Přispěvatelé a jich známky.

Balda Jos., c. k. gymn. professor v Praze

Beer Aug., professor na hornické akademii v Příbrami

Bíł Jan, Th. Dr., farář v Podklášteří u Tišnova

Brauner Fr. Aug., JUDr., advokát v Praze

Čejka J., Med. Dr., c. k. professor universitní v Praze

Čelakovský Ladisl., kustos musejní v Praze

Čupr Frant., Ph. Dr. a ředitel vyučovacího ústavu v Praze

Daneš Frant., vikář a farář na Peruci

Doucha Frant., kněz církevní v Praze

Erben Josef, c. k. professor na české vyšší reálce Pražské

Erben Karel Jar., archivář města Prahy

Fabian Jan, Th. Dr., c. k. professor universitní, děkan kapitoly u Všech Svatých

Frenel Inn., Th. Dr., rektor u sv. Jiří

Frühauf Vojt., Phil. Dr. v Praze

Gabler Vil., Phil. Dr., vychovatel ve Vídui

Gabriel Jos. A., JUDr. v Sušici

Gindley Ant., Phil. Dr., c. k. professor na české vyšší reálce Pražské

Gréger Ed., Med. Dr., privátní docent universitní v Praze

Hamernik Jos., Med. Dr. v Praze

Hanka Václav, bibliothekář Čes. Musea, rytíř c. ruského řádu sv. Vladimíra a sv. Anny

Hka.

Hansgirg Ant., c. k. gymn. professor v Praze

Hanus Ign., Phil. Dr. a býv. c. k. professor universitní

Hattala Martin, c. k. professor universitní v Praze

Havelka Matěj, c. k. rada při krajském soudu v Písku

Hnojek Ant. V., c. k. dvorní kaplan, děkan v Libochovicích

Hobza Petr, professor na reální škole Kunoehorské

Hórník Mich., vikář v Budyšíně, redaktor Lužičana

Hurban Jos. Mil., Th. Dr., farář v Hlubokém.

Chalupka Samko, evang. farář v Horní Lehoté

Chrásdek Mich., professor na theol. ústavě Báňsko-Bystřickém

Jahn Jilji V., spisovatel v Praze

Jandečka Václ., c. k. gymn. professor v Hradci Králové

Jeřábek Jan, JUDr., v Praze

Kaizl Edm., JUDr., v Praze

Klacel Mat. F., kněz řádu august. a býv. professor v Brně

Klumpar Jan Květos., c. k. gymn. ředitel v Uh. Skalici

Kodym Filip St., Med. Dr., redaktor Hospodářských Novin v Praze

Kolář Jos., suppl. professor gymn. v Praze

Kolář Mart., suppl. professor gymn. v Hradci Králové

Kořistka Karel, professor na stav. polytechn. ústavě v Praze

Ba.

Konba, c. k. gymn. professor v Praze

Be.

Krása Alois, JUD., redaktor Času v Praze

Bý.

Kratochvil Václ., farář u sv. Vítě v Praze

Bnr.

Krejčí Jan, c. k. professor na vyšší české reálce Pražské, spoluredaktor Živy

Čň.

Križek Václav, c. k. gymn. professor ve Varaždíně

Čý.

Kulda Beneš M., farář na Chlumu

Čr.

Kunz Josef, c. k. gymn. professor v Opavě

Dš.

Kuzmany Karel, superintendent a. v. distriktu Prešpurského

Dcha.

Květ Frant., Phil. Dr. v Praze

pEn.

Kvičala, c. k. mimoř. professor universitní v Praze

aEn.

Lambl Vilém Dušan, Med. Dr., professor na universitě Charkovské

Lambl Karel, professor na hospod. ústavě Libverdském

Fn.

Fl.

Laurin Frant., Th. Dr., vicerektor Pražského semináře

Ff.

Lepaŕ F., c. k. gymn. professor v Jičině

Glr.

Lepaŕ J., c. k. gymn. professor v Opavě

iel.

Lešeticky Vojt., professor suppl. na české vyšší reálce Pražské

Ggr.

Majer Ant., Phil. Dr., c. k. professor na české vyšší reálce Pražské

Hnk.

Maloch Ant. Z., c. k. gymn. professor v Jičíně

Hš.

Maly Jakub B., spisovatel v Praze

Hta.

Meliš Eman., redaktor Dalíbola

Hva.

Mezník Ant., JUDr., professor na obchodníké škole Pražské

Hj.

Mikovec Ferd., redaktor Lumíra a Starožitností

za.

Mirohorský, šlechtic, c. k. major ve sboru genijním Msý. n.

Hór.

Mudra F., kněz církevní v Slavětíně

Hn.

Müller Jan Boh., Phil. Dr. v Třebíči

Cha.

Mužák Petr, c. k. professor na české vyšší reálce Pražské

Jn.

Náhlovský Vincene, Th. Dr., c. k. professor universitní v Praze

Chr.

Nebeský Václ., redaktor musejního časopisu, sekretář Musea království Českého

Jn.

Nedoma F., právník v Praze

Ja.

Niklas Jos., c. k. professor na české vyšší reálce Pražské

Jk.

Ninger Karel, c. k. gymn. professor v Písku

zl.

Novotný Fr., kněz církevní v Praze

Kll.

Novotný Eduard, c. k. gymn. professor v Praze

Kl.

Ondrák Prokop, děkan v Příbrami

Km.

Palacký František, čestný doktor filos. a práv, historiograf království Českého, člen cís. akademie nauk Vídeňské

Kř.

Palacký Jan, Juris a Phil. Dr., privátní docent universitní

MK.

Patera Adolf, kand. professury v Praze
Pažout, Phil. Dr., c. k. gymn. professor v Písku

Ka.

Pervolf J., Kand. professury

Petera Frant., býv. farář v Jaroměři

Petrovec Jos., c. k. přednosta okresního soudu v Karlině

Pichl Jos. B., Med. Dr. na Kladně

8

Abaned — Abbadie

přísluši právo, vybrati sobě zbožno nebo náhradu, jsem u rozližných národů rozližná. Postoupení jednohlášené nemůže více odvoláno býtí. A-ner opustiti. A-ment opuštění. A-nované posty, ve voj., v šanci dané.

Abaned č. Abned, pás žid. prve i křest. kněží.

Abano, lazební místó v Lombardii nedaleko Padově, s 3000 obyv., má nejteplejší sírní vody v Evropě (66° R.); již Rímanům co Aquae Aponi neb Aquae Patavorum známé. (O nich spis Andrejevského. Berlín 1831.) A. se pře v Padovou v očest býtý rodištěm Livia. Zde nar. 1246 Pietro d'A. (Petrus de Apono), sl. lékař a prof. v Padově, jenž obžalován z čarodějství měl býtí odsouzen k upálení; ale propuštěn, načež psal mnoho, bohužel nejvíce o astrologii a nekromantii. Maloval též v radnici Padovské mnoho obrazů s význaky astrologickými. Obec mu postavila pomník; † 1312. Ze spisův jeho nejzn. Conciliator philosophorum & praec. mediæcorum (Ven. 1471). De venenis 1593 a mn. rkp.

Abano, ves v Gruzii při pramenech č. Terekut.

Abarca don Joaquin, nar. r. 1780, byl farářem v Aragonii, přidržel se tak čeč. legitimity v ne-pokojích l. 1820—1823, účastnil se valně ve spiknutí proti konstituci, stal se členem jumty apoštolské. Když zvítežil král Ferdinand VII. pomoci fr. nad liberální stranou (řeč. Negros), povýšen na biskupství Leonský. Chýlení-se karlistické straně přišel se přízeň král. Přidržov se odtud dona Karlosa, protestoval proti zrušení zákona od 10. května 1713, (jenž ženské hlavíl o trůni vylučoval). a po nešštném konci prvního povstání prchnul do Portugal, a šel pak s don Karlosem do Angl. Co agent jeho spáral v cizině přispěvky v vojně, a na črácení kama-rilly, až 1839 vypovězen. † 1844 v Lanzo u Turina. (Abrajim č. Abaraim, pohoří v Palestině v po-kolení Rubanen na rozhraní mezi Kanaan a Moab-skými i Amonitskými, k němuž náleží i hora Nebo (ted Attarus), a níž umř. Mojžíš.

Abarys, rodem Skyta, byl vrchní kněz Apollův. On prodal Trojanským obraz Minervy z Pelopových kostí (v. Pelops) shotovený, jejž Trojanšti choval pod jmenem Palladium pečlivé, ochranu svou v něm pkládajícě.

Abas či Abasi, pers. mince, platí asi 15 kr.; Ruský a. v Georgii platí 20 kopějek.

Abascal don José Fernando, * 1742 v Oviedo, † v Madridě 1821, špan. gen., bojoval statmě a obětovně za svobodu vlasti proti Francouzům 1793—1796. R. 1808—1814 byl guvernérem v Kubě a N. Granadě a místokrálem v Peru, odkudž odvolan ne-moha udusiti vzpouru v Chili.

Abasové, Abchasové, nár. kavkazský, v. Abchazové a Kavkazia. Abassamento (it. v hudbě), snížení, di mano rukou, di voce hlasu. a = 2) spodní rukou.

Abatiti bambi, strom posud botanikům ne-známý, v Paraguay, z něhož se dobývá žlutá tvrdá pryskyřice k šperkům užívaná.

Abatijo (fr.) abazúr] (dosl. srážka světla), slove okno naklonené nebo vodorovné, kteréž háš slovětlo buž střechou či stropem do pokoje, aněb jen na některou věc, která zvláštního osvětlení potřebuje: jako zboží ve výloze krámské. — 2) Těž tak nazývají leštěné štitky srážející světlo lamp v tu ne-onu stranu. Abat-son či Abat-vent, desky v oknech na zvonících sklonitě zasazené pro odrážení větru a deště a srážení zvuku dolů. Abat-voix, fr., srážka hlasu, slovou nebesa nad kazatelnou.

Abat-jour [fr. abazúr] (dosl. srážka světla), slove okno naklonené nebo vodorovné, kteréž háš slovětlo buž střechou či stropem do pokoje, aněb jen na některou věc, která zvláštního osvětlení potřebuje: jako zboží ve výloze krámské. — 2) Těž tak nazývají leštěné štitky srážející světlo lamp v tu ne-onu stranu. Abat-son či Abat-vent, desky v oknech na zvonících sklonitě zasazené pro odrážení větru a deště a srážení zvuku dolů. Abat-voix, fr., srážka hlasu, slovou nebesa nad kazatelnou.

Abattre (fr.), sraziti. — Abattement, pora-

ženost na duchu, na těle. Abattant, deska na nad krámy, sloužící snížením svým k zastínění zboží vyloženého. Abattis, ve voj., záseka. Abattoir, veřejná šlachta či porážka řeznická ve Francii; ústavy to velkotvárné, zřízené pro obecnou zdravotu zvláště čiště a v jisté vzdálenosti od měst.

Abatyšě, lat. abbatissa, v ženských klášteřích cirkve Rímské, zvláště pak řádu čili řeholy benediktinské, cistercienské a premonstratenské, totéž co v mužských opatové (v. t.). Slovo české jeptiška, znamenající nyní mnišku vůbec, není kořenem svým nic jiného, nežli též slovo abbatissa (Sr. Abba).

Abau, říčka rybná v Kuronsku na hran. Livon.

Abauj, turnanská stolice než župa na SV. v Uhřích — jest župa Abaujvarská spojená, od roku 1850 s turnanskou, kteráž teď jen okres činí; má asi 62,10 mil; hraničí S. se spišskou a sáryšskou, V. a J. se zemplínskou, Z. s boršodskou a gemerskou stolici. Hrad Abaujár (= Abův nový hrad), po němž nazvána, zbořen r. 1556. Středem zupu po probíhá od S. k dvojí krásného poříhů, jehož údolím místy dosti širokým, a čím dále k jihu tím úrodnějším, řeka Hernad než Sáryšě vedle Tovisy tekoucí, tuto pak v sebe jímá; v oběroku pak turnanském jsou potoky Turna i Bodva, a Čeremošna zánoucí více samokovů na železo. Je zde několik ložisk na hnědouhlí S. V. a Z.; množství zelezné ruby a vůhlu ke Spiši i měd, zvláště u Hor. a Dol. Metzensaifu. Vápenec v pohoří na V. často přechází ve mramor, ano i alabastr se nachází a množství kamzenělin. Jeskyně Agtelek a Salice. Lesy utrpěly již spotřebou železářen; zříčeniny četné. V Herlanech v Rancověku selská. Rovina u Moldavy je mokřina málo úrodná, lepší J. a okolí turnanské. Párbky J. jsou vinicemi pokryté, jichž vino připomíná sousední Heďalu (v Zemplínské č.). Mimo město Košice (v.t.) jest 12 městysů, mezi nimiž okr. m. Turna, Hor. a Dol. Metzensaif pro doby ne měd, Genc pro vino, Šikšava pro trhy, Velká Ida pro porážku Cikanů r. 1557 památny. Vesnic počítá se 273, ob. as 160.000, z nichž Slováků na S. a Z. až po Košice asi 40.300; Rusanů na V. 10.000, Němčů v úhlu ke Spiši 5.700; Madarů v J. 91.000, Židů 11.800, katoliků 85.000, reformaťů 43.500, luteránů 4300, uniatů 17.000, pravoslavných 11. Okresů politických jest 7: Košický, Gencský, Moldavský, Velko-Salancský, Velko-Idský, Forrovský a Turnanský.

Abalezhové, sínhě plémě zákubanské, bydliře proti Černomořské linii, zajímajíc celou sev. stranu hřbetu kavkazského od pramene řeky Chodra do hranice Sapsugův. Reka Bělaja (Paugbaš) dlouho je chránila před útoky Rusův, až r. 1846 A. vzdali se Metšům. Majit vůř moham. a zřízení národní.

Abba, abba. Chaldejského slova abba, jež znamená otec, užíval i sín Kristus (Mark. 14, 36.), a sv. Pavel (Rím. 8, 15. Gal. 4, 6.) o Bohu, co otec lidškého pokolení; viděti odtud, že již tehdyž přijato bylo v obecnou u Židův mluvu. (Sr. též Ab.) Později, zejmena v V. stol., počali křesané zvláště v církvi latinské jmenen abbas znamenati výhradně představeného čili starostí církevního sboru nějakého, a zvláště mnišského. Z toho jmena abbas, něm. Abt, pošlo české opat (v.t.) i abatyše (v.t.).

Abbadie Jak, kužel helv. vyz. nar. 1654 v Nay ve Francii, † 1727 v Londýně; úřadová v Berlíně a v Anglii. Ps. Traitré de la religion chrétienne (2 díly, Rotterdam 1684). První část tohoto pověstného díla jde proti atheistům, druhá proti naturalistům, třetí proti Socinianům. L'art de connaissance soi-même. — Le triomphe de la Providence et de la Religion. — Histoire de la dernière con-

8

Abbeokuta — Abd-el-Kader

i později až k veliké revoluci bohatě nadaný statek. Když Frankové v Vtém stoléti vrhli do Gallie, králové a vojívové jejich zmocnili se takové stanátky, prohlašující se sami za opaty (abbé). Tak Hugo Capet byl opatrná kláštera Saint-Denis v Paříži, vojívové Aqutianstři zase opaty kláštera Sv. Hilaria v Poitiers. I ženské byly titulárními opaty. Zmáhání-se absolutní moci královské ulehčilo mnicíchům později vyváznutí z takového závazku poddanství; konkrodátem od r. 1516 bylo pak ustaveno, že jen král sám smí jmenovati opaty. Když v posledních stoléti měs čechty více a více klesala, a statky její již necstačovaly k obdaření všech členův velikých rodin, te povstal obyčej ustanovovati mladší syny veskrze ke stavu kněžskému, t. j. učiniti je čekateli bohatých opatství. Takovýto abbé (ten titul se jim dával), který jen zevně byl duchovním, žil prozatím u dvora, celá budoucnost jeho závisela od milosti některého mohutného příznivce nebo příznivkyně. Čekateli ti ve fialovém kabátě s malým trojraným kloboukem stali se na dvoře ve mravích svých nejvýše pokaženém, jakýž tehdy byl francouský, brzo typem zhejříle prostopásnosti. Nyní slovo a. jest čestný titul členůn některého duchovního řádu, nikoli však titul každého kněže, a toliko nadužíváním dává se k. p. kněžím vychovatelům v domech pan ských. *Gr.*

Abbeokuta, město 50-100.000 ob. v Guinei, založené před 40 lety od zběhů v Egyby, známé pro bitvu, v níž r. 1851 Ašanti poražení.

Abbeville, staré hražené m. v sev. Francii nad řekom Somme, (dep. Somme). půvědně hrad založený proti návalům Normanův r. 992 od Hugona Capeta. A. bylo až do c. 1789 hlavním městem hrabství Ponthieu, nyní jest sídlem podprefekta, má hřebčinec a gymn. s knihovnou, silný průmysl, obzvlášť z suknech a výrobčích provaznických, v něchž vede silný obchod. Dobrý průplav spojuje A. s námořním přistavem Saint-Valery. A. má 22.000 ob. Pomník zdejšřho rodáka skladatele Lesueue.

Abbiate grasso, m. hraž. v Lombardii při *Nativio* grande u kanálu Bereguardo v prov. Pavia. 4700 ob.

Abbot, lord Kar., hr. Colchesterský, dlouholyöt předseda nižší sněmovny ang., nar. 1757 v Abingdoně v Berkshire, † 1829. — V parlamentě byl jednou z nejsilnějších podporovatelů politiky Pittovy, dal podněk k prvnímu sepsání obyv. Anglie a k prvnímu auθentickému svodu statutův říše. — 2) A. Jiří, arcibiskup Canterburyský, nar. r. 1563 v Guildfordě, † 1633. Přeložil do angl. Nový Zákon a spojil církev anglickou se škotskou. Byl horlivý puritan. Byv z prvu důvěrníkem Jakuba I. uměř v nemilosti králové, opřev se nespravedlivým rozkazům jeho.

Abbotsgord, býv. Ietohrad Waltera Scotta, prvé klášter, v Škotsku blíž Seelkirkra.

Abbozzo it. (v. bosisirovat), svobodně od ruky, obyčejně z hlíny dělaný první návrh plastického díla.

Abbreviatoři, jsou písáři papežské kanceláře, majíce jmeno od breve v. t., ježto píší a expedují. Nejprvě objevili se začátkem XIV. stol. a vyskytuji se i při obecných sněmích: na příčině Aeneáš Silvius na sněmé Basilejském jakožto *abbreviator major* t. ředitel kanceláře. Počet jich ve 3 kollejích jest 72, mezi nimiž duchovní před světskými přednost měvají a z částí „*examinatořiu*“ se nazývají.

Abbreviatury, skratky písma v. t.

ABC, první tři písmena abecedy, dle nichž se nazývají taktéž knížky neb tabulky k prvnímu učení-se písma, obrazně též počátkové všeho umění

v. t. Abeced.a ABCdovati, v hudbě čist noty bez textu. ABCdaria v. Abecedary. ABCtium. obřad círk. dle rituálu Rehoře Vel., při němž světíci biskup při Benedictu v levo od vchodu k hl. oltáři na podlahu popelem posypanou naznamená písmena řec. a lat. abecedy na znamení, aby si věřící dobre si vstípili co uslýši.

Abrés (fr.), talovitá boule, vřed, v. Absces.

Abd. arab., sluha, parobek, otrok. Užívá se t. př. Abd-Allah, ježto znamená „sluha boži“ Abd-ül-Medżid sluha slavného (t. Boha) a přidáváno bylo mnohým panovníkům i jiným osobám.

Abd-Allah, otec Mohamedův, byl kupcem v Mekce, ale uměř ještě před narozením slavného syna svého (v. Mohamed.) — 2) A.-A. první kalif Abbasidský, kterýž snahami svými o trůn nejvíce přispěl k vytvrácení dynastie Ommajádův; byl zavražděn r. 755. — 3) A.-A. poslední náčelník Wahabitův, byv poražen, musil se vzdáti Mehmed- Alimu, pašeti Egyskému 1818, načež odpravena v Cařihradě.

Abd-Allah-ben Jasim, fakir ve Fezu, zatkladatel sekty a moci Almoravidův — opanoval celou Mauritauii, † 1058.

Abd-el-Hamid, pův. Du Couret, fr. cestovatel, nar. v Huningách 1812. Šel 1834 na vých. po Nilu do Habeše po březích Rud. moře napzět; přijal islam a vykonal cestu do Mekky — prošel Jemen, Aden, Maskat, Persii, kdež vežen, ale na přílmuvu fr. vyslance propuštěn vrátil se 1847 do vlasti, po mnohých strastech a dobrodržstvích. 1849 vyslán od fr. vlády, aby dorazil od S. do Tombuktu, o čemž sps. Mémoire à Napoleon III. (1853). Médine et Mekke. (1855).

Abd-el-Kader, vlastně Sidi-el-Hadži-A. (t.j. pán, poutník, sluha Všemohoucího). Otec jeho Sidi-el-Hadži-Mahiddin, potomek kalifův Tatimouč, byl hlavou Uled-Sidi-Kada-ben-Moktarů, oddělení to velikého kmena Hašemů, maje sídlo (džetna) nad ř. Haman, asme 2 mile Z. od Maskary, vyhlášené v Oraně od 300 let pro své školy. Mělof 1830, když Francouzi vstoupili na břeh Africký, 500 domů a stanů, asi 500 rodin arabských. A., jehož otec a matka Zora požívali veliké vážnosti nar. ku konci r. 1806 nebo hned s počátku r. 1807; co osmiletý chlapec putov s otčem do Mekky. Na školách Fez-ských studovat, rozšiřil vědomosti v otčině nabyté, a obohatil literaturu arabskou několika historickými a básnickými spisy. Pověst jeho rozšiřovala se, tak že dej Alžirský nařídił bejovi Oranskému, aby mu poslal heavy A-a a otce jeho, o čemž oba zpraveni, prchli do Egypta (1827) a navštivili při té příležitosti po druhé hrob Mohamedův v Mekce. V městech Egyptských, Kairu a Alexandrii seznámil se A. s civilisací evr. Když město Alžir vzato a od fr. vojska obsazeno (5. če.e.1830), vrátil se do vlasti. Oran ještě byl v rukou Turků. Arabišké kmenové okolní chtěli neštěstí podmanitelů svých a osvoboditě se od panstvotur. Mahiddin v čele jich udeřil na posádku tur. v Maskaře, jíž dobyl, a když jej obyvatelé chtěli zvoliti za vladaře, navrhl jim syna svého, kterýž přijat za emiá a za vůdce kmenů arab. pozstalých k dobyti nář. samostatnosti, načež brzy sestřědil v rukou svých veškerou brannou moc Arabův až k Sahaře. Povstání to však obrátilo se brzo proষu novým podmanitelům, Francouzům. Válka to, ve kteréž A. vždy jako znova zrozenými silami postupovala a dilem vitězně odrážel nájezdy fr. armád, byla zároveň národná a náboženská. Přetřězena mírem v Tafně 30. máje 1837 zahořela později znova. Po tuhých bojech přinutilin gen. Bugeaud (čti bůžo) A-a v čci r. 1846 k tomu,

12

Abele -- Abenceragové

smířil. Kam tam žil A. ještě krátký čas, pak to Cha-
lons, kamž bůl šel pro léčení, a † 1142. Tělo jeho
pohřbila Heloisa v Parakletu, nařídivši, aby sama
vedle něho někdy pochována byla. Pozůstatky obou
přenešený do Paříže 1800, a 1817 na hřbitově Pěre-
la-Chaise pod kaplou pochovány. Spisy Abélardovy
sebrali a vyd. Fr. Amboise a (Duchesne) Andr.
Quercetanus (v Pař. 1616.). Některé neyanhé vyd.
Rhewaldin (Berl. 1835). Vict. Cousin (Pař. 1849),
jakož i „Tešk. Spisy 1857. — Sic et non," celé vyd.
Henke v Marburku 1851. Nejčastěj vyd. listy A-a
a Heloisy, nejlépe od Rawlinsona (Lond. 1718).
Životopis jeho ps. Gervais, (Pař. 1720—28); nestran-
nejší pak angl. J. Berington (Lond. 1787), do něm-
přel. od Sam. Hahnemanna (Lip. 1789). — Schlosser
Abélard u. Dulein. Gotha 1807. Goldhorn de sumis
principiis theologiae Abaelarodea. Lips. 1836. — Ch.
de Remusat, Abélard. 2 vol. Paris 1845. Glr.

