal.

Ale Šulc zůstal státi a ukazuje na černé krkavce,
řekl posměšně: ,,Jestliže tito krkavci přinesou mi mo-
je dítě, zdravé beze škody, pak budu věřiti, že jest
Bůh, který všude vládne, jinak ne”.

To bylo jeho loučení — tak odtáhl do války. Sta-
řeček učitel zbledl jako stěna, jako kdyby mu byl sjel
blesk pod nohy — či snad očekával, že blesk zakmitne
se s nebe a zdrtí rouhače? Ale obloha zůstala modrá,
nebylo viděti ani mráčku a nic se neozývalo, co by po-
dobno bylo rachocení hromu. Zatím krkavci zase se
vraceli ku své pastvě.

18

III.

„Válka” jest vážné slovo, pro vojáka zvláště. I tomu kdo není poraněn a nebo zabit, přináší útrap, sebezapření, hladu, žízně a jiných tisícerých trýzní množství. Jeli srdce vojákovo pokojno, jestli ví proč bojuje, jestli poslušnost se mu stala druhou přirozeností, pak to jde a ochotná mysl přemáhá všecko nepříjemné. Ale když člověk tálne do války s odporem, proto že myslí, že dovolena jest válka jen proti vrchnostem, kněžím a vznešeným, jestli ten voják musí kůži svoji nasa-zovati za věc, kterou opovrhuje – pak je to těžké bojování.

A tak to šlo našemu Šulci. Nechápal a nechtěl chápati snahu a cíl svého krále a nedbal na to, když společníci ho pobízeli, dokazujíce, že oni musí jíti Fran-couzům naproti, nechtějíli se zlého dočekati pro své ženy a děti.

„Pro své děti”, to bylo bolestné místo v srdci Šul-cově. Byl zamlklý, většinou se držel stranou od dru-hých, byl nepokojný, ale činil vše, co mu bylo uloženo.

Poddůstojník jeho pluku byl z vyššího stavu, mladý továrník, který před krátkem teprvé se oženil a převzal obchod svého otce. Vzdor těžkému loučení pospíchal pan Gersau ochotně pod prapory svého krále a byl naproti svým podřízeným tak dobrotivý a přívě-tivý, že i Šulc cítil se k němu tažen aniž by byl kdy o tom mluvil, ano aniž by byl snad sám chtěl, prokázal mu často všeliké služby nad svoji povinnost. Také pan Gersau byl nakloněn k tomu muži, který sice stále byl zamračen a zamlklý, ale konal svoji povinnost.

Jednoho dne bylo poručeno poddůstojníku Ger-sauovi, aby se sesti muži zajel hlouběji do lesa a podí-val se, jestli nepřítel obsadil na blízku několik ležících vesnic. Pod ochranou večerního šera chystal se malý

19

houfec provésti ten rozkaz. Opatrně a tiše jeli okolo lesa, ale brzy museli opustiti chránící je temno a pak museli jednotlivě lézti přes pole otevřené. Ale nepřišli ještě daleko, kdy okolo nich se začalo něco hýbati, kohoutky ručnic klapaly a kulky už lítali do malého houfku. Dva muži padli, kdežto ti ostatní-rychle spěchali ku svým koním. Účele svého dosáhli, viděli totiž, že Francouzi jsou skutečně v tom místě. Šulc byl jedním z těch, kteří se ocitli nejdříve u koní. Ale tu viděl, že poddůstojník chybí. Jako blesk vskočil právě do prostřed bojujících, kde poddůstojník ještě statečně se bránil nepřátelské přesile. Už ochabovala jeho ruka, když tu přiskočil k němu Šulc a mocnou rukou svou vysekal ho. Ještě jiní soudruzi přišli ku pomoci, vzali do středu svého raněného Gersaua a dostali se tak až k lesu, načež Šulc hlasitě vzkřikl: „Čtvrtá škvadrona ku předu!“ Nepřátelé se zarazili, zaatímamalý houfek mohl hlouběji vniknouti do lesa a byl zachráněn.

Druhého dne přivolal Gersau, který ležel v nemo-
cnici k sobě Šulce. Děkoval mu za tu pomoc v nouzi,
nazval ho ochrancem svého života a vyptával se ho také
na poměry jeho. Šulc nemluvil mnoho jako obyčejně,
ale přece zpozoroval Gersau ze nelpí mnoho na tom
svém ševcovství, které také málo se hodilo pro jeho ne-
pokojnou krev a silné ruce. Chtěl Šulce obdarovati
penězi ale ten odmítl to se slovy: „Nemám žá-
dného dítěte, kterému bych to mohl dáti.“ Gersau na-
psal tedy svoji adresu na list a podal ho Šulcovi se
slovy:

,,Může se státi, že vás budu potřebovati. Mám
velké továrny a tam často potřebí jest dozorců. Až se
vám obuvnictví znechutí, přijdte ke mně do Švýcar a
dám vám místo, které vás uživí”.

— Válka trvala dlouho, mnohem déle, než by

20

byl kdo mohl věřiti. Skoro celý rok uběhl od té doby,
co Šulc odešel z Berlína. Nyní se tam teprvé navrátil.
V té válce zůstal bez poranění a to se mu rozumělo ja-
ko samo sebou neboť, „to by bylo tak ještě nejkrásněj-
ší, abych se stal mrzákem", tak řekl. Starý Herc také
přišel do Berlína a sice pro syna jednoho, který se vra-
cel jako vítěz. Druhý nevrátil se už nikdy, ale vyspá-
val spánek smrti na půdě francouzské.

,,Co Bůh činí, dobře činí”, řekl Herc na tu zprá-
vu a od té chvíle byl ještě jemnější, přívětivější a laska-
vější než byl před tím.

,,Tak dobře činí ten váš Bůh?" s úsměškem ptal se
Šulc. ,,Děkuji uctivě, to já to bez něho také spravím".

,,Věř jen”, odpověděl Herc mírně, ,,že ty ho po-
třebuješ mnohem více, nežli on tebe”.

,,Nu, vždyť jsem vám řekl, kdy chci v něho uvěři-
ti”, zněla odpověď Šulcova. ,,Jestli mí krkavci přine-
sou moje dítě neporušené. Jeli tak mocný, jak vy ří-
káte, je to pro něho pouhou maličkostí.

,,Že to učiniti může, to je jisto”, odvětil Herc klidně, ,,ale přijde na to, jestli to učiniti chce?”

,,Nu ano”, odsekl Šulc. ,,A na mne zase přijde,
jestli chci býti pobožný a nebo ne”.

,,Jsi štasten?” ptal se Herc.

Na tuto otázku Šulc neodpověděl, ale odpověd byla
zřetelně dosti napsána na čele jeho a patrná z jeho ne-
pokojného života.

Začal nyní znovu obuvnictví, ale zákazníci nepři-
cházeli v choufích, jak se prvotně těšil, nýbrž sotva že
měl co příštipkovati. A byl ještě rád když to měl.
Vinou toho byla jistě z velké části také jeho práce,
která nikdy nebyla příliš dobrá a nyní teprvé ne. Seděl
při práci jen s nevolí. Ale to Šulc nenahlížel, nýbrž
myslel, že se mu děje do nebe volající křivda a místo co
by byl býval nespokojen se svou práci, byl nespokojen