Abele z Lilienberka Křištof Ignác, nar.
v Vidní 19. máje 1628 z rodiny Breisganské, která
se přy pův. jmenovala Aubeler. Otec jeho, Kri-
štof Ferdinand Abele, byv dvorským sekretářem
Ferdinand II. a III., vymohl pro sebe a rod svůj
roku 1637 potvrzení erbu a šlechtického diplomu,
které byl někdy cís. Maxmilian I. r. 1495 udělil ja-
kémusi Petrovi Aubelerovi, služebníku svému.
— Kr. Ig. A. z Lilienberka, bystrá a nadaná
hlava, věnoval se z mládí již službě v kanceláří dv.,
stal se rychle tajemníkem a radou. Na Leopoldovi I.
vymohl r. 1665 povýšení do stavu ryt. sv. Rímské
říše. R. 1664 přijat do stavů Dolnorak. se polu-
spolu-vyatele a 1674 císařem vřaděn mezi rytiřstvo „sta-
rozřížného rodu.“ U Leopolda I. dovedl sobě získatí
velkou přízeň a důvře. Ustanoven z hlavního
soudek hrdelního v povětném processu Zrinského,
Frankopána, Nadazdyho a Tattenbacha pracoval k od-
pravení nešťastných hrabat, ano přídil na mnoze oso-
bě popravu a byl po vykonaném díle tom co král.
kommisař do Uhers výslán. Vykonan tam úkol svůj
ve smyslu Leopolda, nastopivě v Vidní nástroj
hraběte Jiřího Ludovika z Sinzendorfu, (jenž právě uva-
liv na se nemilost byl úřadů svých zbaven) co pres-
sident konomy dv. r. 1679, kterého však úřadu se
po šesti letech dobrovolně odřeknuv, stal se baro-
nem. R. 1684 vypravil jej císař opět po boku vě-
vody Karla Lotharinského do Uhers, k utšeníme povští-
ta v a v rozepři biskupství Bamberského se týkající
vystupil též co spisovatel politický. — 2) Bratr jeho
starší Matyáš baron A. z Lilienberka, J. Dr.,
cis. rada, comes palatinus co jalový dějepisec dv.,
psal též spisy právnické, z nichž hlavní: Metamor-
phosis telae judiciariae, 5 sv. (v Normb. 1686) do
fr., hol. a angl. přełozen. † 23. dub. 1673 ve Vidní.
Potomci jeho žijí posud v Rakousku co svobodní
páni z Lilienberka, z nichž pocházel též zadnů
našich známý c. k. podmaršálek a majetník 58, pluku
píššího Fr. Mar. A. sv. p. z Lilienberka. †
Abelin Jan Filip, nar. v Strasburku, † tamtéž
około r. 1650. Psał pod jmenem Joh. Lud. Gotho-
fredus Strasburgensis. Hlavní dílo jeho dělo: The-
atrum Europæum, oder Beschreibung aller denk-
würdigen Geschichten, so hin und wieder, fürrnenlich
in Europa etc. — vom J. Chr. 1617 sich zuge-
tragen. Frankfurt — 1635—1738. 21 Bde. A. sepsal
však jen prvni dva díly až do dílu 8. pokračoval
G. Schleder a po něm jiní. Dílo toto posud se ci-

tsuje do pramen historický. Ostatní větší spisy A-ovy
tje: Geschichte Indiens; (Frankf. 1628). Archonto-
logia cosmica (Fkft. 1629); Historische Chronica, eine
Universalgeschichte, (t. 1630); Beschreibung des Rei-
ches Schweden 1632; Historia antipodum 1655. Při
spisech těch jsou rytiny od Meriana.

Abelité (též Abeliáni, Abelonl), manichejská
sekta mezi sprostým lidem v Africa, která již za
casů sv. Augustina († 430) mizela. Měliť za to, že
rozpložováním člověčenstva dědičný hřích se rozplon-
zuje, protož se pložení dítěk zdržovali, sůtaňek
želský zavrhovali, a poněžáž se v biblí sv. o dít-
kách Abelových nie nepřipomíná, věrili, že Abel bez-
dětný zemřel, pročěž se po něm nazývali. K utdržování
své sekty přijímali k sobě dítky cizí, vždy
synváčka a deernšku, tuto brával sobě mužský za
právodkyní, onoho zas ženská, domnivajícse se, že
takto zadost činí slovům sv. Pavla v I. ku I. ku 7, 9.

Abelmoš, fr. ambrette, hnědé, ledvinovité, čár-
kované semeno velikosti čočky, by linby Hibiscus Abel-
moschus, L., rostl. slezovité, rostoucí divoce ve vých.
Indii a pěstované ve všech zemích tropických. Jsou
chuti horké a voní v teple pížmeh. Žíváno ji jůnás
proti křečem, v Americe proti útknutí hadímu, v Tu-
rekuk na pomády, ve Francii na růžence, v Arabii
za přísdadu ku kávě.

Aben. slovo původu semitského, co Ben, Ebn,
Ibn (syn), nacháži se často při jmenech vých. ná-
rodů a naznačuje poměr posloupsnosti rodinné jako
přívěska očí, nebo latinské idejs, škotské
Mae neb M' (Mac Ferguson neb M' Ferguson), irské
O' (O'Connell). Aben-Ezra k. př. co potomek Ezrův,
jako Feodorovic jest potomek Feodorův, Abrahami-
des potomek Abrahamův atd.

Aben-Ezra, učený žid, vl. Abraham, syn Mei-
rův, vnik rabbihi Ezry. Nar. v šp. k. Tolede
budło ku konci XI. nebo na zřátku XII. stol.
a zemřel 75 let stár (dle de Rossi r. 1168) snad na
 ostr. Rhodus. A. E. vynika učeností pro věk svůj
neobyčejnou a všestramou, v němž slynul co astro-
nom, lékař, filosof, mathematik, jazykozpytec, vykl-
datel písem sv. St. Z. a výb. básník. Kmenovec
jeho nazvali jej Velikým a všickni vrstveníci jeho
křest. Mluví o něm s vel. úctou. Psalš A. hebr.
a arab, a znal se také v jaz. chaldejském. V astro-
nomii platí za vynáleczce rozdělení koule zemské ve
dvě polovice rovníkem. A. E. cestoval mnoho,
zanáčel vůnde slavnou pověst svého jmena; tak byl
r. 1145 v Mautově, 1156 v Rhodus, 1159 v Anglii,
1167 v Rimě. Velký počet spisů svých sepsal na
třetěch. Svými výkledy běs spůsobil ve-
liký převrat v tomto odvětví učeností rabbinské. drže
se více pouhěho smyslu slov nežli až potud obli-
běných allegorií.

Aben-Zoar či Avenzoar. sl. lékař arab., žid,
* v Pennafluoru v Sevilly — pro závist jiných utekl
* s c sultant Jusuf-ben-Tachfinovi do Maroje, kdež
* byl sl. Averrhoës jeho žákem. Zmŕ. 1261, 92 let stár.
Ps. Rectificationis medicationis & regimius. (Ben. 1490).

Abenceragové, slavný ve šlechtě maurické rod
v Granadě, jenž s rodem Zegris ve krutém neprá-
telství stál a tragickým osudem svým bohatou látku
pro básničtví podal. Spor Abenceragu a Zegrů, o kterém
sće dějepis podstatných zpráv nepodává, připomíná zná-
mý spor Montecchů a Capulettů, an izdeláská srodinným
nepřátelstvím se setkala, a v posledním, sama bez viny
jsouc, svůj osud a zahynutí našla. R. 1480 přy celý
rod Abenceragu od Zegrů v Alhambře zahuben
byl. Od Abenceragu obdržel valný díl alhambry
jmeno své: sál Abenceragu. Osudy rodu jsou poeti-
ckým duchem popsány ve spisu známého španěl-

14

Aberratio Abimelech

na jiném místě, než které ona skutečně má, jest věc tak jasná, jako k. př., když při dešti docela tichém prudebežíme, že kapky nám musí padati do obličjeje, tedy šikmo, ač ve skutečnosti padají docela kolama. Svetlo vykoná v sekundu asi 40,000 mil., země asi 4; rozdíl jest teda velmi veliký, nicméně vliv jeho patrný, a vskutku a. světla stáličného jest nejkrásnejším, nejpřímějším důkazem běhu země kolem slunce. A. odkryl sl. ang. hvězdář Bradley 1727. — 2) A. ve fysice se tak nazývá uchýlení prasřků od pravé mathematické dráhy své, které jim nastane, kdykoli se lámou a látkami prozračnými procházejí, neb se tím rozptylují v barvy (uchýlka barevná) a také nedokonalá podoba skel č. čoček působí uchýlku od kulatosti (ném. sphaerische Aberration). Šff.

### Aberratio delicti, minutí-se předmětem (osoby neb věcí), jemuž zločineč škoditi zamýšlel, následkem zevnejších okolností od jeho vůle neodvislých. TT.

### Absersbach v. Abrspach.

### Abert Jan Jos., nádaný skladatel, nar. 21. září 1832 v Kochovicích v Čechách. Učil se od 1846 v konservatorium Pražském, u Hraběte kontrabassu, u Kittla harmonii, načež se stal členem dv. kapelly v Stuttgartu. První jeho skladby — dvě ouverture — jsou z l. 1. 1848 a 49. R. 1851 spms. perf. do H-moll, kteráž se r. 1852 v stav. divadle jeho řízením provozovala, r. 1854 spmf. do C-moll, r. 1856 spmf. A-dur pak „Jásaci werturu s hymnon,“ za niž obdržel od cís. Frant. Josefa prsten s brillantem. K 50let. jubileu konservatoria Pražského sps. slavnostní vaterburu, jižto osobně řídí. Mimo to má vruk. heroickou sonatu C-moll a písně. Triaktová opera jeho „Inna von Landskron,“ (text od Stehrlichta) provozovala se v pr. 1858 v Stuttgartu s nejskvělejším výsledkem. Jeho symfonie vynikají píkantní, půvabnou instrumentaci, původností myšlenek a obratným provením. Mš.

### Abertamy, horní (bauské) městečko v Čechách (Cheb. kr., Blaten. okr., 2808' nad mořem), kteréž při zmáhání-se ruhnictví dolův Joachymových založeno bylo r. 1529 mezi Joachymovem a Blatenem a v prvních letech bytu svého veříce bylo kvzetlo; zvláště zmrsk sv. Vavřince od r. 1531 velmi bohatým se byl ukazá na stříbro. Od XVII. stoléti to městečko nepatrně nemohlo zvelebiti se více. Má 235 domů, 1900 obvy. Doly zdejší dávají stříbro, cín a kobalt. — Krajkářství.

### Aberystwith, m. a přístav an. ve Wales-u., v hrabství Cardigan, při ústí Ystwithu; mořské lázně, lodnice, 4500 ob.

### Abez an, 8. soudc v Israeli, vlád 1182—1175 před Kr.

### Abfalterské lázně min., v Tyrol., kr. Brixen, okr. Brunnecken.

### Abgar, (away — velký, a air — muž) bývalo obecně jmeno kužat Edešských v Mušpotamii (Armenské). Ojednom t. jm., přímjím Uchomo (černý) za času Tiberia římského cisaře, jemuž i poplatným byl, šla pověst, že jsa nemocen Krista P. písemně o uzdravení požádal, k čemuž tento nalkoní se též písemně (sám aneb skrze apoštola Tomáše) odpověděl. Eusebius, církevní dějepisec, zmiňuje se první o pověsti této, kteréž se v listinách mysyrských v Edesse dočetl. Oba listy brzy za nepravě a podvržené (apokrypha), uznány a za takové na římské synodě r. 494 prohlášeny byly. Jim uvedeno křesťanství do zemřo arm. (V. Armenská cirkev.) R.

### Abhorreem so ac., hrozím se čeho. — Abhorrent (lat.), odstrašující, hnušný.; odtud: Abhorrers, strana royalistická a církevní za angl. kr. Karla II.,

protože zásady protivníků svých nenáviděla. Odprůci jich sluli adressers čili petitionáři, t. j. žadatelé.

### Abhortedio, lat., varování koho.

### Abchazie, pův. Abadza, leží mezi Kavkazem a Černým mořem, hraničí na J.V. s Mingrelií a Svanecíí a na SZ. s obcemi Džegety a Sadzen. Až do knížky Lerana Riverasidze byla A. divoká, za jeho syna Kiliš-beje se však zmohla a opanovala celý kraj od nynějšího Gelendžika až do Butuma. Konečně následkem vniřních převratů pokořila se Rusku r. 1808. R. 1824 byla pobouřena. Aslan-bejem; bouře však brzo udušena. Nyní se národ ten dělí na 5 stavů a vyznává z větší částí víru mahomed. Rozvaliny kostelů a klášterů v A. podnes svědčí, že Abchazové byli dříve křesané, ale tur. vláda poslala k nim kazatele koránu, kteří sice odvrátili Abchazce od křesťanství, ale neúplně, tak že náboženství jejich se směs obřad moham, křest. a pohanských. Nejznamenitější přístav jest tam Sunchumkale na Černém moři, kde se vede znamenitý přívozný obchod se zbraní a střelivem a j. A. činí část ruského Zákaziska. V. t. Kavkaz. Kr.

### Abia neb Abiam, vnik Šalomounův, kterýž panoval (r. 958 — 955 př. Kr.) v Judsku po rozdělení říše židovské, a válčil jeho Jeroboamem panujícím v Israeli, i jej ve veliké bitvě porazil.

### Abiad, arab., bílý; Abiad č. Bahr el Abiad t. j. bílý Nil, v. t.

### Abiatar, vel. kněz žid., syn a následník Abimelechův byl co přítel Davidův od Saula pronáslledové a později od Salomouna kněžství zbaven pro lásku jeho k Adoniáši.

### Abib (hebr. měsíc žní), počí měsíc žid. roku círk., konec našeho března a počátek dubna.

### Abibo, sv. mučeník, jehož mrtvola nalezena kníž. Honoria v Jerusalémě; sv. se 3. srp. Jiný A., Syrský, umučen za cís. Licinca; sv. se. 15 list.

### Abid, arab. otrocí v. Abd.

### Abies, jedle, strom z čel. sosnovitých, v. Pinus. Abietineae, sosnovité stromy. Vyskytuji se dosti často skamenělé. Nejstarší jsou v útvaru menouhelném, avšak také v novějších útvarech nejsou vzácné. V třetíhorních vrstvách jsou zvláště hojně šíšky zkamenělé. Nejhlavnější druhy skamenělých sosnovitých stromů jsou Araucarites, Voltzia a Haidingera (čili Voltzia), z nichž se nalézají větve a listnaté ratolesi, pak Pinites a Peuce, které jen co kmeny a skamenělé dřevo známy jsou. V Čechách v Radvanie blíž Náchoda zná se celý skamenělý les stromů sosnovitých. V. t. Coniferae. Kt.

### Abigail, krásná židovka, žena Nabalova, po jehož smrti ji pojal z lásky král David.

### Abilgaard Nicolay Abraham, největší malíř dánský, nar. 1744 v Kodani. Od r. 1772 — 1777 měškal v Italii, kde znamité vlohy své k dokonalosti vyvinul. Ve svých historických obrazech, z větší části ze starých dějů vzatých (Filoktet, Sokrates, výjevy z Terencových komedii), jak barva a technika vůbec, tak vznešenost a bohatost v motivech vychvaluje. R. 1807 za direktora Kodaňské akademie ustanoven, † 1809. A. uvedl Thorvaldssena do oboru umění, a choval vůbec velikou lásku k slovutnému sochaři. Sp.

### Abimelech, hebr., otec králův, bývalo obecně jmeno králův filistinských; jedent. jm. — 2) A. Gerarský unesl Abrahámovi Sáru, již měl za sestru jeho, ale zas ji navratil. Podobně učinil syn jeho A. s Rebecou Isákovi. — 3) A., syn Gedeonov, soudc v Israeli, vlád 1236 — 33. př. Kr. Zabil 70 bratří svých a

Abinci — Abolice

15

rozbořil z pomsty Sichem, bývalé sídlo své, z nehož jej byli obyvatelé pro ukrustnost jeho vyhnuř.

Abinci či Abínšti Tatarí, kmen kočovný v Záp. Sibiři v gub. Tomské v okr. Kuzneckém; zovou se Abahar (ocotpě), živí se chovem dobytka, rybářství a železnictvím.

Abington či Abingdon, m. angl., v hrabstvi Berk. na Temži, 6.000 ob., sl. obilní trhy — plátenictví. — V Sev. Občích am: 2) A. v Marylandu s universiteta Methodistů. — 3) A. v Massachusets v hrab. Plymouth. 7.000 ob.; sl. dílny zvláškovské; hovtí se zde ročně okolo dvou mil. pářů bot a střevičů.

Abinu Malkénu (hebr. Otče nás, králi náš), tak počíná a slove modlitba, již se židé modlívají na památku hříchů svých o novém roce.

Abiponi, indiánský národek v J. Americe na březích La Platy a Paraguaje, krutými válkami na 5.000 d. sešlý.

Abiturient, z lat., tolik co: odcházející; uživá se o žáčích odcházejících ze šků zvlášť z gym. na universitu. A-ská zkouška, tolik co u nás maturitní zkouška.

Ajudikace, soudní odmršťení nároku něčího.

Ajburace (lat. abjuratio), přísanou ztržené zapření osoby reb činu zpáchaného, pak přisaha v Anglicku uvedená Živém III., zavazující úředníka k uznání vládní posloupnosti, určené v „act of settlement“, a odřečení se všech jiných apetentičů koruny. Konečně znamená to slovo v Anglicku příšahu zločince uteklého do kostela, kterou se před nejvyšším místním soudem zazavzuje, kde opustí zemi ve 40 dnech v špatném oděvu a s křížem v ruce.

Abjectus lat., odhozený. — Abjekce, povrženost.

Abl., skr. ablativ v. t.

Ablaj, vládce kirgisský, v letopisech ruských nazývaný carevičem sibiškym, vládl nad některými plemený tatarskými a kirgisskými. R. 1574 spojiv se s druhým vládcem Tekejem předávají město Úfú, byl však odražen, zajat a s Tevejem odveden do Moskvy. Les, kde tehdaž přišlo k půtce, podnes nazývá se Ablajevským.

Ablaj-Ajchodži-Mula Kočin, chán střední kirgis-kajsacké hordy, následoval po svém bratu Abud - Machmed-chánu, jenž prechl do Turkestanu. A. ještě jako sultán uznal r. 1789 vládu ruskou a r. 1798 dostal dovolení kočovat mezi pevnostmi Semipalatinskou a Omskou.

Ablaktace z lat., odstavení od prsu; též spůsob štěpení v. t.

Ablativ (od lat. auferve odnesi), pád jmen, jejž někteří na šestém, jiní na pátém místě kladou. V číle jednotném jest jeho příznakem v sanskritě t či at, v staré latině ed nebo ed či od, jako claro-d patředgnatus; k tomu příznaku hodi češká předěložka ot nebo od. Avšak koncovka tato počala se již záhy otíratí, což přičině bylo, že pád ten v jazycích indoev. až na některé pozůstatky vyhynul. V číle dvojném a množném stěká a s dativem v. t. V své moci zachoval se a. v latině. Pádu toho užívalo se na otázku odkud? (a. odluky) po casosovech odlučování, odsuzování, cizení se a p.: pak k vytknutí příčiny (a. příčiny) po časovech zeleu, a p. Nad to se užívá a. v latině nísto lokálu a instrumentálu vyhynulých. V češtine a v iečtině nahražuje se pád ten pravidelně genitivem. Viz: Vergleichende Grammatik etc. von Franz Bopp. 2. Ausg. Berlin 1857. M. Hattaly o ablativě ve slovančině a litvančině v čas. mus. r. 1857 a 1858. Václ. Svobody slovosklad lat. jaz. v Praze 1853. Zd.

Ablegát, tolik co legát či vyslanec; pak též papežský legát, někdy též zástupc na uh. sněmích.

Konečně i vypovězenec na jeden rok. Ablegace, vyslání, vypovězení.

Ableger, nám. hříženec, v. t.

Ablesimov Alexander Onisimović, vojní vaevillista rus., sloužil s počátku ve vojsťě, pak byl exekutorem v Moskvě. Jeho vaudeville „Melník, koldun, obmanštěk i seaš“ (t. j. mlynář, čárodejník, podvodník a ženich) r. 1779 s takovým štestím povrě na divadlo uvedeno bylo, že v Petrohrade 27krát po sobě dáváno jest a posavad u váznosti se zahovalo. Psal také jiné mnohé divadelní kusy menší ceny a básně všelikého druhu, kteréž ale od té doby v zapomenutí upadly. †1784 v veliké chudobě.

Abluentia t. j. remedia, lat., prostředky vyplakující, o nichž staří lékařové myslili, že se jimi krev a střeva látky chorobní jako vyplaknutím sprostiti daji.

Abluice, z lat., obmývka — v cir. kat. při mši sv. umytí kalicha vínem, při čemž i kněz prsty své umyvá.

Abnegace, z lat., odmršťení, odřečení, zapření.

Abner (heb. otec světla, vůdce Saulův, po jehož smrti dal机novatı syna jeho Isbozeta, pa k přidal se k Davidovi a pomoh mu podrobiti Israel. Joab jej ze závisti zavraždil.

Abnet, hebr., pás, jímž se židé v rubáš oblečení na nový rok a na dlouhý den pásaji.

Abnormni či anormální, z lat. abnormis, tolik co nepravidelný, od pravida tuze se ehylujić, potvorný. A. útvary v. útvary. Abnormita, nepravidelnost, nestvůra, odchynost v. t.

Abo [Obo] (čud. Tuku), až do r. 1819 hl. město Čuchonska, a teď sídlo Aboské gubernie, u tvorki i. Aurajoki do zálivu Botnického, chráneno tvrzí Abohuus, nejstarším to hradem zemským, jsoucame nejstarší osadou Švédův (od r. 1156). Na témž místě, kde Jindřich, biskup Upsalský, mučenicitv došel, povstal r. 1300 dám, který útrpět kolik ohnův, tvrá nyní ve slohu ze XVI. stol. Již r. 1158 bylo zde biskupstvi založeno. V hradě sídili velkověrovodě Čuchonští. R. 1628 zal. zde Gustav Adolf gym., z nehož 1640 udělala Kristina universitu. Ta však r. 1827 shorela i s celým městem, a pak jako již r. 1819 sídlo vlády, přenešena do Helsingforsu. Odtud A. počało klesati; je zde nyní 14.000 ob., arcibiskup prot., metropolitan Čuchonska odr. 1817, konštoř řec, vrchní soud J. Čuchonska, konsulaty, gym., škola lodnická, bank, hud. a hosp. společnost, ne摩moc, divadlo, fabriky na tabák, cukr, plachtovinu, sukno, plátno atd., valné výrocní trhy, lodnice, silný obchod mořský. R. 1743 uzaviřel se zde Aboský mŕí mezi Švédskem a Ruskem. R. 1854 22. září na blízku šarvátka mořská mezi Rusy a spojenci. Na blízku tvrz Abo-Slot. Abosky's archiprál má hojnost úskalí nebezpečných plavbě. Pj.

Abobora domata (Bryonia Tujuja). Cucurbitace (v. t.), kořen až 30 lib. těžký, je prostředek pro dávění.

Ablice (lat. abolitio — zrušení), nazývá se zrušení vyšetrování proti přestupiteli trestního zákona. Přiznává se obycejné souverainovi, to ještě svrchované čili nejvyšší moci ve státě, právo osvoboditi přestupitele zákonů trestních všech následků v takovém přestupkem dle zákona spojených. Osvobodí-li ona svrchovaná moc přestupnika již samého vyšetrování, jmenuje se to abolic; sléví-li mu již odsouzenému trest, jest to milost (aggratiatio, Begnädigung), a sprosti-li jej po přestálém trestu následků s tím jinak dle zákona spojených, slove to restitucion aněb navrácíve ve starý stav (v. též Milost a Amnesty.) 2) Ablice roboty v. vyvazení gruntů.

16

Abolitionisté — Abraham

**Abolitionisté** slove v severní Americe strana, kteráž z lidomilství o zrušení otroctví se zasazuje.

**Abomasus** v. sléza.

**Abomej**, hl. m. a sídlo krále Dahomejského v Hor. Guinei v Africe, 50.000 ob., sílne trhy.

**Abominable** (fr. z lat. ab & omen), dosl. zlo-
věstný; hrozný, strašný; hnu sný. **Abomination,**
brázhu, husota, proklétě.

**Abondance** [fr. abondâns], hojnost, obih.

**Abondance**, farní osada v Sardinsku, s 1200 ob.; na blízku je přechod přes Col d'Abondance, který z Wallisu sahá až k genevskému jezeru.

**Abondio** Alex., rod. z Florencie, malíř a obraz-
ník v barevném vosku, pracoval od r. 1606 při
dvoře cís. Rudolfa II. v Praze, kdež i umř. — 2) Jeho
syn t. jm. hotovil pěkné podobizny z barevného
vosku; odebra se po smrti Rudolfa II. do Mni-
chova, kdež pracoval pro vév. bav. Maximiliana.
Navrátil se však zase do Prahy, kdež i umř.

**Abonnement** [fr. abonnán], smělou trhová, kterou uzavírá prodavač, aby si pojistil stálý odbyt, a kupující, aby kupoval lacinejí stálé potřeby své, předplacení. Na př. a. na noviny, na mesta v divadlech, na koupele, na obědy a t. p. **A. suspendu**, t. j. zavěšené předplacení — oznamuje ře-ditel divadla, když předplacení místa na ten den ne-platí. **Abonnenti** jmenují se u nás obyčejně před-platitelé na noviny a časopisy. **Abonnovati**, před-platění.

**Abony**, městys uh. v Pešť. župě, 3500 ob.

**Aborder**, fr., bortem či krajem lode přiraziti buď k zemi — nebo dvě lodě k sobě — když chce jedna druhou zahákováním a útokem vzítí.

**Aborigines** praobyvatelé neb tuzemci, kteří od prvopocátku (ab origine) v některé zemi bydleli, aniž se do ní teprv piste hovali.

**Aborinha** [aboriňa], kořen posud neznámé Cu-
curbitacei z Brasilie, užívá se pro dávení.

**Abortiva** t. j. remedia, potrativé prostředky, t. k potracení plodu vedoucí a sice léky, ne zevnější násili. **Abortivni** (z lat. abortus), zvrhlý, zmetalý, ku př. nešnovice. **Abortivní methoda**, t. j. spůsob léčení, jímžby se choroba a svých počátců měla potlačití. Posud chtěli lékařově toho dociliť: buď úmyslně zbuženým příjemným neb nepříjemným pohnutím mysli, jako jsou radost, naděje, leknutí, ne zrychlením jeho bůhové pomoćí davidé, prostředků pot yluzulujících, pouštění žilou, opojných nápojů, mocných po-hybů těla, zvláštních léků; aneb konečně místními chirurgickými prostředky jako leptáním, pálením, ře-záním. Ježto však nejnovějším bádáním poučení mysoučet svého a že každé chorobě základem je pot-atomická změna jednotných částí těla, musíme všech pokusů se vzdáti chorobu chtiti potlačiti ve svém přízemí benhu, spíše k tomu přihlížejícé, kysme odstranili vše, co vyvinutí nevyhnutelnému choroby v cestě stojí, neboť choroba není nic nepřízeného.

**Abortones**, špan., kože potracených, zmetaných
jehnat (srv. výparky).

**Abortovati**, potratiti plod, dítě v. t. **Abortus**, potracení plodu, dítěte v. porodictví a tě-hotnost. **Aborticidium**, usmrcení plodu. **Abortus** procuratio, přestupek podporování úmyslného vy-hnání plodu.

**Abotriti**, kmen slovanský v. **Bodrei**.

**Aboucouchou** [abúkušů], hrubé fr. sukno pro V.

**Abouchement**. [fr. abušman], domluvení-se u někým.

**About** Edm. Fr. Val., * v Dieuze (dep. Meurthe)
14. ún. 1828. Belletrista fr. vynikající živostí,
leh-kou ironíí a gracií slohu, slovem vším, co esprit fr.
obsahuje. Chtě se zasvetiti klassickým studií, do-

stal se do fr. školy v Athénách, ale věnoł se tam
zábavnějším studiím. Vyd. La Grèce contemporaine,
dílo ličici poměry nyn. Recka trefností až do karri-
katury přecházející. Vrátí se do vlasti, zvudbili
mnohé boje nešetrným se dotykáním osob a ménění
vůbec šetřených. Jeho román Tolla našel odpor,
dráma Guillery propadla, ale novelly jeho Voyages
a travers l'Exposition des Beaux Arts — Mariages
de Paris (1855 à 56) získaly mu velikost pověst. A.
je feuilletonist Moniteur, kdež ps. le Roi des
montagnes, Germaine, les Echasses demaitre Pierre atd.
Práve nyní vyd. dílo o Rímě.

**Abra**, tur. stř. mince má 30 pará — 45 kr. r. č.

**Abracadabra** [Abraka], slovo magické čili kouzelné, jehož ve středním věku hojně užíváno, co sympathického prostředku proti 3denní zimnici. Slovo to napsalo se na čtverhaný papírek vickrát, ale s vypouštěním vždy jednoho písmene do formy ▽ a tak složeno nosilo se 9 dní na holém krku a ho-dílo přes hlavu do vody. Pověra ta souvisí buď se řeckým Abraxas (v. t.) anebo pochází z persk., ježto by značilo Bůh slunce. Nyní se říká a. žertovněpak jako: **hokus pokus**.

**Abrado**, sochař a architekt z Kotoru v Dal-
macii, jejž srbský král Uroš povolat r. 1322 do Baru,
aby tam chrám sv. Mikuláše opravil a velkolepý
oltář vystavěl, což A. výtečně provedl.

**Abraham** (otec národnův), patriarcha čili pra-
otec Israelitův, maje prve jmeno **Abram** (otec
vznešený) z čeledi Sémovy, narodil se v zemi
Chaldejské v krajině Ur; odkudž pak na vyšší po-
kynuti s chotí svou Sáron a s bratrovcem Lotem
i se všemi stády bravu a skotu svého podle obyčeje
kočujících národnů do země kananejské (Palestíny)
se přestěhoval. Synové jeho, o kterých se zmínka
činí, byli Ismael (přirozený) z Hagar, a Isák (rá-
dný) ze Sáry; první stal se z zavržení svém pra-
otec Arabův, pročěž se podnesi i Mohamedáné Abra-
hama za praotce svého mají. Dle I. kn. Mojž. byl
patriarcha ten muž plný výřa a důvěry v Hospodina,
míru milovný, laskavý k svým i cizím, útrpný a
nežištný, tak že mezi rodáky svými vždy pro ve-
likou povahu považován a ctený byl. Živ jsa 175
let, † 2191. př. K. a pochánvě byl vedle chotí své
v jeskyni Machpelah v nové zemi své Kanaan. — 2)
A. a Sancta Clara, znam. kazatal Víděnský, vl.
Ulrich Megerle, nar. se ve Svábich r. 1642.
R. 1662 stal se augustiánem bosákem. R. 1669
do dv. kazatele do Víděná povolán, živosti a satyrou
řečí svých se proslavil, † zde r. 1709, byv (r. 1689)
učiněn provinciálem, pak definitorem provincie. Jeho
rečnická zvláštnost čívala v tom, že byl nad slov
vítipny, a že trefní porovnání a vhodné obraty slov
vždy pohotově míval. Žádáce si více býti překva-
pujícími nežli vážuňm neb ozdobným řečníkem, neš-
četřil ni slušníci ni čistoty jazyka, a nezřídka i k sprot-
stě se snižoval. Znał však dolře povahu obecen-
stva Víděnského, a tepal trefně humoristický tónem
vady jeho. Týmž spůsobem napsal spisy: *Judus
der Erzschelm*, (satyricko-náboženský román); *Das
heilsame Gemisch-Gemasch*; *Huy und Pfyng der Welt*
*Reim dich oder ich lies dich nicht*; *Wohlangehüllter*
*Weinkeller, darinnen manche düstige Seel sich*
*míit einem geistreichen Gesetz* *Gott erlauben*.
V posledním nejvíce humor svý objevil. Všecky
spisy jeho vyšly v Pasově 1834; a výbor jich ve
Vidni r. 1836—1837. 2 díly. — 3) **A. Echel-
lensis**, Maronita, rod. ze Syrie, uč. prof. vých.
jazyků v Paříži a Rímě, kdež i † 1664. Ps. In-
stitutio linguae Syriæ, (Rim 1628); *Synopsis Phi-
losophiae Orientalium*, (Pař. 1641); *Chronicon orient-
tale*, (Pař. 1651). — 4) **A. Palicin v. Palicin.** Rč.

Aeneas — Aenesidemus

45

vystavál město Alba Longa, a stal se praotcem králův albanských, z nichž pocházeli a Romulus a Remus, zakladatelé Ríma. Ae. pokládán tudy i za praotce Rímanův. Jmenovitě pak, pokládal jej slavný rod Julínu za praotace svého. — 3) Ae. taktik, žil ok. 340 po Kr., ps. spis. o amèni cæleiném, z něhož zachovaný zlomek o obléhání vyd. Orelli v Lip. 1828. — 3) Ae. de Gaza, filosof platonický v V. stol., žák Hieroklův, křestan, sps. pod tit. Theofrastes rozmluvu o nesmrtelnosti duše (vyd. v Cúrichu 1569). — 4) Ae. Sylvius, jeden z nejmapátnějších mužů XV. století, pocházel z rodu Pricolomini (v. t.) v Sieně, nar. se však 18. ríj. 1405 v městě Corsignano, kamž tehdáž rodičové jeho ze Sieny yypuzeni byli. Záhy vynikav zvláštučmi ducha dary a přičinlivosti, co sekretář kardinála Domnikella Capranica dostal se ku konci 1431 ku sboru Basilejskému, kdež to ale brzy přikázal se jiným kardinálům k službě, zvláště Albergottinu, který jej také co plnomocníka svého do Skotska ku prostředkování pokoje mezi Angličany a Skoty vyslal. Vrátí se odtud, volen jest za koncilium za referenda, notářa i hlavního prokurátora, a povýšen na proboštství S. Lorenzo v Miláně. Ve dlouhých spořech mezi koncilium a papežem Eugeniem IV. Aeneas Sylvius stál mezi nejdůmyslnějšími hajiteli sboru, od něhož i všeliká poselství vykonával, ku pr. do Sabaudie, Konstancie, Tridentu, Frankfurtu, Strasbraku i Vídňě (1438). R. 1439 nově volený papež Felix učinil jej svým sekretářem. R. 1442 volán byv od kancléře římského Kašluřa, svoupství v mes. list. co tajemník do služby císaré Fridericia III. Rak. Zde účasten byv všech na nejduležitejších jednání státních, přestoupil brzy na stranu Eugenia IV. a pomníhá znamenitě k uvedení zemí Německých jemu v poslušenství. Po smrti Eugeniově r. 1447 byv od císáře v poselství v Ríme, stal se tam posolu od panem Prokopem z Raběteina strážem onoho konklave, v němž jeho přitel Tomáš ze Sarrazano volen byl na papezství co Mikuláš V. Pro své zásluhy požívajte lášky jak císarový v. a papezovy, povýšen jest na biskupství Terstské, kteréž ale r. 1451 změnil na Sienské. Téhož léta přišel za cysaré císarův také do Cech na sněm zemský do Benešova, kdežto však porízení jeho nebylo tak skvělé, jak o ném sám vypravoval. Zznámil se tu s předními té doby muži českými, zvláste tak pjs Jiřím z Poděbrad, a poznal také staré Tábory, u níčkž nocoval; do Prahy však pro mor tam panovavši nepřišel. Když r. 1452 Fridrich III. na korunování do Ríma jel, Ae. Sylvius v jeho průvodu stal se předním prostředníkem mezi papežem a císářem. Potom, když král Ladislav Pohrobek z moci Fridrichový násilím vybaven byl, Ae. Sylv. na sněmě o sv. Martine 1452 ve Vídni jmenen císárovým podruhé činiti měl se stavy českými. Přízen u císáře takovými službami nabytá pohnula papeze Kalixta r. 1456, že povýšil jeho na kardinálství: ale o dvě léta později, 19. sрр. 1458 sám Ae. Sylv. pode jmenen Pius II. uveden jest na stolici papežskou. (Další jeho život a skutky viz pod článkem Pius II.) Ae. Sylvius byl jedním z nejplodnějších a spolu nejznamenitějších spisovatelův věku svého. Slož jeho, de vzorův starořinských, vytřeřil, jasný, mužný a lahodný, spolu vábil záhy k sobě porož věšech vzdělancův, a i potomství stali se spisovité jeho proto důležitými, že podávají dosti věrné a jasné zrcadlo všech téměř dějin i veškerého života obecného v Evropě za první polovice XV. století. Měv on větší zkušenost a širší známost všech státních i církevních poměrův a všech čelnějších osob věku svého, složil pamět jejich v hojných dílech

svých, o kterýchž jen litovati jest, nejvíce ježí nikdy úplne, tiskem vydány nebyly. Nejvšež se jeho Cosmographia, historia Bohemica, de concilio Basilensei, de viris illustribus, historia Friederici III, epitome decadum Blondi a j. v., zvláste pak hójna jeho psaui, jichžto šbíry již za zivobyti jeho hledávány a po rozstření tiskarství velmi casto vydávány byly. Cechům Ae. Sylvius zvláste důležitým se stal svou historii ceskou, kterou sepsal r. 1458 nedlouho před povýšením svým na papezství. Byl to hlavni pramen, z nenož nejen cizozemci, ale i Čechové sami známost dejin husitských cerpati posvavad v obyčejí měli, a osobní zretel spisovatele tohoto na husitství vůbec stal se tudíž až podnesí vice mene všeobecným. Charakterstické v nem to bylo, ze cím živeji dojala byla jeho jemué fantasie vitezná síla národu ceského v boji krvavem, tak ze ji na mnoze až do romantického roucha odivati sí liboval, tim méne vážil sobě duchovní a mravni štráňky velikého pohnutí onoho. Materiály k dílu onomu podávati mu dva Čechové, M. Jan Papotšek ze Sobeslavi, probošt Literomicky, a Jan Toušek z Pavači, písar Pražský. Těšteno bylo nejprve v Ríme 1475, potom bez roku a msta (okolo r. 1456 v Normbere) měne správne, pak v Benátkách 1503, v Kejne Kolíne 1524, v Basiliji 1532 a t. d. velmi casto, i preloženo trikrát do cesty: r. 1487 od Jana Housky z Brodu Uherského, taráž tam, i arciprišta Breclavského a kanovníka Bremského, k zadostu bratři Doběše a Beněse z Boskovic, kterážto práce zůstává v rukopise (v biblioteca Vatikanskéj; 1510 od Mikul. Konáce z Hodiskova; 1589 od Daniele Adama z Veleslavina tiskem vydáno. Ps.)

Aeneas Jan, mistr, starsi bratři českých. Studoval ve Vitemberk v r. 1565 a před tam, a mnoho prospital bratřím v jednání s kazatelmi Vitemberkskými, když se jednalo o approbaci nove vydané konfessi česke. Navráló se pak do Moravy a stal se knezem v jednote bratrské. V r. 1578 byl na synode Holešovské (na Morave) za staršího vyvolen a poslán do Evančic, kteréby tehdáž nejznamenitéjím sidlem bratrským na Morave. Nejhlavnější jeho zásluha jak o jednotu tak o jazycký svého je, ta, ze mel znamenět dečastění v bibli českeji králické vydané v 6 dílech 1579—1593. R. 1590 stal se přvním starším a co takový přesedal v synode Zeravické r. 1592. Byli při te přílezitosti zrzení jahnové a Ae. v kázam, kteréž pred naměst uratel, varoval všech učeníkůt pred zamestnániem s děbelskými vedami, k nim mimo astrologii a carování i lékarství a právnictví počítal. Šnáhni smrti leknutím r. 1594 v Evančicích. Gg.

Aenesidemus, mudrec a lékar v 2. potovici I. stol. po Kr., * v Grossos na ostr. Krete. Prostal v egyskei Alexandrii ve filosofickém skepticizmu. Filosofie soustavná st. Řekův byla v ten cas již velmi zmałatnelá, z celoz vzniklo v nem presveděení, že nemozno dosicí rozsumen pravdy podstatne, pročez obdivoval Pyrrhona, jenžto již 400 let pred ním o pravde filosofické byl pchyboval. Ae. stozil 8 knih o pochybnostech Pyrrhonových, v kterých všehké pochybnosti rozumové v 10 skupení roztridil, ježto u neho obraty (τροφονε) slovou, Tvrďd. Vše spona mezi příčinou a účinkem nebývá večni, nýbrž lidským toliko rozumem pricinena. Pravda vůbec ze prý nemůži být cos stáleho, učil dle Helekrita, ponevadž prý zádná ze nemůže v podstatě své sevrati. Rozumny človek ze netvrdí nichoč na jisto, a že se zdržuje všeho presvedcování; v tom přy pravé stěsti a poklid duševní. Zachovaly se jen zlomky sl. jeho knih v pameti pozdejších veků, a však v každé historii filosofie chvalne se o nem

50

Aeschnus — Aetherické oleje

musil opustiti vlast, založi v Rhodu školu řečnikou a †r. 314 př. Kr. na Samos. 3 ostalé řeči o koruně vyd. ve sbírkách řečníků řec. Reiske Lps. 1771. Bekker, Didot, a zvláště Bremi v Curichu 1823.

**Aeschnus**, motýlice, druh sťokřídých, v. hmyzi.

**Aeschylus**, (rec. Aischylos), tvůrce tragédie řecké, nar. 525 před Kr. v Attice, bojoval v osudných bitvách za svobodu vlasti proti Peršanům a opustil v vysokém stáří Athény, šel ke králí Hieronimi do Syrakus, kdež r. 456 uměl. 70—90 jeho tragédie zachovalo se toliko sedm: 1) *Prometheus prikovaný* (ke Kavkazu z rozkazu Zevsova, že se novým bohům rouhal); 2) *Sedm před Thébami* (boj mezi dvěma syny Oidipovými, Eteoklem a Polyneikem, o Théby. Bratři vzájemnou rukou v bitvě se vraždi); 3) *Peršané* (oslavenci vitžeství řeckého nad ložstvem perským u Salaminy. Jediná čistě historická tragédie řecká); 4—6 trilogie: 4) *Agamemnon* (zavraždění Agamemnona po návratu z Trojanské války rukou vlastní jeho choti Klytaimnestry; 5) *Choeforoi* (to jest: triznu přinášející. Syn Agamemnonův, Orestes, mstci otce návraždění své matky a milence jejího Agesti); 6) *Eumeidy* (Bohové snímají z Oresta vinu tohoto skutku); 7) *Proselnice* (Danaus z Egypta uprchlý hledá s 50 svými derami útočiště v krále Argejského). Zbožná a hluboká mysl, vznešenost a ohromnost, zasnušilost a přísnost, značí Aisch. tragédie. Nejleje je vydali: Porson a Stanley, Lond. 1806; Dindorf, Lips. 1850; J. Hermann, Lips. 1852. Viz. *Časop. mus. 1853*. II. Nb.

**Aeson**, syn Krethea a Tyra, otec Jasonův, učinil si smrt, kterouž mu bratr Pelias vyhrožoval, sám, napřímo se krve obětovaného býka. Dle Ovida však žil ještě po návratu syna Jasona z cesty Argonautů, a jsa zcela sestárlý, byl od Medey zmlazen.

**Aesop a Ĉaisopis** a aesopské v. Ezop, čišký.

**Aesthetika**, (estetika) (z řec. *aithnogis cit.*, náuka o citu, zvláště o krasocitu, v přírode a umění, krasověda (v. t.); *aestheticky*, krasovědný.

**Aestimabilis**, l., cenitelův, cenný. *Aestimatio*, ocenění. **Aestimovati**, cenit, vůžiti si.

**Aestivalia**, l., letní šat, ne obuv.

**Aestuarie**, široký ústí řek, v němž přiliv a odлив moře ještě se jeví a kdežto říčná voda s mořskou se míchá. Ústí taková nebývají jednoduchá, nýbrž rozmanite rozvětvená. Řeky se rozdelují totiž u ústí často v několik ramen, mezi nimiž nízké ostrovy se prostírají. Část zemí mezi knajními rameny řek zavřena, má obyčejně podobu trojhraunova a slove dle řec. delta. Nízká místa u ústí řek a poděl mořských břehů v čas přílivu vodou pokrytí, v čas odливu co bahnité prostory z vody vystupující slovou laguny. Znamenité delta jest u ústí Nilu, Mississipi, Gangesu, rozsáhlé laguny u ústí Pádu v Italií. **Ac.** byly také již v pravěku u mělkých břehů mořských při ústí řek. Neb nacházejí se vrstvě v něchž jsou skameněliny mořské s říčními smíšeny. Takové vrstvy jsou znány zvláště v útvaru Wealdovém v Anglii a v Němcich. Kí.

**Aestyi**, *Aestyové*, *Astyové*, Haestové (Estové č. Es tonci?), jmeno národu u Tacita (nepochybnuši Littvané nebo Lotyši) sídlící na pravém břehu Baltického moře, jichž mraž a oděv se podobal svěským. Cílní počutu Matce Bohův a nosili za zvlástní znamení pověrčivosti podobizny veprůvů, což považovali za svou zástitu nísto všeliké zbraně. Sili obili a sbírali jantar. *Rk.*

**Aetas**, l., věk ve smyslu stáří i doby. — *Ae. legitima*, zákonní věk. *Ae. pubertatis*, věk dospělý.

**Aether.** Tímto slovem (které pův. u Řek zna-

menal přetenký a přečistě vzduch) vyrozumívá se nyní ve fysice jistá nesmírně lehka a jemná elastická tektinu, o které se fysikové domníjí, že celý vesmír vyplňuje a všecka těla proniká, a že svět stává jen jejim prostřednictvím okolo dostupný se stává; neb světlo pokládá se nyní za velmi rychlé vlnění aetheru, právě tak jako zvuk povstává vlněním vzdachu. Tato doměnka se podporuje tím, že z ní počtem lze všecky téměř známé úkazy optické vysvětliti ba i předpovědí. Ano v posledních dobách Jízea, Bretguet a Froment, fr. fysikové, učinili zkoušky, kterými doměnka o původu světla z vlnění aetheru jest dokázána. Co však ae. vlastně jest, o tom arcu ničeho nelze tvrditi; jen tolik jisto, že nemůže mít žádné tíže, že nepodlehá všobecné přitažlivosti těl, sice by nemohl docela volně pronikati vesmír.

2) *Ae.* v chemii či lužbě (česky také trest zván) je tektuinu aromatická, která se z líhu či alkoholu pomocí kyselin obzvláště kyseliny sírkové dobyvá. Od tím jmeno něm. *Schwefelaether.* Čistý ae. je tektuiná číra, velmi pohyblivá, potážné tíže 0,715. Je velmi těkavá, neb již při +36° C. se vaří a pár výmění, ale žádnou zimou nezarmzne. Zápachu jest sílněho aromatickeho, chuti ostré, palčivé. Nad míru lehce zahoří, pročěž se s ním usí pozorně zacházeti. Sloučensví jeho vyjadření se formulí C*H*⁵O (V. Formule a Equivalent). On se slučuje chemicky s nmmohými kyselinami a dává s nimi těla zvláštní, nazvaný aethery složenými neb naftami, které se větším dílem příjemnou vůní vyznamenávají a v lékařství někdy se užívají. Nejznamenitéjši jsou ae. *dusikový* (*Salpeteraether*), který voní aromatickými jablky a silně omamuje, ae. *octový* (*Essigraether*) a *ae. solný* (*Salzaether*). Dychání při aetherylové působí hluboký ale příjemný sen s bezečitností, pročěž od 1847 se užívá v chirurgii k nebolestnému provedení těžkých operací. Při této aetherisaci však třeba pozornosti, neb ae., vychášli se ho nad jistou míru, usmrti. V posledním čase brává se k tomu obyčejně míchanina na polo z aetheru lühového a chloroformu složená, odput z chloroforomovati, (v. t.) narkotisovati. A. je podstatnou částí Hoffmannských či t. řeč, kapucinských kameny. V něm se rozpouštějí snadno pryskyřice a mastonky.

**Aetherické oleje** (*Aetherische Öle*), silice, tekavé oleje. Větší část známých posud rostlin, když se destilluje pomoci vody, dává při tom obzvláštní tektuin olejovité, vice méně tekavé, ve děvě velmi málo rozpustný, ve kterých vetším dílem celá vůně rostliny sehnána jest. K tomu cili rostliny buděčstvé neb sušené s dostatečným množstvím vody se destillují; někdy se do vody přidává sůl kuchyřská. Silice v rostlině obsažená spolu s parami vodními utíká a také s nimi se sraží, načež pak v kapkách olejních pluje na vodě opětným srazením páku povstalé. Tyto kapky stekou dromohyra a konečně, když jest oleje vice sebere se čistý. V některých látkách je tolik vice, že pouhým tlačením vytěká, k. př. v kůře pomerančové a citronové. Vlastnosti silice všeobecné jsou následující. Jsou tektuiný řídke a pohyblivé, větším dílem bezbarevné (některé jsou zluťé neb huědé, silice heřmánková jest tmavomodrá) a prozračné, zápachu silného, podle rostliny z které pocházejí, snadno se zapalují a hoří pak jasný čádivým plamenem. Na papíru dělají mastnou skvrnu, která ale za dosti krátky čas zase zníží, čímž se rozezujávají od maston. Větším dílem jsou lehčí nežli voda, málo které těžší; v celku potažlivá tíže jejich obnaší 1,10—0,72. V říči zvířat se jich velmi málo nacházejí, nejvíce jen v rostlinách. Co do máchemické povahy jsou ae. o. hlavně trojí: 1) Silice bezkysličné. Tyto se skládají pouze z uhlíku a vodíku

66

Agneau — Agnomen

Za starodávna, zvláště za platnosti manského práva,
byl rozdíl ten důležitý, poněvadž agnát vylučovali
cognaty v dědění statků. Za našich dnů jest pojem
tento důležitý při staticích svěrených či tak řeč. fide-
komisierung a majoratech (v. svěrenství), kdežto se
c k důležitým zmenám zvláště v většinu zadlužení
svolení krevních po meči vyžaduje.

Agneau de Tartaricne nebo de Perse, perské
ne taurické beránky pro jemnost v obchodu známé;
dánské kadeřavé slovou Agnelin.

Agnes, svatá, ctěna v církvi pro svou stálost
u vře a čisté nevinnosti. Pošla z rodu vzácného
v Rímě, za Diokletianova pronásledování křesťanův
pro svou krásu žádána byvši od syna prefekta měst-
ského k manželství, když se zdráhala, obžalována
co křesfanka i odsonzena k živobytí mezi verejnými
nevěstkami; ale hájivýš nevinnosti své, dokonala
život svůj smrti mučenickou a státa v Rímě r.
304. Císar Konstantin dal nad hrobem jejím vy-
stavět krásný chrám, v jehož nad držení json u nými
kanovníci řeholní. Jeji památka v církvi slavívá
se dne 21. ledna. Cechové ji jmenují sv. Anešku
neb Aněžku. (v. t. Přímět, s kterým se sv. A.
ybozrajuje, jest beránek. V kostele ji zasveceném
San Agnese fuori le mura v Rime před Porta Pia
světě se beránky, z jichž vlny se hotovi pallia,
kteráž se poslají biskupům při investituře. v. Pallim.
V dějinách českých důležitějších tohoto jmena paní
jsou: 2) A., dcera kr. Vladislava I. a stena krále Ota-
kara I., abatyše u sv. Jiří v Praze 1224—27, ctěna za
blahosl. 3) A., dcera kr. Otakara I., roz. 1208, zasnonbe-
na za mládí Jindřichovi synu císáře Friderich II., slá pa-
tom svého krále Václava I., přičínila se od r. 1233 hlavně
o zvelebení řeho minoritův čili bratři menšich sv.
Františka i sester sv. Ducha křižňovníků z červenou
živězdou konec mostu Pražského. Od ní vystaven
byl kostel a klášťr sv. Anešky v Starém městě
Pražském pro Klarissinky, kdežto sama také skrže
46 let co abatyše živa byvši, a Otakara II. slávu i
pád přečkavši, vysoce již za živa ctěna, † 6. bř. 1282 a
vůbec za sv. jmina jest. — 4) A., dcera kr. Václava I.,
dvaná okolko r. 1244 za Jindřicha markrabi Mišen-
ského přímjím osvíceného, uměla 1268. — 5) Pa-
mětnejší byla toho jmena dcera Otakara II., zroznená
1269, vdaná r. 1278 za Rudolfa Habsburského,
něžho stalá se matkou knížete Jana Parcicely,
ale uměla již 17. máje 1296. Bylať paní ducha
neobyčejného, smělá i hrdá, i vodila často bratra
krále Václava II. radou svou. — 6) A., dcera krále
Václava II. z Elišky Polské, poslední potomek rodu
Přemyslovského, roz. 1304, vdaná 1315 za Jindřicha
knížete Javorského a Fürstenberského, uměla 1337.
Ps. — V dějinách rak. připomenuti zasluhuje 7) A.
dcera cís. Jindřicha IV., * 1075, provdaná nejprvé
za Friderich a Hohenstaufenského, jemuž zas porodila dva
syny Friderich a Kunrada, potomního císáře (K. III.),
ovdovela 1105 — a provdala se pak za markrabi
rak. Leopolda IV. sv. z Babenberkův — jemuž
porodila 18 děti. Přispevši nemálo k povznešení
rodu tohoto, † 1157. — 8) A., dcera Albrechta I.,
nar. 1281; odepřela vstupiti v šuňatek s Friderichem
dotta (Colonna Rímským pánuem, jehož mučuý rod si
oteje její získatí chtel proti papeži, provdala se za
Ondřeje III. kr. uh. (1294). Po smrti tohoto (1301)
zajata skrše strantu Karla Roberta, a byvši osvobo-
praví žila v Vidni až do zavražení otcé svého.
Právi se o ní, že chtie smrti etovy pomstíti,
vrahy jeho a služebníků jich krute pronásledovala,
ač to dojištěte noni. Založila na místě otcé

její dokonal, kláster Königsfelden, kdež † 13. máje
1364. — 9) A., vdova v Otovi II., hraběti na
Meraně a Orlamünde, dala v nadeji, že ji pak vás-
níve milovaný purkrabi Norimberský Albrecht Krásný
snáze za chotě vezme, deti své zavražditi — načnež
do smrti vězena v Hofu. Povest o ní pravi, že
putovala z pokání do Ríma, a pokládá ji za bílou
paní rodu Hohenzollernského. 10) A. Sorelova,
slečna fr., nar. 1410, byla čestnou dámou Isabelly
Lotrińska, když se král fr. Karel VII. do ní náru-
zivě zamiloval, ji ke dvoru svému přivedl a milen-
kon svou učinil. Byla dama krásná a duchaplná,
ježto královně úctu a přiátelství věnujíc malátného
krále k osvobození vlasti od jáma anglického pod-
něcovala. Sluha dame de Beauté po zámku t. jm.
jež ji král daroval; † 1450, jak se pravi jedem od
dauphina.

Agnesi Maria Gaetana de —, uč. Italianka, nar.
16. máje 1718 v Miláně, dcera královského lemníka
v Monteveglio, dom Petro de A. — Již co 11 leté
deveč mluvila lat. a řec., v 13. též fr., něm. ba
i trochu hebrjejský; pozdeji studovala filosofii, mathe-
matiku a fysiku. R. 1738 vyd. Propositiones philo-
sophicae, quas, erchris disputationibus domi habitis,
coram clarissimis viris explicabat Maria Cajetana de
A. a 1748 Istituzioni analitici ad uso della gioventù
italiana, dílo math. pochválené od akademie Paríž-
ské a do fr. i ang. preložené. Papež Benedikt XIV.
vzěně na ni r. 1750 úrad verejného účitela mathe-
matiky v Bologně, kdežto již přijata byla za úda
učené společnosti; avšak již 1. 1751 po smrti svého
oděkla se verejného života, studovala otud jen
theologii a sv. otce, o nichz arcibiskup Pozzobonelli
časteji její rady užíval; pak rírida nove založené
hospitium modrých jepteršk v Miláně, do jichž rídu
pak i vstonpila, věnujíc se od té doby jediné obsluhování
nemocuých; zcmř. r. 1799, 9. led. 2) A. Maria
Theresia, cest. její, též panna nadobyčejně nadaná,
vynikla zvláště v hudbě. — Složila též 3 opery a
více koncertů; † 1780.

Agnetendorf. ves v pr. Slezsku, pod Sněžkou,
se zámkem hr. Schaffotschů. Na blízku balvan bludný,
jenž se 1818 a 1819 o 11 stopu předu pohlun.
pohlun.

Agnew, Sir Andrew, šk. publicista, * 1793,
† r. 1849. Od r. 1830 - 37 byl v parlamentě a
usíloval o prísné zákony stran zachovávání svátků.
Nepronominy tady, zastává presvedčení své na mee-
tingách, v novinách, pamfletech, a zamezil skutečně
neděbu práci na železnici Edinb. a Glasgovské. Byl
slavně pochován a zavedena sbírka na pomník jeho.
Syn jeho téhož jmena zvolen r. 1857 do parlamentu
za též místo Wigtonshire, co otce. †

Agnitio (od agnoscere, uznati), v rím. právě,
znamená uznání pravosti dluhu, kdežto recognitio
značila uznání osoby neb věci, zvláště však listin,
zaprávě.

Agnó, okr. m. švýc. v údolí A. při říče t. jm.
a při žátoce Luganského jezera Lago d'A.

Agnócti. t. nevědomi, byla jedna strana mo-
nofisťiv, kterážto o Kristu tvrdila, že by ledacos
byl nevěděl (ávóriar nevěděti), tak ale, že
popřrajíc při tom dvoji přirozenosten osobě Kristové,
ani za monofysisy ani za pravoverné nalezena nebyla,
a protož byvši od obou zavržena, v VIII. století zašla.
Přavodce bludarství toho byl v VI. stol. jakýsi The-
mistius, jáhen v Alexandrii.
Ř.

Agnolo Baccio, * 1460, † 1513, vrstevník a
pritel Michelangela i Rafaela, výb. sochař ve dřevě,
stavel též několik krásných budov ve Florencii,
a zůstavil tři syny, též schopné umělece.

Agnomen, lat., druhé příjmí.

92

Akosmie — Akroterie

a kněžím při službách b. posluhovali. Původ svůj mají z III. stol. a meno své od slova *axónológos* (průvode; následovník. Nyní laikové (osoby stavu světského), jakož jsou: sakristové, kostelníci a ministrantní (v. t.) místo jejich zastupují; ačkoliv by dle přání s. mělu Tridentského (Sess. XXIII. de reform. č. 17.) onen starší a lepší obyčej obnoven býti měl. — Akolytství čili akolyta, znamená včirky záp. posvěcení akolythův, čili poslední nižší posvěcení na kněžství (v. t.). Kdož na akolytství posvecen bývá, přijímá moc, právo a povinnost řádu svému přistojnou takto: Občenjsa v rochetku a stojě před biskupem, poslouchá o řst jeho, v čem nastavující působení jeho záležeti má, t. aby v chrámu P. svíce rozžehal, rozžatou svíci při přuvodech osil, vino a vodu k oběti mešní uchystával. Potom podá mu (biskup) na znamení moci a práva jeho do rukou svícen s rozžatou voskovou svíci a konvičku na vino a na vodu, a tak uvádí jej v úrad akolytský. (V. Hnojků katechismus o svatých obyčadech Čirkve katolické.) Ř.

Akosmie (z řec. *àzoonía* nepořádek), n Galena značí nevyskytnutí se tak zvaných dle jeho náhledu nevyhnutelných kritických dnů; v pozdějších spisovatelů lékařských se nazývá tak plesátost.

Akofyledoneus, bezděložný; tak slove kel a podle něho i rostlina, nemající děloh nižádutých; jsou vesměs tajnosnubné, v. t. bl.

Akquisice či akvisice. z lat., nabytí něčeho, získání, v. t. acquiriendi.

Akra neb Acre v. Akka.

Akribie. z řec., přísná přiměřenost, zevrubnost, úsečnost, dopadnost. Akribologie, taková volba slov. Akribometer, přísně na vlas měřící stroj na malé předměty.

Akrisie (z ř.). ukončení nemoci se tak zvaných kritických výměsů, jichž nebytí se druhdy za velmi škodlivé drželo; novější však a bezpředsudné bádání nás učí, že ani kritických dnů ani kritických výměsů nestává. lip.

Akrisius. král Argoský, manžel Eurydiky, kteráž mu dceru Danae porodila. Když A. byho snažně za syna žádal, zvéstovala mu dle pověsti Delfická Pythia, že dera jeho syna porodi, kterýž smrti jeho vinen bude. Ustrašen, uschovan dceru svou v komnatu podzemní, než bůh Zevs ve spůsobé zlatého deště prodal se k ní a zpoplil s ní Persea. (Jini jmenuji svůdcem Proeta, bratra krále A.) Po několika letech teprv zvěděl A., že má vnuka a nevěre udáni dřeinu, že Zevs otcem jeho je, zavřel dceru s dítětem ve skřini a pustil na šíře moře. Daeae doplavivši se k ostrovu Serifus, nalezla útočište u Diktysa, bratra Polydekta krále, kterýž Persea vychoval. Když pak Perseus ve hrách pohřebních, za krále Larissenského uspořádaných, se zúčastnil, poranil z nenadání děda svého prakem tak, ze tento nedlouho na to zemíl. A. se uvádí co zakladatel spolku Amfikyonův. Ns.

Akroamaticky návod jest jistý spůsob vyučování. Akroama, znamená totiž v řeckém jazyce vše, co sluchem chápáme či vnímáme, pročěž sluly ob starých akroamatickými 1. osoby ony, ježto jak byl obyčej, za stolem a v besedách bud čteními, bud mluvením, bud hudbou hosty obveselovaly; 2. na uky akroamatické, kterýmžto učenci jen uštně, níkoli však písem, vyučovali žáky své. Poněvadža nauky písmem i kromé školy se rozšiřují, mívali některí mudrei v obyčej, důkladnější a rázučjší učení svá akroamatickým toliko spůsobem podávati žákům svým, jakož se di o Platonovi a Aristotelovi za starších a o Schellingu za novějších dob. Za příčinou tajnějšího mimo školu písemnitvím, slují akroamatické nauky řeckým výrazem: esotické, t. j. vnitřejší, naopak exoterickým t. více nevšímím. 3. Ve středním věku získal i takový spůsob vyučování hlavně jm. akroamatického či posluchatelského vyučování, při němž toliko učitel mluvi a žák posluchá. U nás by se spůsob ten mohl nazvati kazatelský; on stojí naopak vyučování erotematickému či vytazovatelskému, kteréž to otázkách učitelův a v odpověděch ze žákův vyluzovaných a od učitelův opravených podstatu svou hledá. A. vyučování, libujíc sobě v neprětrženém, souvislém přednášení, a požadujíc vždy mysli dospělejší, hodí se více pro školy střední, gymnasiální, lyceální a vyšší; v elementárních však jen tam, kde jinak nelze (na př. při předmětech dějepravných), spůsobu toho se žívá, vždy ale erotematický se s ním spojnje. Mezi starými učitelji nejvíce se držel methody této Pythagoras, neboť něnové jeho po 5 let mlčky jej poslouchati museli. (V. vyučovací methody). Hš. Ř.

Akrobat (z řec.), tanečník po provaze, provazolezc.

Akroblastac, z řec., rostliny strmoklíčivé, Spitzeimer; podle Reichenbachovy soustavy první shlu rostlin, které kličí jedinou dělohou a ve všem se rovnají jednodeložným (monocotyledones, v. t.). bl.

Akrodynie (z ř.). *àxgos* spíčatý a *vδvorn* bolest), bolesti končin, tak se nazývá nemoc, která r. 820 a 1829 v Paříži epidemicky novolapovala a v bolestech hóřeních a doleních končin více méně prudkých se zakládala, zvlášte trpěly dolení, jsouce někdy i bez citu ano i zmrtvelé; svrbení kůže bylo nesnesitelné, tak že nemocni ani spáti nemohli.

Akrofobie. vodohnusenství, běsnost.

Akrokeraunieke hory v SZ. Albanii konči mysem Lingueta.

Akrokorinth, povýšený hrad Korinthu v. t.

Akrolithy, řec. *Akroliithoi*, nazývaly se v nejstarší řecké plastice sochy, jichžto končiny (hlava, ruce a noby) byly z mramoru, ostatní dřík ale ze dřeva a bud obarvené nebo pokrytý přiměřeným Mv.

Akrologické pismo=psaníobrazy. v. *Hieroglyfy*.

Akromion, nadpaždí, nejvyšší díl těla mezi lopatku a kličkem po obou straných krku. A. spojuje tři kosti kloubem k sobě, totiž klič z předu, lopatku od zadu, které obě sestavují jámu klouben pro hlavu třiští kosti — nadramene. Akromialis, vše co bl.

Akromonogramma (řec.), báseň, ve kteréž každý verš začíná s posledním písmenem verše předělého.

Akroniktický v. achroniktický.

Akropolis nazývali stari Řekové opevněnou, vyšší část města (práve tak jako Slované Všehehrad). Nejslavnější jest A. athenská, které se před jinými toto jmeno dává. Na něm byl chrám Zevsův a zvlášť pověstný chrám bohně Pallady (Minervy), ochranitelky toho m. a j. budovy, z nichž se posud vzácně zbytky zachovaly — a kteréž bývaly ozdobeny nejslavnejšimi díly řecké plastiky, z nichž se některí (jako mjenovite průčeli) posud zachovala; v. Britské museum.

Akrostichon, řec., slovou příležitostní básně, nejvíce při svátku nebo narozeninách někoho a pod slavnostech užívané, v kterýchž začáteční písmena veršů tvoří dohromady jmeno oslavené osoby nebo jiného opěvaného předmětu.

Akroterie, (z řec.), v klassickém stavitelství plastické ozdoby z pálené hlíní na nízkých pod-

110

Albrechtice — Albumin

hožto smrti (1471) na dyzváni jedné části stavův českých s vojskem do Čech přitáhnuť, ustoupiti musil Vladislavu II. Po otčové smrti 1464 vládli oba bratří společně v zemích Mišenškých a v Du-rynských, sveděném po strýci Vilému III. (1482), až 26. srp. 1485 v Lipsku stalo se rozdělení, při čemž A. dostav Mišenš s tit. vojvody saského, prațcem stále mladšího rodu saského, nyní královškého. 1488 odevzdal vládu synu svému Jiřímu, sám pak udatně bojoval ve všech vojnách cis. Bedřicha III. proti Karlu Burgundskému, kr. Matyáši a proti Nizozemsku, pročěž vzdor bohatým vytěžkům z dołúv Krušnohorských výždy míval nedostatek peněz. † 1500 v městě Enden, pochován v Mišni. *Tr. — 19) A.*, arcibiskup Magdeburský a kurfiršť Kolínský, vyu kurfirsta Jana Cicerona Braniborského (*1489*), povolat pověstného Tetzela, aby kážal odpustky, což prý první pohnutku k reformaci zavdalo. † 1545. — 20) A. syn kr. čes. Vladislava z Gertrudy rak. nar. 1146. Byv probostěn Mělnickým, biskupem Pasovským, † 1200 za arcibiskup Solnohradský. — 21) A. Nespěsobný, landhrábe v Duryukách a v saské Falci (od 1265), měl v prvni manželky Markety, decry cisaře Fridricha II., dva syny, Fridricha Pokousaného a Diezmanna, jež chtěl skržítat při dědictví ve prospěch Apice, syna z druhé manželky, z čehož pošly dlouhé vojny s prvni-mími syny, vzájemné zajetí, smíry a konečné udržení se synů; † 1314. — 22) A. de Saxonia, nar. v Riekmersdorfu v Sasích, studoval na vys. školách v Praze, kdež se stal i mistrem, učil filos. v Paříži a Rímě. † co biskup v Halberstardtě ok. 1396. Ps. *Commentarius in posterioria Aristotelis Sophismata. Super octo physicorum* atd. — 23) A. Jan Fried. Arn., Dr. lékařství, † v Stade v Hanovru 1752, byl doktor legens na býv. univ. v Erfurté, pak knihikupem v Praze. Psal mnoho knih o ozdobném zahrádnictví, o zoologii, vyd. Vollständiges Archiv der doppelten böhm. Krönung Leopold’s II. & Mar. Louisens, infantin von Spanien in Prag im J. 1791. Krom toho mnohé dramy a romány. — 24) A. Wil. Ed., nar. 1800 v Elbinku v Prusich, prof. práv v Lipsku, jeden z prvních germanistů; byl práv prof. v Göttingách, odkudž pro protest proti zrušení základních práv státu odejítě musil. Byl též v parlamentě Frankfurtském. Ps. důl. spis v právněm. — *Die Gewerse als Grundlage des deut. Sachenrechts* (Královec 1828). — 25) A. v. Olbracht. v. Albrechtice (*Olbersdorf*), okr. m. v Rak. Slezska bl. hranic Prus. Slezska, 2500 obyv.

Albrechtsberger Jan Jiří, sl. theoretik a sklad. nar. 3 úm. 1736 v Klosterneuburgu, učil se v Leop. Pittmann gen. bassu a byl 12 let varhaník v Me-díku (Mílk). Studováním děl Caldary, Fuxe, Bendy, Bacha a j. stal se výtak. kontrapunktistou, varhaníčil v Rábu, v Mariataplenen a stal se r. 1772 dv. varhaníkem a r. 1792 kapelníkem u sv. Stěpána ve Vídní. Zde vyvíjel velikou činnost co sklad, spis, a nčitel v Beethoven, Gänsbacher, Leidesdorf a rytík Seyfried byli jeho žáci). A. složil 244 skladěb nejvíce kostelních (mezi nímiž 26 měši, 43 graduali, 34 offertorií, 6 oratorií a fugy pro varhany) jichž 27 tiskem vyšlo. Školu gen. bassu, již vyd. Seyfried ve Vídní 1826, pak důkladné Navedení ku komposici, (Lip. 1790, 3. vyd. 1821). Ryt. Seyfried vyd. ve Vídní jeho spisy pod tit. A. sämmtlische Schriften über Generalbasslehrung, Harmonielehre und Tonsetzkunst zum Selbstunterricht, 4. 1830. A. † 7. bř. 1809 ve Vídní. Ms.

Johanna, pravnučka Františka Phoeba, jediného bra-tra oné Kateřiny, pojala za manžela Antoníná z Bra-bonů, a z toho sňatku pošel Jindřich IV., král Na-varrský, později pak i Francouzský. — Jmeno rodu toho pochází od městyse Alberu, v dep. des Landes.

**Albreici** Vinc., znam. sklad. a varhaník, * 16. čna 1631 v Rímě, odkud ho královna Kristina Švédská do Německa vzala. R. 1660 žil v Stralsundě. Ok. r. 1664 byl povolán za kapelníka do Dráždan, šel pak, když po smrti J. Jiřího II. kapella rozpustěna jest, v pros. 1680 do Lipska, a stal se varhaníkem u sv. Tomáše. R. 1682 obdržel v Praze místo co ředitel kostelní hudby, kdež i † 8. srp. 1696. A. byl jeden z nejdůkladnějších skladatelů svého času, složil velké dvojborové Tedeum (desítihlasné), krásnou to a ryzí komposici, pak *Nicejské symbolum*, 150. žálm s troubami a bubny, kyrie a 1 mši v rukopisu se nacházející. Ms.

Albrizzi - Theotochi Isabella, z rodu řeckého, nar. v Korfu (dle jiných v Brescii) 1770 — † v Benátkách 1836, provdaná prvé za patricia Manina, pak za Jos. Albrizziho, pani duchaplná, kteráž byla středédistím literního života, již Þyron nazval Staëlškou Benáťcarů. Ps. *Ritratti* (1807), rysy to vytěrných spisovatelů, s nímiž obcovala, a více spisů obsahu umelečkého a kritického.

Albuera, šp. ves v Estremaduře na silnici od Sevilly k pevností Badajoz. Fr. vojsko bylo do zmocnělo v děznu r. 1811 navěno města Badajoz a vzdvovalo šťastně šemu namáhání ang. armády Wellingtonové vedené, ježto chtěla důležitého místa toho zase dobyti. Když pak ang. vojsku posily se dostalo, sám maršálek Soult také ke Francouzům přitáhli. U A. bl. řeky Albufery svedena bitva (16. máje 1811). † U Angličané, ovšem teprva po sílém krveprolití, vitězstvi dosáhli. Soult táhl k Seville napězt: nepoštěstilo se však anglickému vůdei dobyti Badajozu. Pj.

Albufera, jez. šp. S. od Valencie, bl. Středozemního měře s nímž spojeno, má 3 3/4 měle. Marsel Suchet zde porazil 1812 ang. gen. Blake, pročěž dostal tit. vojv. A.

Albuginea, č. sclerotica, bílá blána č. bělima oka jest zevnější, nejsilnější blána oka, celou cenici (bulbus oculi) povlékající pouze v zadu děrou nervovou, jižto nřed zrakový do vnitř oka vstupuje, provrtańa, a napřed větši děrou, hvěrovkou potkytou, prolomena. A. jest vláknatá, neprozračná, barvy bílé, a přední bílá část oka má barvu svou od blány této. Ggr.

Albugo, z lat. *leukoma* řec., bělmo v. t.

**Alukasis** č. Bukasis, v. Abul-Kasem.

**Albula**, svýc. pohori č. r. jm. v Rhaetických Alpách v Grisonsku s prosmykem 6380° vys.

**Album** (bl. bílé), jmenovali Rímané bílé tabule, na kterých dávaly se obecenstvo zprávy a návěsti o záležitostech veřejných. Každý úřad měl své a., tudiž bylo a. Praetorum, a. Pontificum, a. Decurionem, a. Senatorum atd. Nyní slovem tím rozumiváme památuí kníhu, ve které zachováváme památky osob jistých, budto vlastnoruční jich zápisy, nebo od nich vyhotovené výkresy a malby. Však i ještě v širším smyslu užívá se slova. a o šbírkách básní neb výkresů rozličnější. Glr.

**Albumazar**, sl. hvězdář arab. v IX. stol., nar. v Balku v Korasáně, a počal se učiti, hvězdosloví, maje již ve stáří 47 let. Jeho spisoy Evod od hvězdosloví a kniha spojení po dvakráte přełožení do latiny. zl.

**Albumin**, čes. bílkovina, něm. *Eiweissstoff*, zvláštní látka obsažená ve všech vyšších zvřatech a z části v rostlinách. Obdržela své jmeno do bílku

Alexandrinský věk - Alfa

127

Theodotionův překlad později místo onoho k ostatními A. p. připojen byl. Z oštafních knih je dosti povedený překlad: *Příslovi Salomounových, méně pak knusi Jobovy*; o překladu *Žalmů* se ale zcela knusi musí, že je nezdařilý. — Ježto se ale A. př. častým jeho užíváním a opisováním během času nemálo omylů vloudilo, a pokusil se o to Origenes (v. t.). aby jeho opravil. I porovnal A. př., jak za času jeho bytoval s textem hebr., a seznam, že v překladu něco scházi, to buď z některého jiného řee. přek. Písma sv. (a bylo jich tehdaž ok. 6) anbě sám svým vlastním přełožením pův. textu dołožil, a zvláštním znamením co dodatek na naznačil, jakož i když něco v A. př. nalezl, čeho text hebr. neměl, toto co nadbylé zvláštním znamením naznačil. Tento skrze Ori-gena opravený A. př. nazývá se textem hexaprálním, poněvadž jej Origenes v díle, ježto se Hexapra jme-nuje, uveřejnil; pův. st. A. př. počali od té doby nazývati *ěndoois zovř* (vydání obecné) aneb jedno-duse *noctu*.
Lm.

Alexandrinský věk, nazývá se obyčejně doba od zožení m. Alexandri Alexandrem Vel., 3:31 př. Kr. za vlády následníků jeho v Egyptu v rodu Ptoleméovcův (v. t.). Tento rod podporoval vědy a umění i jich pěstovatele. Zvláště Ptolemeus Fila-delfos, kterýž vlád 284—246 př. Kr., se učenec, byl horlivý jich podporovatel, pročež stará vzdělanost řecká v jisté míře jako znova se zrodila. Založena z děLEXANDRINSKÉM a šKOLA, na nichž se pěstovala filosofie t. ř. Alexandrinská, jakýjs odblek platonické, pročež i novo-platonická zvaná A. škola a Akademie. Toto horlivé pěstování vše-likej nauk prospělo také nemálo křesťanství, kteréž se zde záhy usadilo a odtud netoliko po Afriece ale i do Evropy kořeny své rozvádělo. (V. A. škola katechetická, A. patriarchát, A. překlad a Afrikánská církve.) Tento rozkvět klesl opět s obecním klesnutím mravnosti a státního řádu v Egypte, a pominul docela, když Arabově v pol. VII. stol. Egypto-anovali.

**Alexandrinus** (t. nummus). st. zlatá neb stíbrná mince z časů Alexandra Vel., též mince mědená, která za dob řím. císařů v Egypte v oběhry byla. Ss.

Alexandrova bitva, nazývá se slavná antická mosaiková podlaha, nalezená r. 1831 v tak zvaném Faunově domě v Pompeji; nyní se nachází v Museo borbonico v Neapoli. Toto melecké dílo jest 20 stop dlouhý a 12 stop široké, a poskytuje nám snad nejkrásnější pozůstaté antické malby. Představuje nepochybně bitvu u Issa mezi Alexandrem a Dariem.
Mm.

Alexiáné jinak Cellité (cella = hrob = hrobnice), podobní Milosrdným bratřím, povstali v XIV. stol. za příčinou nákažlivých nemocí v již. Německu a v Nizozemsku, a udržují se až podnes v některých diécesích něm., jako v Kolínské a Cašské; jinak se jim přezdělo: *Lolliardové po slově lollen* = pořehní písně pěti. V týž čas a k témuž ůčelu, t. ošetřovati nemocu a pohřebovatí zemřelé, založeny byly Alexiánky čili Cellitky aneb sestry sv. Alexia čili černé sestry, kteréžto též v Německu (v Kolíně a Düsseldorfu), v Belgii ano i ve Francii ještě nyní se naskytují. Sv. Alexius jest patronem jejich.
R.

Alexifarmakon (z ř. *aleξεν* odvrátiti a *φαρανον* lék nem jed, čes, odjed r. prostředek, jenž účinky kedy spůsoben opět ruši).
lip.

**Alexis, jm. m. v. Alexius.** — 2) **Alexis Vili-bald, něm. spis. v. Haering.** — 3) **Alexis Vil,**

nazvaný le bon moine (dobrý mnich). benediktín, stal se opatem v Lire bl. Evreux. Vyd. mimo jiná díle le Blason des fausses amours (Par. 1493), bírku povídek veršovaných.
Ss.

Alexisovy lázně (Alexisbad), jedny z nejmocnějších železatek v Německu v půvabném údolí Selky na Harcu, patří k Anhaltsku a byly 1810 od vojě. Alexia zřízeny. Žírida nazvaná Selecká. Alexiova a Ernova drží v sobě síran železitý, potřebují se více koupaní než k pití a jsou proslulé v chu-dokravnosti, všelikých obecních, zastaralých kožních vyraženinách a v ranách. Žírida Selecká (Selhen-brunn) jsou nejstudenější v celém Německu.
lip.

Alexius, jm. m. = Alexis. 1) A. sv., syn řím. sénátora, nar. ok. r. 350 p. K., opustil den po svém šnátku chaf a rodinu a oddal se životu poustevnickému; později sice vrátil se, avšak konaje skutky dobré, zůstal téměř až do své smrti nepoznán. Památka jeho světi se 17. července. V Římě jest velkolepý chrám S. A. na vrehu Aventinském, kdež hrob jeho se nalezá. Ss. — 2) A. Komnenus I., nar. r. 1048 v Koustantinopoli, byl nejuladší syn Jana Komnena a bratrová zakladeatele dynastie Komnenovč, cis. Isáka Již za panování císařů Michaela Duka a nástupce jeho Nikefora Botomata, proslu A. co vůdce udátný a státník obezřely. Nechtej přijmout velitelství proti odbojníku v říši, manželu sestry své, debral se k vojsku proti Seldžukům shromážděnému, kteréž jej vůdce oblibeného za císaře prohlásilo (v ún. 1081). Sinšřív se Seldžuky táhl bez prodléní pomoci městu Dráči od Normannův obleskému. Ostatné bylo sedmaticitileté jeho pano-vání nad míru bouřlivé nejen za příčinou prvního křižáckého tažení, ale po uštičné vůči s ná-rody okolním, bud se Sryby (1085—1095), buď s Pečenci a zase se Seldžuky, kteréž dvakrát na hlavu porazil (r. 1115 a 1117). Křižákům nedůveřoval, boje se Normannův, spojencích jich; používal velmi chytře křesťanských výbojů k rozmužení říše své. † r. 1118. Ff. — 3) A. Komnenus II., cis. byzant., nar. 1168, nastupil 1180 trůn. Matka jeho Marie musila poručniectví nad ním postoupiti Androni-kovi Komnenskému (v. t.), kterýž ml. císaři kevru dvou Irenu zasnoubil, ale již 1183 A. jez v vládychyt-osti zardousiti dal. Ss. — 4) A. III. Angelus, bratr cis. Cařihradského Isáka Angela, jehož s trůnu svrhnuv oslepití dal, načež sám r. 1195 vlády se ujal. Musil s Turky a Bulhary uzavřití potupný mír a brzy ho zbvil moci bratrová jeho Alexius, syn Isáka, který 1203 s křižáky Cařihradu dobyl. A. Angelus utekl s muohými poklady a bloudil po mnohá leta, až ho r. 1210 do Asú Theodor Laskaris o zrak oloupil a do kláštera zavřel, kdež zemřel. Ss. — 5) A. IV., byzant. cis., utekl po svržení svého otce Isáka s trůnu do Sicilie, obrátil se pak do Řimu, kdež ho pap. Innocencie III. křižákům odporučil. Tito dobyvše Cařihradu 1203, zjednali mu trůn, A. vysvobodil otce svého z vězení a učinil ho spoluvladařem, než zaplacením velkých sum peněz, jež byl křižákům za přispění jejich slíbíl, vzbudil nespokojenost lidu, a již 6 měsíčů por korunovací zajal a zardousil ho Murzuflus, který sám co A. V. následoval. — 6) A. V. Dukas (Murzuflus), nastupil vládu 1204, byl pak od Baldulina Flanderského svržen a odpraven, načež se byzan-tinské v lat. císařství přeměnilo. V. t. Alekséj. Ss.

Alfa. Slova takto začínajici, kteráž by se zde nenasla, hledej pod Alph.
Alfa (αε) první písmeno recék abecade, ω po-slední. Otdud obr. α a ω, v. pod článkem A., taktéž a neb alfa, pův. αν privativum, (před sou-hlaskami 'α'). Alifabeta, první dvě písmena řec.

Alligator — Allix

143

chají rozličné tekutiny, zvlášte ale kovy. **Alligovati,** připojiti, sloučiti, zvlášť kovy. jr.

**Alligator**, rod krokodilů, v. t. V hořejší jich čelisti jest jáma, do níž největší zub čelisti dolejší zapadá. Zadní nohy mají jen poloviční blány plovací. A. žije pouze v Americe a jest menší krokodila Nilského. Živí se rybami a jinými zvířaty, též člověka napadá časem a stáhnují jej potvod, utopí a sežere ho. Maso jich i vejce, ač trochu pížmem zapáchají, jsou jedlé; zjed jich je husný a přev šrafný jako býčí. A. dělí se ve 4 podrody. 1. A. *Crocodilus lucius* v S. Am. ve vodách Carolinských a Missisippských. 2. Kajman (*crocodilus palpebrosus*) v Guyaně a Surinam. 3. Krokodil brasilský (*crocodilus trigonatus*) a 4. Jakare (*crocodilus sclerops*) v tropické Americe a Brasilii, kterýž, ač dosahá velikosti 18 stop, na lidi nedorážívá. Ggr.

**Allioli** Jos. Fr., Th. Dr. a probošo kapitoly v Augspurku, muž šlechtný a učený, nar. v Sulzbachu v Hoření Falcí 10. srp. 1793. Studovav v Mnichové, Amberce a Landshutu bohosloví, posvěcen na kněžství v Režně 1816 a brzno a do tvoř Landshuté na doktorství theol. povýšen. Aby se zdokonalit v semitických řečech, odebral se r. 1818 na 2 leta do Vídňu, a odtud pak do Ríma a do Paříže. Vrátí se do vlasti, stal se r. 1821 docenstem, r. 1823 mimořádným a 1825 řádným prof. blického studium na tehdejší universitě Landshutské, a když tato r. 1826 přenešena do Mnichova, byl tutéž konsistorním radou jmenováv. Pozvání vlády Badenské za prof. na univ. Frýbursku neprají. R. 1830 stal se rekտem university v Mnichove a 1835 kanouníkem v Režně 12. zaří 1838 rozhodnutím papežské stolice proboštem v Augspurku, v kterémžo povolání, jsa spolu údem král. učené společnosti v Mnichové, až posud blahodějé učinkuje. Mezi vědeckými pracemi, jímž A. literatura bohosloveckou obohatil, vyniká nad jiné výtečný jeho něm. překlad písma sv., první to a až posud, pokud známo, jediný něm. Písma sv. překlad, ježně schválení papežské stolice došel. Dále sps.: *Handbuch der bibl. Alterthümer* (2 Bd. Landshut 1844). *Aphorismen über den Zusammenhang der heil. Schriftten. Akademische Reden an Jünglinge, die sich dem Priesterstande widmen wollen. Nürnberg 1830 a jiné drobnější spisy.* Ln.

**Allioni** Karel, botanik, nar. 1725, † 1804. Sps. *Flora pedigontana* (Turin 1785) a dodatky 1789. V jiném díle *Rariorium Iedemontii stirpium speciebym* (Turin 1755) pops. mnoho posud neznámých piemón. byli takových, které i v jiných zemích se nacházejí a posud byly přehlednuty, aneb je lépe vřadil a pojmenoval, jako n. p. *Cirsium heterophyllum*, *Phyteuma Halleri*, *Medicago scutellata* et *orbicularis*, *Malva niceaensis*, *Lapistrum perenne* a *rugosum*, *Aemonea Halleri* a j. v. *éj.*

**Alliovati** (allírovati) se s nékým = spojiti. **Alliovani** = spojenci. V. **Alliance.**

**Allison Thomas**, ang. cestovatel a po nějaký čas v ruském lodštu, žil ku konci XVII. stol. Pops. kus ve svém díle: *Account of a voyage from Archangel in Russia, in the year 1697* (Lond. 1699), zvlášť o lodi o přezimování na 71° šírky, o životě, zimě, ponebí, zemi, obyvatelich atd., zprávy, ježto vůbě všickni následující cestovatelé potvrdili. *zl.*

**Alliterace** (l. alliteratio od ad a litera), po čes. soulternost, slove jednostejnost souhlášek, od kterých rozličná slova věty počínají, jako: *Vitr věje.* — Voda mladým, vno starým. — *Žře Žáboj na Slavojeva zapolena zraky.*

Kda bych věděla
kytice krásná,
kto tebe v kyprú
zemicu sáze:
tomu bych dala
prstěnek zlatý.

Rkl.

A. v básních anglo-saských, islandských, skandinavských a staroněmeckých místo rýmu zastupuje, spojují v celky jak slova, tak i verše. I novější básnicí a. zhusta v té příčině napodobovali; z německých *Fouque* (v. t.) ve svém *Sigurdě* a v *prstenea carvornem* (Zaumberring). Na př. budiž:

Mnohou pověst
moje milá
hlásalas při hodech slavných:
libé zvěsti
linži ladné
sluču nyní spánkem jatu.

v lat.: *Propterea properans proconsul poplite prono.* Zd.

**Allium**, slov. luk, rostl. z fam. *Liliace. sub-fam.* *Scilleae*, mají vždy kvéty okoličné, toulcem ohnuté, 6lupené, pak tyčinek 6, tobolku 3pouzdrov, semena trojhaná. U mnohých luků nedozrává semeno a tudy rozmožňují se tyto rostliny malými cibulkami, kteréž se mezi kvéty v okolíku nacházejí. A. rozpadá se ve 3 hlavní podrodce, které zase svá oddělení mají. I. *Porrum*, má kvet docela otevřený, tyčiny špicé, na prostřední špiček prašník nesoucí; 3 zevnejší tyčiny mají velmi dlouhé, nífovité poboční špičky; 3 vnitřní mají krátké špičky. Toulej jest báhovité a otvírá se na straně. 1. S okolíkem cibulonosným a s listy plochými trávitovými. Sem patří A. sativum, česnek, A. ophiostocoron, rokambol, A. scorodoprasum, hadi luk. 2. S okolíkem bez cibuli a se semenem dozrávajícím. a) S listy plochými. Sem patří: A. *Porrum*, por, A. *Impeloprasum*, dikopor. b) S listy oblémi. Sem patří A. Cepa, cibule, A. ascalonicum, šaloty a u nás divoce rostoucí A. sphaerocephalum. II. **Allium** s květem otevřeným, s prašníky bez špiček, s toulecm dvoulistým. 1. S listy oblémi; sem patří A. *fistulosum*, ošlejch, A. schoenoprasum, pažitka a jemu podobný A. sibiricum v Krkonočích. 2. S listy širokými jako u konvaliny. Sem patří A. *Victoriaulis*, devaterooděnt a A. ursinum, lesní česnek. — III. *Codonoprasum* s květem zvonkovým, mají tyčinyký dole srostlé, jednoduché, toulee velmi dlouhý, 2listý. Sem patří: A. *oleraceum*, sprostý luk. Všechny druhy, jež se v kuchyní potřebují, žádají lelkou, teplou, úrodnu půdu. Ony, které do oddel. I. a 1. náleží, jako česnek, rokambol, dají se jen cibulemi rozmožití, por a cibule ale na jaře se sejí. Pažitka a šaloty, ačkoliv mají semena, předce u nás zřídka dozravají a proto též cibulemi se rozmožňují, ošlejch pak obojím spůsobem. Por letní musí se na zinu do písku zažožití, por zimní ale vydrží přes ziuon v zemi. Všecky druhy kvétou teprv druhý rok.

**Allix 1)** Jac. Alex. Fr., gen. fr., * 1776, přestoupil r. 1808 v službu králé Vestřálského a obdržel po nárvatu z Rusi pensi 6000 fr. a tit. hr. z Frendenthalu. Navrátil se do Francie, po r. 1815 žil v Némčicích. r. 1819 povolán napzět, † 1836. *Sps. Systéme d'artillerie de campagne du liènent général A.* 1827. — *Bataille de Paris au Juillet.* 1830. — *De la Tyrannie par Alferi* (překl.) 1831 a j. — 2) A. Pierre, prot. bohosl., * 1631 v Alen-

192

Anagogické --- Anakreon

otroci, jimž uloženo bylo pány své i jich hosty při
obědvání i jindy předčítání maviti. August pol-
volal a. často v noci, když nemůj usnouti; hl. však
byl cís. Claudius příznivcem jich. Jmenovali se též
a. časem podut se v lě-
lectores, jinak fabulatores. A. jsou posud ve Vla-
šich oblíbení pod jmenem i novellatori st. vypra-
vovatelé. — V křest. církví sluli a. muži, kteří v
shromáždžení křestanů předčítali jednotlivé stati pí-
sma sv. V. lektor. Ss.

Anagogické (z řec.) sluje pův. všeto, což ducha povznáši, co od věcí obyčejných oddělů, což vzdává; a. smysl = mystický smysl v. t. Zd.

Anagramma, řec., po česku = přestavení
liter, jest figura č. vid slovný, vzrostající, když
hlásky slova aneb i více slov se přestavi, tak aby
z toho nová slova případného smyslu se vyvinula.
jako: Nevšecken duch chud jest. — I lež žel přinási.
— Buď dobrých věcí cinitel, aby nebyl jich ničitel.
— I hádanky ve spůsobu anagramatickém se sbihaji
a slovou tehdy hádanky anagramatické č. literně, jako:

Znám jednoho ptáčka
schopného zpěváčka,
cerný nosí fráček,
zlýtý má zobáček,
vybrán-li mlád z hnízda
pozděj po nás hvízdá:
na zpět čteno jmeno jeho
znači druha nedobrých (Kos—sok) Zd.

Anahuak slove po indiansku střítená planina,
Mćická, vysočina asi 6—7000', májící vrcholy až
do 16.000' (pik Orizaby), — ostatně v. Mexiko. Pj.

Anacharsis, syn krále Scytů Gnrura, od mnohodě zem do počtu sedimudrců kladený, prošel vzdělané zeme evropské, by vzdělal ducha svého. Přišed ok. r. 592 př. Kr. do Athén, přípoju se k nejslavnějším mužem tehdejší doby, zvláště pak obcoval s Solonem. Svými důkladnými ač jednoduchými odpovědmi jmenovitě pak zdravým posuzováním státního řízení Athénského vzbudil mnoho podivení; tak přirovnával n. př. zá- kony Solonovy pavučině, v níž toliko slabý zanikne z když ale silnější roztrhnuv ji vyvízne. Navrátiv se do vlasti hleděl mravy i náboženství řecké uvesti; Saulos však, bratr jeho, použil nepřízně z toho k. A. v lidu povstále, by ho dal zavraždit. Lucian v ně- kterých rozmluvách svých, Barthelémy (v. t.) ve Voyage du jeune Anacharsis (Pař. 1788) ličí A. velmi třené. Ss.

Anachoreta, řec. = poustevník v. t.

Anachoretske ostrovi část Admirálského
(v. t.).

Anachronismus, řec., poblouzení v letopčtu,
kladoucí osobu neb událost do jiné doby, nežli té,
v které skutečně zíla neb se přihołila.

Anakampsis (řec. ohnutí napět) v optice
eražení paprškův, v. t. a katoptrická. Anakamptika
= katoptrika, a—cky = katoptrický. f.

Anakardie, 1) plody jihoamerick. stromu Ana-
cardium occidentale, jsou zelené, ledvinkovité a mezi
jádrem i korou obsahuji černou štávu, velmi ostrou a
v mědic. užívanou. Stopka tlustá podoby hruškovité,
jest jedna, nejoblíbenějšich lahůdek z horkých ze-
mích. Pecky, také slonové vši zvané, mají chuť man-
dlovou a jedí se někdy, ano i spůsob čokolády se
z nich připravuje. — 2) Černé srdčité plody výchře-
indick. stromu Senecarpus Anacardium předešlým v
všem podobné. Štáva z kůry jejich slouží v Indii
co inkoust, zvláště ku znakování prádlá. č.

Anakathartické prostředky (řec.) = jenž poči-
šují horem a dolem t. j. dávením a běhavkou. tip.

Anakefalcosis. (řec.) v. rekapitulace.

Anakasis (řec. zlomení, přelomení), v optice
změna smeru, kterou podstupují paprskové světla,

vcházejícé ze hmoty řídši v hustší neb na vody, apok, a mocí které kpr. prut přímý, vstřečen do návodu, a jinak přežívají svého věři. V. lom světla. Anaklastika. co dioptrika. f.

Anaklet sv., 1) papež, rod. z Athén, u Latiníků
též Cletus zvaný (pročež se časem z A. dvé osoby
dělávají), nástupce sv. Lina, učeník z Petra, stál
se r. 78 biskupem Římským, a † co muženík r. 92;
jemu se připisuje rozdělení starého Říma na 25 far.
Památka jeho světi se 26. dub. — 2) A. II., papež
z židovského rodu pocházející, slúl dříve Petrus z
Leona, stal se mnichem v Clunyském opatství, pak
kardinálem a legátem pap. ve Francii i Anglicku. Po
smrti Honoria II. r. 1130 byl za papeže zvolen na
místé Innocence II., kterého jedna část kardinálů již
byla zvolila. Podporován svým svakrem knížetem
síc. Rogerem, jemuž dal titul krále, a některými ital.
méstý, přinutil Innocence II. k útěku do Francie,
bránil se proti cís. Lotharovi II., a udržel se v Římě
do své smrti 1138, ač církevní sněmy Remešký
a Pisanský proti němu se prohlásily. Církevní hi-
storie uvádí ho co protipapeže. Jeho listy na-
cházejí se v Epistolæ variorum Patrum ad Ephesum
Concilium. Ss.

Anakoinose, z řec. *ávaxolovnaıς*, lat. commu-
nicatio, čes. k soudu podání, porada, jest vid
ći figura řečnická, když mluvíci obrátě řeč k poslu-
chačům, s nimi se rozá, a což by z pravdy aneb z po-
vinnosti bylo, a rozsouzení podává, jako: Posudźě
sami, nejmílejší, možná-li, aby potýrý stádo své ná-
ležitě zpravovati mohl, kdyžby ledakdes rozplašeno
se toulou a hlasu jeho neslyšelo. Zd.

Anakollema, (řec.), sklízení, lepení, v lékař-
ství obvazadlo, jimž rozstoúplé části těla pomocí při-
lepku č. flastru (př. anglického, kollodia a j.) se spo-
jují, aby se zacelily.

Anakolutia (řec. *ávaxolovia*), v. anakoluton.

Anakoluton (to *ávaxolóv*), čes. protisled,
výšin z vazby, jest vid č. figura mluvnická, když
vazba, od kteréž se začíná, během řeči se přemění
v jinou, jako: Když jsem v tom věku byl, v kterémž
se lidskému rozumu rozdíl mezi dobrým a zlým uk-
zovati počíná: vida já rozdílné mezi lidmi stavy,
rády, povolání, práce a předsevzetí, zdála mi se toho
nemalá být potřeba, abych se dobře, k kterému bych
se houfu lidí připojiti a v jakých věcech život trá-
viti měl, rozmyslil. Kom. Ggr.

Anakonda (Boa scytale či murina), největší
had z čeledi hroznejšů (v. t.) a vůbec na světě,
zdělí 20—30', barvy hnedé s černými, okrouhlými
teckami poděl hřebu. Žije v Brasilii a dělí se od
hroznejšů starého světa (Python) hlavně tím, že v mezi-
čelisti nemá zubů. Zdržuje se nejraději blížě vod, kde-
na od strom zavešena na větší zvířata čižává, a zadu-
sivši je polyká, na člověka však nikdy se neodva-
žuje. Není jedovatá a tuzemc její maso jídají. Ggr.

Anakreon, řec. *Ávaxpένων, rodič z Jonického*
města Teos, syn Skythínův, žil v olymp. 52—73 či
572—488 př. Kr. Asi 540 př. Kr. vystěhoval se s
krajany svými, kteříž Peršanův utíkali, do Abdery.
Odtud odebral se k Polykratovi, vladaři ostrova Sa-
mu, kdež u veliké vážnosti byl, po smrti Polyka-
tové (522 př. Kr.), přišed do Athén, žil na dvůre
Hipparchově a v kruhu nejschlechetnějších rodin A-
thénských. Zemr. v 85. roce věku svého. Od tom-
tomsva velice vážen byl. Sloce věku patře knih piši,
které se delily na hymny, písně milostné n. erotické
(ëgκωτικά), písně při vině (παροινία), iamby, trochý-
elegie a epiγrammata. V básních těch jevi se co
muž, jenž se k světu má a k světu hodí, uživaje v
slušné míre lahod a rozkoší, jichž život společenský

368

Astronomia

vědách níčeho úpadek vzdělanosti řekč k a rozří stění její od Arabuň nedalo ani a-ii vzkvěstí; Arabové se brzy se stali nejhorlivejšími cítiteli a c, (kalífový Almamun 811, Albatani 879, největší hezdvář arabuň, potom Ibn Junis 977, se Studienk Abzachel a mn. j.), od nich pak rozširilo se studijní její k Pěsánům (Sach Malek), Tatarům (U'lag Beg) ve Samarkandu 1449, vuuk Tamerlanův) a Indům, ale astrologické fantasie a predstudky náboženské byly příčinou, že tento krátký vzlet vědy brzy zanikl a trvalý následkům mel. V Evropě zatím král Alfons X. Kastílský (1240 sld.) horlivým cítelem a, byl a zlepšené tabule planet zhotovití kážal; ale teprvé nove vzkvetnutí vzdělanosti povačši se v Italií XIV. stoletím, a dovisené rozptýlením učených Řeků po pádu Byzantu dalo i a-ii nový ruch. Jiří Parbach (ok. 1140) a Jan Regiomontan (ok. 1470) tvorí zacátek nové doby; zemřeše oba záhy nezanechali vešťech del, ale jejich nové idey a methody nezanyklik, než nájaty se a došly velikolepého vývinu v theorii Koperníkem, v praxi Tychanem Braham. Veliký Polák (nar. 1473) témer 30 let proacral, než svot novou soustavu polybytov nebeských dokončil, kterou i s tabulemi behu planet my. 1543 vydal (Ricelutiones orbium cœlestium). První myšlenku své soustavy, která od tě doby v základě chých svých nezmenena trvá, vzal (jak sám vyznává) z nekohika starých Řeků, a byl sobe zajistět vedom, že tezkou več podniká, chtěte zvyšnout učení, jez, panováši témer 1500 let nejen zvykem se bylo uprevnilo, ale i s bíblí takrka stotožnulo; ale nečistil zajistě stupčě tech protivensky, která by ho byla neminada, kdyby nebyl téhoz r. co starec 70lety zemřel. Nevážíjíc jeho vek hl. proto důležitost kroku Koperníkem učených jeho, poneváž mocne se obzálá po říba zdokonalené nástroje a method pozorovacích. Tento křik učinili Hesenský landkrabi Vilém IV. a velký Dán Tycho Brahe, vědle Thorwaldsena největší genius, jehož tento naál y a statný a čeły národ zplodil. Narozen jsa 1516 a sčlechtě, je rovné znamenit pro osudy své a charakter svůj, jako pro zásluhy vedecké; přemohl preklážky a predstudy svého veku i oddal se výhradne vedám. Vystaví sobě kovté nástroje nevidané velikosti a dokončení, pozoroval behem 20 let neunavene nebe jak stáličné tak oběžničné, vytvorit provočátky nečeského methody astronomického pozorování a sebral zásoby, ze kterých Tycho theorii elliptického behu planet zbudovol. Tycho sám theorii nechal stranou, i ačekolou soustavu slunčení vymyslil Koperníků odpornou (které však sám, jako zrejme z jeho spisův vysvitá, málo váhy příkladal). Koperníka velmi vysoko sobě vážil. Po smrti jeho (1601) stal se Kepler jeho nástupcem, Uminiv sobe zdokonalití na základe Brahe-ových pozorování theorii, byl jeho, jenž premyslel také o silách spůsobujících beh tel nebeských. Veden jsa jakousi básnicou ideou o harmonii světa, ztrávil 17 let v ušavitém ji hledání, až konečne (Epílome astronomia Copernicanæ 1618) sých slavných tré zákonův ohjevil, se kterých planety v ellipsách se pohybují, v jeho jichž jednom ohlisku slunce stojí; čtvercovek ohčely rovnají se co kostky velos; průvoděí v rovných dohách rovné plochy popisuje. Také Kepler mel život nepokojňu a starostní zmitaný; zemř. 1630. Těměr stejnu dohob s ohjevecím jeho zákonův byl jeho, jenž badání a-ckému nový tvar dal a za pole jemu nekonečnost výkazal. Historie nálezu temna, stal se okolo r. 1600 v Nižozem, ale Galilei, největší lýšik svého veku, první jej (1609) k nebi obrátil. Jen těonce jeho spis (Nantus sidereus 1610), v němž nálezy své

skvruy a kolotání slunce, hory měsícě, srpovité třáze Venušiny, trabanty Jupitera) oznánuje, můžeme natými slabého ponetí o dojmu, jejž nálež tento na souvěkové učinil důbády duch lidský byl takřka stěšný smyslem oblařen. Něšíře slov o smutném osudu slavučho zpytatele († 1612), dokládáme toliko, že odkryl zákony cončolu pádu a kyradla, a tím jaksi ukázal cestu ke gravitaci. XVII. století dástojne pokračovalo v obojím směru vytknutém Galileim; Prušan Hevel († 1687), Nízozemce Huygens (vynáležce kvyadelních hladin, † 1695), Vlach Cassini († 1712) pozorovali nebe pomoci velkých dílem vlastnoručné zhotovených hledídel; Hevel podal tó map měsce, Huygens a Cassini odkryli paterno trabantův a kruhy Saturna, skvrny a kolotání Marsa i Jupitera. Theoretické bádán odpoěvalo ponekud, ale současní pokrokové matematiky Descartem, Fermatem a j., bádání o pádu a pohybu hmotných tel na zemi Galileim, Huygensem, Wallisem a j., konečne Gilberto přoč o magnetismu (De magnete 1633) připravily pádu pro největšího bádátele minulých veků, jenž přijíti a všecky mechanické výjevy na zemi a na obzole z jednoho zakladu vyyesti mel. Byl to Isák Newton (1612-1727). Již r. 1666 premítajte o tom, že kamen v rovine a na vysočém vřechu rovný ryché pádu, že teda síly, jenž pád působí, velmi pomáh úbývá, tážal se sám planetě, zdali by nemohlo být, byta ona až se planetářských dělek sahala a snad i lunu v její dráhe pohybala, počet svak (pro nedokonalou tehdejsi zušnost polomeru zemekoule) nepotvrnil do domnenky; teprvé mnoho let pozdeji, opakovav jej na základě nového zmenění země Pitcardem (1669), seztau hned pravdivost své myšlenky, seztau ze ta súta, co kvyadlem hýbe a kámen k zemi támě, také beh luny a planet rídi. Roku 1687 vyslo sesmrtelně dílo t'philosophiae naturalis principia mathematica, v němž pomoci počtu infinitesimálního, jinu neodvisle od Leibnitzce objeveno, beh planet a trabantův v ellipsách de Keplerových zákonův, parabolické dráhy komet, splošteni zemekoule, priliva a odliv, précessi, poruchy luny a planet at. co nutně následky z principa gravitačního vývadí. Míme to položí základy vedecké optiky, vynalezl zrcadlení dalekohled i mn. j., a jest proto snadno pochopiti, proe jeho jmeno jen s útěou a plivemním posud se jmenuje. Newtonovi přítel Halley ypeočital nové tabule planet de jeho theorie, poznan periodickost slavné po komety, předpovedel návrat její 1759, jehož se na nedočekal († 1712), a udal nejlepší spůsob k učení vzdálenosti slunce. Theorie nyní udávala unnohem добřejší nevornosti behu obezníčeného, než bylo možno tehdejsími nástroji a methodami postríře, a z toho opět nové zdokonalití praxi vzešlo. Geniální Dán Römer (objevitelry chylosti světla), jenž zavedl posud zochovaný princip poledního stroje, bohužel záhy zemřel (1711); ale Flamsteed (první hvězdaří Greenwichský † 1720) a jeho nástupce Bradley jej nahradili; jmenovitě Bradley, největší pozorovatel všech minulých století, sebral materiál, jež učině Bessel základem největší a-ic. Pozorování starších od Römera i Bradleye se sejž nyní do počívů neuživá. — S koumen předěslé třety, doby byli základové vědy položení; půdorys věty, af. tak dím, byl nakreslen, a jednau se o vyplnení jeho; než teda divn, že chod nauky ve a věhu do podrobná šel, vysledky mnohonásobie i rozmatření mel, že nelze než hlavni letem vytknouti. — Newtonem byla theorie předstihla pozorování, Bradley zdokonalené pozorování převrátilo ten pomer a objevilo zase nerozměst v pohybech neheských, jež Newtonova theorie

384

Attika — Attrakec

ložil mimo Athény ještě 11 obcí, které Théseus Athéna-miro probilou. O historii A-ky, která byla společná s Athénomi, v. t. Nyní jest A. opět byla jeden z vládních okresů (dioecesi) krašovství reckého a činí s Boeotijen, jeden z 10 krajů obsahujející spolu Megaru, Aeginau a Salamis a pocitající okolo 100. ob. Žír. r.

Attika (lat. *attica*, tvoří se v stavitelství kratšími a tenušími sloupy anebo pilastry, ježto se stávají na rám s u vyvinutí spodního sloupořádí k ozdobení horejších zdí, kteréž vystupující nad ono oše príliš nízké jsou, než aby se na nich úplně vyvinuté druhé slouporadí smestnati mohlo, a zůstavě práznič stavení by hydrazí. Na takových atitích spočívají pak strechy. Často jmenuje se a. každé vyvýšení horeního průčelí nejaké budovy, časem jen jednoduché časem též řezbami, schociham a jinak ozdobené, kteréž má celé budové více vzneznosti dodati aneb střechu zakrývati. p. r.

Attíla (u Némčem též *Etel zv.*, chán čili král Hunův, vládnu nad tímto náročím od r. 433 do r. 453 po Kr., nastoupiv vládu po smrti strýce svého Ruke, spolu s bratrem Bledou, jehož zavražděním (443) se znoenil samovlády. Bylý zajistě ve svém špůsobu velikým panovníkem: moc Hunův stála za jeho panování v největším křátu. Podrobí vežlu svého témer všechny národy germanské a sarmatské od Durinska až k Volze stal se Rimanům vých. i záp. říše surašným representantem barbarského sveta. Od r. 441–444 (dle jiných 444–447) poplenil hrozne půlostrov Balkanský a přinutil čísare v Carihradu k poplatku. k. 450 obrátil se k Z. a támův se všemi podmaneným národy (s vojskem prý 5–700.000 mužů počitajícím) skrše Čechy, chitel vydobyti nejprvě rímské provincie Gallie, nezby se vrnějou na sám řím. Aetius však vůdce rímsky ve spojení s Gothy (pod Theodorichem I.) a Franky zahnal na tej města Léorsů-u porazil jej na hlavu na tak reč. Katalaunských polích někde mezi městy Chalons s M. a Měty. Nicméně támuln A. na záčtku r. 452 se svými zástupy do Italie, spálil Aquileje a stál u břetův Pádu, když jej vyslancově rímského dvora příslíbením ruky čísářské princezny Honorie přiměli k návratu do Uher, kde na jaře r. 453 mrtvicí rauén zenzrel ve svém palácí mezi Dunajem a Tisou. Telo jeho pak položeno do uri rakvi (zlači, spribřená a železné), a otroci zakopavši hroj jeho počítejšou, aby se nerozsvěci pověst o místě, na nemž pochován jest král. Velika ríše Hunská rozpadě nie o příjmi bič Boži, kteréžto od pozdejších vždy spojováno s jmenem A-ovým. Glr.

Attina, s.r. mince za Sipæna Batołyra a Sistina III. v Polsku i Litve bezná, ktera neco vice 2 grošů platila.

Ataráti [fr. *atyráj*] = soujem všelikých věcí k tému účelu — přístroj.

Attiret Jean Denis, fr. jesuita a malíř, nar. do Dole ve Francii r. 1702, zemi. v Číne i. 1768. Vyúčiv se mainství u otce svého, vstoupil pak do řádu v Avignoné a poslán k mísii do Čínska. Maloval (zvl. vodními barvami) mnoho obrazův ne bez ceny a zavdecil se obecenstvu hojným vypodobením címských fysionomii, krajův, zvykův atd. *zl.*

Attis (Ais, kros), syn krale frýgského Kalauska, krásný uladík, knez a miláček bohyle Kybely. Byv ukrále usmrcen jest vzkrišen, a stal se stálým průvodeem Kybely. Jemu a Kybely ke cíti slavila se hlúňá slavnost jarní. Knez jejich, klešťenci, zvali se Galli. Ctení jsou zvlášte v Male Asii v Galatii. — 2) Atys jest ú z syn Heraklesa a Omfaly, jeho pak syn Lydus paotec národu lydského v Malé Asii, který se po Atysovi nazývá také Atyady. *Zj.*

Attitude [fr. *attytüd*] (z lat. *aplitudo*) — posunek — postavení v držení tela. Posukem má svou důležitost velikou v nevéni výtvarném jako i v heckém a tanečním neboť netoliko že může krásu lidského tela velmi zvýšiti, on může sloužiti k vjádření idey neb deje. — Zvláštni studiun venovala a-dé Lady Hamilton (v. t.) na konci XVIII. stol. kteráž studovavši antiky se na divadle představovala a jejíž a-dy pak i tiskem vydány byly. Něm. herečky Händel-Schützová a Suše Schröderova, Françoza Rachel-Felix-ova pěstovaly též toto studium, a jiní, jako Köhlerova rodina — představovali celá skupení plastická. — S tím souvisí též představování zivých obrazů na divadle i ve společnostech soukromých známé.

Atto, it., akt, jednání v divadelním kuse. Atto i de radenza, ukončení hudby kadencí.

Attorney slovou v Anglicku právní zástupcové nižšího druhu, kteří po pětiletě praxi úřadu toho došlučnou mohou, kteří však nemaji práva strany své před soudy veřejné hájiti, v. advokát. A. generai, nazývá se tam právní zástupce aneb advokát koruny, kterýž prává pred soudy zastává a také často v případech trestních co žalovatel veřejný proti zločincům, jako k nás státní zástupce, vystupuje. Mk.

Attachment (atušmān), dotknuti-se.

Attraetiva (lat.), přitažlivé prostředky; tím jm., zahrnovala se rozličná zprýštidla a zvrělovatidla, která chorobní látku přitahovati neb z těla odvozovává měla. V novejšim lékařství neznáme zádné takové chorobní látky. *līp.*

Attrakec, lat. *attractio* (od ad a trahere = přítáhnouti), po časku přítah, přitažení, ve fys. přitažlivost v. t. Ve mluví deje se a., když věta aneb část věji jinou k sobě látké, připodobujíc se s ním v rodě, v pádě a cistě. Pritažení jedné části věty od druhé sibība se A v jedné a též větu a to a) přišudek látké se k přístavce či appositi poamtetu, jako: *Kouřim město ohněm všecko vyhorelo.* Háj. V něm zdácná kalamostě, hříchu máte leje (v těch v trosuila). Let. Troj. b. Zájmeno urozovací, když podmětěm věty jest, látké a připodobuje se k příslušku, jako: *Ta (m. to)* jest byla nejmenější příčin a lého. Háj. A rato (m. toto) jsou obydlí jejich. bř. — c) Pripóna látké a připodobuje se k příslušku, jako: *To město byla hlava escho kradostět*. Pass. — Ičiz, at kameni toto chlebové jsou. bř. — Kdo jsou ti muži a tebe. Br. — d) Jmeno podstatné připodobuje si pád pridatkový, jako: *Rozcažej bozkous všemohoucnost, kterýž ešecko to z ničeho stvořil*. (m. všemohoucnost Boha, kterýž afd.). Kom. atd. — B ve dvou rozdilných větách a to a) z věty hlavní látké se jmeno do věty vedlejší, jako: *Vlna, kterou barvu nejprerč chytí, tu drží,*. (m. tu barvu, kterou chytí drží). Kom. — Což ty nem čem také rady dáš, cheeme poslušníbýti. Mudr. — Opat ji, co nejsprostnejších úraúv było, porněil. Pass. — b) aneb z věty vedlejší látké se jmeno do věty hlavní, v. anticipace. — c) zájmeno vztažné se připodobuje k vete hlavní, jako: *Kdež přijel*. (m. kamž, tu pocolati dal, Vel. atd. — C) ve větách v jedno splynulých a) když se veta podstatná vynásí vazbov akkusativu s infinitivem, látké se jmeno výrokové k podmětu věty hlavní, když jednostejný jest se podmět věty vedlejší, jako: *Pracil se tím česim nebyti vinen*. (m. vinna). Háj. — Čistí věte praví: *Reka činí sevedná, činim se neslyše, udělej se nemocen*. — b) k výrazím: mílo jest, snadno jest, možno jest atd. látké se nezřídka předmět infinitivu, jako: *Jimžby milá byla pravda slyšeti i od oslice*. (m.

Azulevič — Ažušak

419

velmi důležité starožitnosti, jak stavitelské, tak i
sochařské se našly u Chočikalka (Xochicalco) bliže
Mexika, u Papanty, u Palenky a j.; jmenovitě na
posledním místě se objevily (1778) znamenité a dosti
zachovalé zbytky rozsáhlého starého města Culhuca-
canu. — Cortez se svými Španěly učinil konce říši
A-cké a rozdélil dobytou zem mozi španělské osad-
níky, kteří se všemožně o to zasadili, by předešlé
obyvatele co nejdříve vyhubili, což se jim též ku
podivu rychle podařilo. Potomkové starých A-ův
zijí ještě v horách mexických, avšak velmi zten-
čeni a seslabeni, tak že původního svého rázu již
docela pozbyli.
Má.

Azulevič, sps. 1630 knihu, v niž háji Tatary
proti Petru Čiževskému, který ve spise (1616 vyd.)
radil jich vyhubení pro čarodějství ku zkáze křesťanův.

Azumber, špaň. míra na tekutiny, jichž jde 8; na arobu mayor, aroba pak má 114 vid. mážů. Sn.

Azuni Domenice Alberto. знаlez námořského
práva a dějezpytec, nar. 1760 v Sardinii, sudí při
obchodním soudě v Nizze Vyd. spis o námořském
právě: Systema universale dei principij del Diritto
marittimo d'Europa. Flor. 1795, což nu dopomohlo
k dalšim důstojnostem; Napoleon jej jmenoval pres-
sidentem při appellačním soudě v Janově 1807. Rok
na to stal se členem sboru zákonodárného. Za krále
sardinského Karla Felixe stal se členem vrchního
soudu konsulského v Cagliari, kde 1. 1827 zemřel.
Kromě výše jmenovaného díla sepsal ještě: Slovník
obchodního práve: v Nizze 1788; pojednání O plav-
bích starých Marsiliánů; Dějepis námořního lou-
pežnictví; Původ práva a zákonodárnosti námořské-
ho; pak dílo O ostrově Sardinii; Histoire, geogra-
phique, politique et naturelle de la Sardaigne. Pař.
1802 a j. v. Vk.

Azur (z pers. lazurd=modrý), nerost, z něhož se
barva modrá připravuje; pak barva blankytná, ne-
besky modrá, neb též blankyt sám. V. t. lazur.

Azurara, mnich portugalský a rytiř řádu Kr-
stova v XV. století, sepsal důležitý dějepravný spis
o odkrytí Guiney skrze Portugalce, který hrabě San-
tarem 1837 v Pařížské bibliothéce nasel, sám opsal
a vydal.

Azurit, je nerost pro svou krásné modrou (la-
zurovou) barvu tak pojmenovaný, jenž obyčejně v
sloupkovitých neb deskovitých krystallech se vysky-
tuje, mimo to se nacházejí c. listvé i zemovité odrůdy
barvou a vrypem šmolkové. Obsahuje kyslíčník
mědňatý, kyselinu uhličitou a vodu. Náleža se nej-
více s malachitem: tak u Chessy bliže Lyonu, v Ba-
nátě, v Tyrolsku, v Sibiři, v Čechách u Českého
Brodu a Jilemnice, někdy s cínovcem v Kornvaldu,

v Cinfaldu, pak v Slezsku a středním Německu; ve
Španělích slouží jako malachit k dobývání dobré
mědi, která není křehká sfrou.
za.

Azymité. Slovem tím naznačují Řekové ka-
tolíky řimské církve, poněvadž se v ní při měi svaté
užívá hostie čili chleba nekvašeného čili přesného (řeo.
azymon), ješto oni požívají obyčejného; to dalo zá-
mínku k roztržení křesťanstva, ješto Řekové a v čele
jich Michal Caerularius, biskup Cařihradský,
zavrhovali užívání nekvašeného chleba co spůsob
židovský, v čemž jich později na mnoze i protestanté
následovali; pročež se rozpadla od r. 1051 církev v
A-ty a Prozymity či Fermentarii a Antífermen-
tarii.
Šc.

Azzoni Dominik, nar. v Praze l. 1728, stal
se Jesuitou 1743. Vyučoval na gymnasiis grammaticæ
a básnictví, na fakultě theologické nauce o mravích,
jsa doktorem filosofie a bohosloví. Po zrušení řádu
Jesuitského byl představený větší kongregace la-
tinské v Praze. Od něho jsou: In P. Virgiliis Ma-
ronis Acneida animadversiones. Pragae 1760, 8. —
Rogerii Boscovich dissertatio de turbine. Pragae 1766,
8. (z Italijského přeložen). — Positiones polemicae
adversum recentiores cumprimis heterodoxos, propu-
gnatae in usum theologiae polemicae auditorum. Pra-
gae 1771, 8. Zd. — 2) A. František, nar. v Praze
25. list. 1717, vstoupil l. 1734 do tovaryšstva Ježi-
šova. Učiv se v Čechách latině a básnictví, odebral
se l. 1753 do Ameriky, kdež v m. Quito 15 let živ
byl, jsa zde učitelem bohosloví, kazatelem, rektorem
a místoprovinciálem. Navrátiv se odtud do Čech,
jmenován rektorem v Březnici a pak v Brně dozor-
cem nad novici. Po zrušení řádu Jesuitského živ
byl v Praze, kdež † 5. če 1775. Od něho jsou:
Examen luminis celebrem controversiam de ratione
sive substantiae sive accidentis luci tribuenda discu-
tiens, ternis articulis definitum. Pragae 1752, 4. —
Epitome selectarum quarundam exercitationum scho-
lasticarum, quibus diversa philosophorum systemata
discutiuntur. Pragae 1752, 4. Zd. — 3) A. Petr,
nar. se v Praze l. 1721, vstoupil do tovaryšstva Je-
žíšova l. 1738. Učil pěkným uměním, pak ethice,
filosofií, právu kanonickému, četl o sv. písmích, jsa
doktorem filosofie a theologie. † l. 1777 dne 5. če
v Praze. Sps. Commentarius in scripturam sacram.
Olm. 1763, 4. Zd.

Ažio a Ažiotár v Agio.

Ažušak čili Ažulunač, modla Kamčadalův na
spůsob sloupku s člověčí hlavou. Kamčadalové věří,
že chrání od lesních duchův, začěž ji každý den
krmí, omazující jí líce vařenou rybou.
Kř.

27*

562

Beckerath -- Beckford

fer a j. † 17. led. 1854 v Lipsku, zanechav 53.000 tol., plod svých spisovatelkých prací na zařízení ústavu pro slepé v Lipsku, k čemuž jeho syn Kar. Ferd., varhaník, 10.000 tol. příčinil. — B. Vil. Adolf, nar. 1796 v Drážďanech, † 30. září 1846, byl prof. archaeologie v Lipsku a ziskal si svým důkladným bádáním znamenitou pověst. Sps. Gallus oder vöm. Scenen aus der Zeit des Augustus (Lips. 1838); Charikles (1840); De Comicis Romanorum fabulis (1827); Die Romae veteris muris atque portis (1842). — B. Kar. Ferd., varhaník a hud. spis, syn B-a Bohum. Vil. 7), * 17. če 1804 v Lipsku, stal se r. 1835 varhaníkem u sv. Petra a r. 1837 u sv. Mikuláše v Lipsku. Dobyv si v Německu koncebertováním na varhany velké pověsti, zvolen jest i. 1843 za účitele varhanictví na konservatoriu v Lipsku. Sps. Rathgeber für Organisten (Lip. 1828); Sammlung von Choralen aus dem XVI. und XVII. Jahrh. (1831); Systematisch-chronologische Darstellung der mus. Literatur (1836); Die Hausmusik in Deutschland in dem XVI., XVII. und XVIII. Jahrhunderten (1840); Die Choralsammlungen der verschiedenen christlichen Kirchen (1841); Die Tonwerke des XVI. und XVII. Jahrh. (1847); Die Tonkünstler des XIX. Jahrh. (1849). B. vzdělal výt. žáky a dobyl si zásluh o zlepšení varhan v Německu. Mš. — 10) B. Jak., něm. malří, nar. 15. bř. 1810 v Dittelsheim bl. Worms, náleží k malříšké škole Düsseldorfské. Od něho jsou illustrace ballad Ulandových arazy představující zátiši. — 11) B. Jul., hud. skladatel, nar. 5. ún. 1811 ve Freiberce, složil operu Obléháně Běléřské, rhapsodii a j. Ps. též do Schumannova hud. časopisu. — 12) B. Mik., něm. básník, * 1816 v Geilenkirchen, † 28. srp. 1845. Známý je níéně svými básniemi (Gedichte, Bonn 1841) již zapomenutými, než písní na Rýn (Rheinlied), začínající: Sie sollen ihn nicht haben — den freien deutschen Rhein, kteráž r 1840 v době to stálých hádek Německa s fr. vlá dou s nadšěním přijata a všude zpívána byla. Král Prus. mu vykázal za ni roční plat a ode všech stran byl vyznamenán. Avšak i fr. básníci se chopili předmětu toho a Alfred de Musset parodativní píseň spůsobem nevelmi šetrným; neboť jeho odpověd počínala: „Však jsme ho juž měli — ten vás věnemčeský Ryn.“ Ostatně ho J. Heine se posmíval této písní ve svém Deutschland: „Schwerer liegen im Mayen mir die Verse von Niklas Becker: Er hat mich besunyen als wenn ich noch die reinein Junger wär... doch die Franzosen wissen das besser at.“

Beckerath Herman von, nar. 1810 v Krefeldě, z počátku byl penězoměncem, pak úmě obchodni komory, a 1843 poslancem provinciálního sněmu. 1847 se stal ministrem financí, měl po odstoupeni Hamsemannově sestaviti nově ministerstvo, nesouhlasil však ve mnohém ohledu se dvorem král. Co deputovaný sněmu Frankfurtského byl 9. srp. 1848 od arciknižete Jana říšským ministrem financí jmenován. V máji 1849 přestal být poslancem Frankfurt.

Becket Thomas a (svatý), nar. se 21. pr. 1117
neb 1119 v Londýně z matky Syrianky, kteráž byla
otce jeho v zajetí zamilovala, osvobodila a do An-
glie sledovala. Studoval v Oxfordě, v Londýně, Pa-
říži v Bologni (pod Gratianem) a v Auxerre, ja
podporován od arcib. Canterburyského Theobalda.
R. 1154 byl arcijahnem Canterburyským, r. 1158
pak kancléřem říšským a milostníkem krále Jin-
dřicha II., a vychovatelem syna jeho Jindřicha III.
Byv zprvu obratným reprechu milovnýho dvořanom
a státníkem, proměnil se, když po smrti Theobaldové
1162 na knéžství vysvécen a den na to za arcí-
biskupa Canterburyského a primasa ang. povýšen

byl, ve přísného mnicha a neústupného obhajce moci
cirkevní, takže brzo vypukl zjevný spor mezi ním
a Jindřichem II., jehož nanejvšý popudil svým od-
padnutím od článků v Clarendonských od r.
1164, dle nichž mělo duchovenstvo podnikatí zákony
a soudy světské. Tyto články byl s počátku ač po
mnohém odporu, chtě de přijmouti jen pod klau-
suli Salvo honore Dei, přiž byl a přisahou stvrak-
dil; pak ale pravil, že tím zhřešil, suspendoval se sám
od výkonů duchovních dokud by ho svý papež ne-
absolvoval, což když se stalo, stál v byl svém.
Odtud počal v Anglii dlouhý spor mezi moci královskou
podporovanou baronyn a moci papežskou, jenž skon-
cil se v XVI. stol. održením - se Anglie od cirkve
kat. Král vyzval B-a, aby vydal počet z velkých
sum, jichž odcizeni po čas kanclérství mu za vinu
kladeno; avšak všeliké tresty a pronásledování ne-
zlomily povahu B-ovu, kterýž ani na to nedbal, že
všickni biskupové ang. kromě Jocelynky Salisburského
a Vílema Richmondského naň u stolice pap. stříženo
vedi — i samému králi vůči krutě odporoval; od
moci tohoto odvolal se kapeži a když byl za
to příčinou obžalován z velezrady, utekil 1164 do Nor-
mandie, keďž jej chránili fr. král Ludvík VII. a
a papež Alexander III., davše mu bohatě opatství
Senonské, keďžto žil po 7 let, an se samého krále a ce-
leho království, pokud by B. v důstojenství své ne-
byl navrácen. Pokusy ku smíření samým papežem
činěné zmařzeny neústností B-ovou, jenž byl 1166
jmenován legátem v Anglicku. Teprva když král
těže onemocněl a války s Francíi se obával, po-
volil, če se B. směl 1170 vrátiti do Angličan.
Schůzka mezi protivníky stala se ve Freitville, keďž
B. uvolíval se k jistým formalitním pokory měl králi
dáti políbení míru — což učinil k nemalé ač uta-
jené zlosti králově s dokladem: Salvo honore Domini.
Byv navrácen v úřad svůj jal se exkomunikovati
arcibiskupa Yorského, všecky biskupy a praelaty,
břteřiz byli přítomni korunování Jindřicha III., jež
byl arcibiskup Yorský na újmu práv B-ových a
proti práui papežovu vykonal. Když pak tito prae-
láté příšli si stěžovat k starému králi do Roen,
projevil tento svou nobílosť nad B-ovou tvrdosňojností,
to pak považovali 4 zemané normandšti do pokynuti
a pospíšili do Canterbury, vyzvyša B-a, aby odvolat
interdikt, což když od hrěd odepřel — vrazadili jej
1170 u oltáře v Canterbury. B. zemřel s duchem ne-
skroceným, kterýž jej neopustil po celý život a pro-
vodil až k hrobu. Ostatně byla příčinou vraždy té
netoliko zlost na hrdost knězovu než také národi
nenávšt normaudského sčlechtictva, že muž z povrže-
ného rodu saského opovázil se odporovati tak hrěd králi
a všemu dvořanstvu. Papežská kletka zastihla vra-
žedníky i spoluvinníky; Jindřich II. se musel oči-
stiti, vydržovati 200 jezdčů v Palestíně, vzdáti se
všech oprav v církevnictví, a když byl B. 1174 ka-
nonisován, musel se u jeho hrobu v Canterbury s
velikým pokořením důstojenství svého káti. Hrob
ten byl pak četně od poutníků navstěvován, až
Jindřich VIII. dal r. 1538 kosti B-ovy spáliti a po-
kledy tu nahromaděně na 26 velikých vožích do
své pokladnice převezti. Památka B-ova svítě se
29. pros.

Beckford Vil., ang. politik, nar. v Záp. Indi
1690, † 1770. Nabýv velikého jmení v kolonii
a obchodem stal se 1746 členem parlamentu, keždě
odporoval dvorské stranu, kteráž vládla Jiřím III.
a vedl slovo 1770 v deputací obce Londýnské, je-
jímž lordmayorem byl — žádaje, aby parlament byl

670

Betanohem — Bethlehem

cich a v zahradách odrody s červenými, žlutými
něbími řašíky a žilami listů. Čej.

Betanohem Domingo de, jeden z nečch šlechet-
ných missionářů Špan., kteří se po objevení Ameriky
horlivě ujimali nešfastných Indiánuš, ukrutně od Spa-
nelů utlačovaných. R. 1514 působil na Hispanie, 1525 šel do Mexika a později do Guatemaly, kdež
vůsle založil kláštery. Jeho působením všla 1537
papežská bulla, v níži Pavel III. připomínal všem
křesťanům, že pohanšti Indiáni jsou bratři a
měníků býtě vátní jako divoká zvěj. B. neprijal
biskupství v Guatemale jemu podávaného a zemřel
1549 co provinciál řádu svého brzo po svém návratu
do Španěl.

Befarové nazývají se v Uhřích tuláci bez jistě
vžývíy, tolik asi co u Čechův *flamendr.* 2) V Srb-
sku sluli b. za Čerušé Jiřího cizínci, v řadách srb-
ských za mzdú bojující. Vk.

Běte (fr. bét), v lat. bestia — hovado, neroz-
něj tvoř — b. ve hře *hombru* a j. znači sázku;
b. noire, černé zvíře, obrazné tvoř vždy proná-
sledovaný; — bětise, hloupost.

Beteae Moquin Tandon, subtribus rostlin z fam.
*Salsolaceae*, subfam. *Cyclolobeae*, tribus *Chenopo-
dieae*. Rostliny sem patřici mají všechno semeno ro-
novážné (čim se liši od jiných Chenopodiie, které
mají semeno kolmo stojící a tvoři subtribus *Bliteae*).
K B. patří *Beta*, *Felixis*, *Chenopodium*.
čej.

Beton se jmenuje v Indii listy jistěho druhu pe-
prě Piper Betle, které se pro svou palčivou aroma-
tickou chuť žvýkají. B. jest v Indii tak do obyčejí
kou a nás tabák, a každý jej s sebou nosí na malých
pykšlách, zvláště b. s vápnem a s plody Areky sí-
chanýu. B. jest velmi svíravý a tonický, dráždí žaludek
a nemírně pozízaný kází zuby.

Betencourt Pierre Louis Jos. de, benediktin,
nar. v Arrasu 1743, † v Paříži 1829. Pro své práce
historické jmenován člen akad. nápišů a krásných
um. Sps. mnoho pojednání pro tuto a také několik
větších spisů.

Betengelové z Neuenperku, patricijská ro-
dina Pražská, pocházející ze Švýcar, kveta za Ma-
mimiliana II., Rudolfa II. a Matiáše. Kríštof B.
nabyl panstvi Rychnovského a Borohrářku v Hrade-
cku, pridal se k bratřím českým, i vystavěl jim v
Rychnově vedle zámků znamenitý kostel, k němuž
i neobyčejně veliký zvon uliti dal. Umř. 1602 v
Praze, zanechav kromě několika dcer syny Eusta-
cha, mladšího Kríštofa a Jana, kteří po Bě-
lohorské bitvě 1620, zanechavše všeho, ze země u-
jítí museli. p.

Beth-Fage (místo říků, bibl.), městys k straně
východní hory Olivetské, sotva ¼, hodiny od Jeru-
saléma.

Beth-Horon, povětný prosmyk, v němž Josua
svítězil nad Kananitskými králi, Judas Machabejský
nad syrskými vojevůdcí Seronem a Nicanorem; po-
zději Rímán Cestius zvedou porážku utřel.

Beth-chajim, beth-ólm, hebr., tolik co si-
dlo pokoje, přibytek života a světa; takna-
zývají Zidé hřbitovy své, které zvláště navštěvují
dne 9. měsíce A b (srpna), kdež slaví památku za-
bynutí města Jerusaléma; toho dne drží rabbin obce
zidc. truchlořeč pod šírým nebem, stojé na převrě-
ném náhrobníku neb na hromadě kamení.

Bethabara, osada v Sev. Karolině, blíže Sale-
mu, obyvaná moravskými bratry.

Bethanie, místo biblické blíž Jerusaléma u
paty hory Olivetské, znamená tolik co místo *movހ*
od sadů palmových tam se nacházících. Zde by-
dle se sestrami svými Lazar, kterého Ježiš vzkrisil
z mrtvých Nyní se nazývá *el Azerje* a hydli tam

asi rodin. Jsou tu bzytky kláštera z XII. Stol.
v němž ukazují hrob Lazarův.

Bethel, starožitné město v ‚Palestině, mezi Je-
rusalémem a Sichemem, sídlo krále Canaanitského,
dobyté Josuem, po nějaký čas sídlo archy úmluvy,
a Jeroboama hlavní sídlo modloslužebuítví, od pro-
roků *Bieth-Aven* nazvané. 100 let před Kr. byl B.
syrský vůdcem Baccidem opěvněn, později Ve-
spasianem dobyt. Nyní je o B. sotva památká. Jn.

Bethencourt (1) Jean de, ‚v Normandii, ‚† 1425.
Byl komorním Karla VI. kr. franc. Ve válce angyl. byl
jeho zámek zbořen, B. sám přišel na mizinu. R. 1402
vydal se z La-Rochelle s několiká dobrodružnými
rytiři na moře a plul na ostrovy Kanárské, jichž
se pomoci Španělů zmocnil. Obyv. támější obrá-
til na křest. vůri. Z Normandie přižvez dělníky
a osadníky, a papež Innocenc VII. jmenoval jej arcí-
biskupem dobytých ostrovů; později přijal B. titul
královský, ale již jeho synovec dědě musil ostro-
věd Jindí. Portugalskému odstoupití. Ostatek svého
života ztrávil na svých staticích v Normandii. Jeho
cestě jsou popsány v spise velmi divním, dvěma
z jeho služebníků vydáném. — 2) B. Petr v. Beth-
lemité. — 3) B. y Molina Augustin de, španěl-
tský stavitel a potomek Jana B., nar. na ostrově
Teneríře 1760, † v Petrohrad 1826. Byl žákem
vojenské školy v Madridě, stal se vrchlním dozorcem
silně a mostů a dostal řád sv. Jakuba. Na své ce-
skí skranc Francii předložil akademie Pařížské ná-
kresy k novým stavidlům, schválené od výboru k jich
koušení zřízenému. R. 1808 ostil vlast a šel do
Ruska, stal se tam GM. pak GL. a dostal řád sv.
Alex. Nevského. Jim byl vedeny stavby Novgorod-
ského 1818 při přenešení tam slavného trhu Makarje-
ského. B. zařídil sbor vodních staviteľů v Rusku a
školu pro vědy abstraktní, byl dopisovatelem franc.
Institutu a údem více učených pošlečností. Sps.
Mémoire sur la force expansive de la vapeur de l'eau
(1790), Mémoire sur un nouveau système de naviga-
tion intérieure (1805), Essai sur la composition des
machines (1808). Jn.

Bethesda, hebr., tolik co místo výlevu, také
rybník ovčí zván, byl rybník blíž chrámu Jerusa-
lemského u brány ovčí, jehož voda měla moc lěcí-
von, která pocházela od pramene v něm se přyští-
cího, jenž ale toliko v rána ode 3—6 hodin se vý-
řinoval, kteréžto pohnuti vody přičílad obecná po-
věst andělu. Kol rybníka bylo paterno přístřeši, v
němž leželi nemočnici, čekající na koupel. Rybník
ovčím navzán jest proto, poněváž d v něm umývali
ovec k obětem chrámovým určené.

Bethlehem (dům masa), prvé Efrata, rodiště
Spasitelovo, malé městočko v Palestině, dvě hodiny
pěšky již. od Jerusalema, 1538' nad m., leži dv
nvou nízkých kopečích uprostřed plainou paletninské,
tak že lze odsud až Mrtvé moře dohlédnouti. Ná-
sledkem vysokého položení jest tu zima dosti tuhů,
a paděvá sníh, později na následuje teplo takové,
že někdy již v květnu bývá sklizeno a v létě obyčej-
ně vše vysychá. Vody poskytuji cisterny velké a
staré. Ze staré doby udrželo se zde vinařství, kře-
stané zdejší prodávají vínó a hrozny. Délka celého
nehrázeného městečka obnáší teď asi 1600 kroků,
šířka 200 až 800. Ulice byl malé, nedlžážděné,
domy kamenné, plochostřeché, čtverhrané, jedno-
né dvoupatrové. Okna v nich pamatují na mrav
křěšťanský. Počet ob. něstejně se udává, nejvše
3000, z nichž jest 1600 katol., 1200 řeckých křěst.
(vesmě měrowsky mluvíčich), pak něco málo Armen
a musuńmůn. Živí se rolnictvím, vinařstvím, vě-
lářstvím, pak hotovením památek pro poutníky:
růženců, krížů, medalionů, číši z asfaltu atd. —

702

Bièfve | Biener

Bièfve Eduard de, sl. malíž histor, * v Brus-
sel 1808, žák tamějš akademie; později se vzdě-
lával v Pařiži. Hlavní jeho práce jest tak zvaný
Hompromiss nízozemských šlechticů r. 1566, kterýz-
to obraz r. 1843 s Gailait-ovou Abdikacaru Karla V.
u vitezoslávě po věch vétších něm. městech se rozvážel a na odiv stavěl. Jiné jeho obraz jsou:
Míř dám (La paix des dames). — Karel I. Angli-
ký zdobí Rubense zlatým řetězem. — Alba hledi na
popravu Egmonta a Hoorna; a allegorický obraz:
Belgia, zaktádající království. Mů.

Biel, m. v Bernsku (v. t.).

Biel, bůžek starých Sasů, byl ochrancem lesů,
jeho knežimi se svetívaly zbrané lovčů. Hl. jeho
svatyne byla Bielschöhe, bíže kláštera Ilfeldu, na
niž přy sv. Bonifác kážal, zničiv oltář B-a. Služba
B-ova jen po mnohém boji křestanství upoupila.
Obětovali se mu lidé a jeno obraz se krvi jejich
potíral.

Biela Vil. baron, astronom a c. k. major, nar.
v Rossie v někd. hrabství Štolberském 19. bř. 1792,
pocháží ze staročesk. rodu pánův z Bílé, kteříž se
byli v 50leté váleč a vlasti vystehovali. Vycho-
ván v Díždanech, vyznamenal se ve fr. válkách,
přišel 1815 do Prahy, keždě hvězdoslovi studoval a
27. ún. 1826 objevil v Josefově důležitou kometu,
pozdeji jeho jmenen označenou, jejž běh vypočětl,
kterýmž nálezem se proslavil. Již v březnu t. r.
dokazal, že ke kometa ta totožná soon, který se
periodicky objevila 1772, 1779 a 1805, z čehož vy-
pijvá eníplňostek její dráhy. Obě její okolo
slunce vypočětil na 6 let a 9 měsíců. Po tažení do
Neapole, keždě mnoho se sl. Piazzim covalo, stal
se kommandantem v Rovigu; 1844 mrtvíci ranen
šel na oupocinek, usadiv se v Benátkách, kdež pe-
stoval umeni. Tu nalezl obraz Kataeluv Vidění L-
zézaehelove, uznány za original ne aspoň za dubletu
mu podobneho, který za se ve Florenci nalézá, a se-
brał bohatou sňku obrazův. Jsa poslední svého
roudu, mezi s chotí svou Českov Schinuterlovou v Wal-
leisternu jezdnu učeru, plovzd. za h. Morice For-
gace. B-ovi he cí nazvana take jednu část vidi-
tenej stranu mesce B-lovou, jakoz vůbec mezi u-
těmene mnohe cti usel. Major B. † v Benátkách
18. ún. 1806, prestoupi v kráte pred tim (8. led. t.
r.), k vne bat. Na, sat tez nekonk clánků do nem.
veděčen chasopisů.

Biclan (Langen-B., Llouhá Bélá), největší ves
mocharské Ruskeno, ve vlastní okresu Vratislav-
ské, přes mln dlouha, se 16.000 ob., hlavní sídlo
slezského bavnickeho průmyslu, má mnoha krásná
stavená, stany zamek, z kostely a 6 skol.

Bicavski Tomáš, nar. ve vejv. Sierazském,
zil za kraje Sgmunua III., k zábavě a ponauceni
miložemků lovu sepsal veřejně dosti dobrým díklo
Mysturec, rozuelene na 16 obratův. Tr.

Bielecki Jan z Bieřiki, šlechtic z Lublinska,
u v něm maďo od Tatarův jar, u nich vychovan a
výtěrne vyuciv se jazyku jich a tureckemu, bez
vykupného půšten do Polsky, kdež jej kral Stepán
tlumacem dvorskym učem. Urazen lakomstvím a
pychou nekterých venozův k Tatarům se utekli,
jez na vlast svou postvář r. 1588, když pak tito
pustosice az ku Lvovu postoupił, uprosil chána,
aby kráje šěni; k svym vsak se více nevrátil. Tr.

Bicfield, průmysle okresní mesto do Vest-
řešćku s 10.000 ob., studo platemctví vestiálského.

Bienbreg (Lilý Lěř), zn. mnoho pohranicé
v nahn Ljevanske v bosně, kde se lid dalmat-
ský s bosenskym za obchouem velmi četne shlo-
mazduje. Vk.

Bieliny, t. co Bělinské bahno (v. t.).

Bielitz v. Bísko.

Biella, m. v Sard. v knižeství Piemontském
nade ř. Cervou s 8000 ob., bisk. král. kollej a to-
várnami na sukna.

Bielobro (Bílé brdo), neúrodná pouštka ve
Slavonsku, ve Věrovitické stolici, 4 míle dlouhá a
2¼ míle široká; celá třetina plochy té je pokryta
pískem, kdežto na ostatní zemi nanejvýš tráva, a ta
pořídku roste.

Bielopolje (Bílé pole), 1) městů v horní Al-
banii v pašaliku Skarském v nahii t. jm., v níž
zije 7300 obyv., z nichž je 2850 mahomedanů a
ostatní pravoslavní. 2) Veliká tur. ves v Hercego-
vině v nahii Mostarské. Vk.

Bielova neb Bielsteinská jeskyně krapní-
ková bíže Baumannové (v. t.) r. 1762 objev,
ale teprv r. 1788 prohledaná, skládá se z 12—15
oddělení délky 646'.

Bielski v. Bělský.

z Bienenberk Antonin v. Beinl.

Bienenkorb des heil. römischen Immenschwarms
atd., sat. báseň, již Jan Fischart (v. t.) 1579 de
hollandské knihy Byencorf der roomscher Kerke od
Fil. Marnixe von Aldegonde vzdělal a jež nesčisl-
ných vydání se dočkala. Jestí to jeden z nejzná-
mejších spisů Fischartových. Lk.

Biener 1) Karel Josef, rytíř z Bienenberk,
otec archeologie české, nar. 4. list. 1731 v Slaném,
kde tehdy otec jeho Josef, jakožto doktor v lékař-
stvi a fysik kraje Slanského, přebýval. Vyššího vzdě-
lání dostalo se mu na gymnasium Litoměřickém a
potom na vysokých školách Pražských, kde se B.
s obszvláštní horlivosti obíral historii obecnou i do-
mácí, geografií a mathematikou. Vstoupiv se na do-
skole inžinírské vzdělal se pod slovutným jejím rům
eřitelem Schorem v mechanice, měřictví a polní forti-
fikací, načež se oddal r. 1751 službě vojenské.
V čas války sedmileté byl při generálním štábů, jednak
navrhuje i idé rozličné práce fortifikační a ubyto-
vací; jednak maje účastenství v jiných operacích vá-
lečných, a to nejen v Čechách (v Hradecku, Chru-
dimsku a Litoměřicku) ale i v Slezsku a Sasku.
Při tom zachoval se tak výborně, že se mu pro jeho
srdnatost, obezíelost a pravou vojenskou bravuru
ostalo všeobecné pochvaly. Ještě po skončené váANCE
konal velmi pláne služby při zakládání nových pe-
nosti Hradecké a Josefovské a mapování Čech,
Moravy a Slezska. Pro takovéto zásluhy a služby
povýšen byl majestátem dne 13. led. 1768 daným
od rytírskeho stavu království České. Na to vstou-
pil do služby civilní a byl nejprv adjunktem kraj-
ského v Litoměřicích, od r. 1775 ale hejtmanem
Královéhradeckého, r. 1779 přeložen k zádosti své
do Prahy co hejtman kraje Kouřímského, načež
sobe koupil statek Hrádeč u Jilového, kde vystavěl
avůr a tvrz Velčí hrádek nazvanou. I v službě polit.
získal sobě B. velikých zásluh o dobré obecné, po-
čínáme sobě vždy velmi rázně, nestranně, rozšafně a
šlechtuě, jakož predkem při první všeobecné konskripci
r. 1770, v čas bídy obecné r. 1770—1773, zbou-
rení selského r. 1776, a vůbec při uvádění v skutek
nových zřízení robotních a urbárních, a všelikých
opřav církevních a politických císařů Josefem II.na-
nizčených. Pročěž i požíval důvěry nejen všech svých
predstavených, ale i lásky a vážnosti jiných osob
vznějených stavu všětského a duchovního. Za tou
přemou byl k jich schváleri r. 1792 při korunování
frant. II. na království České jasován za rytíře
Svatovácslavského a později, 11. dub. 1795, povýšen
do stavu panského království Českého. Dríve ale,
nežli diplom na to svědčící byl vyhoven, † B. 20.
led. 1798, zůstavil syna Františka Josefa a tré dcer.

1008

Bute -- Butlarova methoda

v nichž se zdržují kukačky, jelení mošovši, divoci
oslovické. V nížině je hojnost epic a pijavé. O-
byvatelstvo je málo četné, neb Turner udává jen
10.000 branných mužů, což s 5000 kněžími as na
800—100.000 ob. ukazuje. Náležejí je jediné náro-
nosti, dělí se ale na 15 kmenů; též několik cizinců
se tu zdržuje. Obyv. jsou samí Buddhisté a je-
jich literatura, čitající přy 84.000 svazků, je na-
skrze náboženská; jevív se tu vliv Indie a Tibetu; pu-
mají indické. V Tassisudonu mají živého Buddhu,
t. Hradmu Radžu, který je zároveň ponovníkem a
hlavou celého duchovestva. Též je zde velké množ-
ství klášterů, mnichů (gylongů) a kněží (lamů), kteří
spolu politické úřady zastávají, pak poustevníků atd.
Obyv. jsou dle Turnera lid síbý, černovlasý, ma-
lých, černých očí, slabých brvů, tváře mongolské,
slabé brady, pleti dosti jasné (prý jako u Portu-
galců). Pravi se, že žiji v polygamii a polyandrii;
ženštiny přy až do vání-se vedou bezúzdnu život,
bota 4—5 chudých bratří mívá jedinou zenu a dítky
náležejí nejstaršímu od nich. Hlavně se živí orbou,
kteráž co do výrobků tvoří přechod od indické k ti-
bětské: rýže, cukr, pšenice, v horách ježím:
broskve, marhany, melony, oranže, jablka. Chov
dobytká se nepatrný, obchod s koňmi je váld-
ním monopole; v horách žijí jakové (tibetští
býći, bos grunniens). Obchod B-u jde do Tibetu,
Assamu a Nepala a Runguru, jeho předměty jsou
mcůsnů, koně, plátno, oranže, vlašské ořechy, ka-
menná sůl, rýže a pěsnice, za něž se dovážejí ba-
lněné a vlněné kaniny, indych, assa foetida, čaj,
stribro, zlato, dobytek, sušené ryby, tabák, betel atd.
Obchod smějí vésti pouze vladaři a jejich sluhové.
O průmysłu není nic známo, kromě fabriku a mo-
dly a papír v Tassisudonu. — Dějiny B-u uka-
zují nám obyčejné zjevy zemí buddhistických, t. dle
jmena panování theokratické, v skutku pak vládu svět-
skou. Tak i zde ministr panovnika duchovníků Deb-
Radža sobě osvojil politickou moc, ustanovuje úřed-
níky a spravuje říši s divanem 4 osob. Vladaři v
krajích musejí dvůr vživovat, jenž sídli v zimě
v Punakha-ě, v letě v Tassisudonu, anebo poplatky
odváděné. Před nedávnem měli se ještě málo ruční-
ale pancéře, nože, sípy, nebili se v šířém mělo, ný-
bř zákeřnický a jedli játra zabitých neprátel s má-
slem a cukrů. Hlavní m. de Tassisudon, spolu
letní sídlo Dharma- a. Deb-Radži; mimo ně se při-
pomíná ještě tvrz Wandipur. B. dělí se na šest
vladařství: Tassisudon, Wandipur, Punakha, Tangna,
Paro, Tangso. Hlavni pramen o B-u je Turnerův
cestopis (v Londýně 1800, něm. v Hamb. 1801). Pj.

Bute [bjút.,] 1) hrabství v jižním Skotsku, k
němuž náleží ostrovy B., Aran, Inch-Marnock a Cam-
brays, má 10½ mile a 18.000 obyv. — 2) Ostrov
B. má 2½ mile a 6.000 ob.; v S. je Hornatý,
v J. jsou pisčité roviny mírného podnebí. Obyv.
se živí hlavně lovením sleďů. Odsud pochází pa-
novštírky rod Stuartů. Hl. m. Rothsay dalo vojv.
titul synům králů Skotských a nyní princi Walesskému;
jedna větev Hamiltonův má tit. hrabat z B-u.

Bute J. Stuatt hr., státník ang., nar. 1713, †
r. 1792. Zalíbiv se princí a princezně z Walesu,
byl přidán dědicí koruny, pozdějšímu Jiřímu III.
ažské si na něj nemalý vliv. R. 1760 stal se
B. prvním ministrem a postavil se v čejo Torům,
činž na sebe uvalil nenávist lidu. Nieméně uzá-
ril r. 1763 s Francií prospěšný mŕ v Fontaine-
bleau. Brzo na to opustil náhle úřad, odešel na
svoj statek a obíral se botanikou. Zhotovil pro krá-
lovnu botanické tabule věch rodů bylín velkobri-
tanských, dílo to znamenitě velikolepou úpravou,
tištěné jen v 12 exemplářích.
zl.

Butelka (z fr. bouteille [buteij], it. botiglia o
to z lat. buticula, zmenšeného butta, kteréž značilo
vasu, nádobu jakous), lavice (fláška).

Buteněv Apollinář, ruský státník naši doby,
názmy hlavně svou činností v záležitostech orient-
alských, které již po tolikero let ruskou diplom-
atiem zaměstnávají. Vstoupiv záhy pro služi státní,
pracoval z prvu v departementu pro asijké záleži-
tosti, byl na to sekretářem legačnim u několika
dvorů, až se stal r. 1830 vyslancem v Cařihradě.
Dě zúčastnil se 1833 spolu s Orlovým a Brunlovým
(v. t.) velmi důležitých vyjednávání s tur. vládou a
získav si přízeň vystupoval úsilné proti Rakousku a
Anglii. Působil zde až do r. 1840, načež odvolan
byl, avšak za nedlouho vyskytl se opět na témž poli
diplomatickém, když mu (1843) svěřeno bylo ode-
zvádání připisu ruské vlády k Portě, v němž car po-
chvalně se vyjádřil o ochotnosti, jakouž dala tur.
vláda v jevo při znání volby Srbského knížete.
Téhož roku ještě přišel B. k vyslanectví do Říma.
Dze urovnal neshody vlády ruské s Rímem a po-
mohl Bludovou uzavřítí konkordát. V tišším oboru
tom [pracoval B. až do uzavření muri Pařížského,
načěž 25. srp. 1856 pověřen byl co vyslanec v
Cařihradě. B. je obratný diplomat, v soukromém
zivotě bezuhonny a Rus telem i duši. Obzvláště
vyniká svou dobrou známostí všech poměrů v Tu-
recku.
Ss.

Buteo, lat., raroh, druh sokolů (v. t.).

Butanskij Petr Aleksandrovič, st. rada, býv.
řád. professor chir. a psychiatrie na univ. Charkov-
ské; nar. 1801, studoval v lék.-chir. akad. v Petro-
hradě, byl lékařem v Čuchonsku, kde he univ. Hel-
singforská přijala mezi svě Dry v lék.; † r. 1844.
2. jehož spisův, kromě několika překladků, vyšly ti-
sték: Подробное и основательное beschreibende рас-
познавание и летние температурные ботынь
v živote psychische anomalie generativn. душевные ботынь,
изложенные сообразно нашим товременным узлами
последовиamp; (1834). Diatribe Isagogica de statu Me-
dicinae hodiernae; Назермане сасмойной памошни.
и мерапии зеловещекшь ботынен 1841.
Къ.

Butlarova methoda. V letech 1846—1857
uveřejněn zvláštní spůsob sázení lesních stromů, je-
hož původcem je komorí R. z Butlaru v Elber-
berce. Jef pak tento: Mładé stromky, v hůstých rý-
hách ve školec vychované, vysazují se v útělém věku
do prostopy; a sice sosny po 1, duby, buk a olše po
1—2, javory a modři u 2, jasan, jilma a smrk po
2—3 ajede po 3 letech. K tomu cili sváží se saze-
nice v otýpky po 25—50 kusech a namočí jich ko-
řínky do lesní země anebo hliny vodou příde roz-
dělané, čímž se spůsobí, aby kořínky nevyschnuly a
vice se staly téžšimi a vláčnějšími. Důlky na saze-
nice dělají se zelezným nástrojem, zvláště k tomu
zřízenými, asi 6 liber težkým. Dělník vždy jedním
rázem nástroj do země zabodne, vynadu pak ho ze
země, vpraví jednou rukou do povstalého důlku v
náležitou hloubku kořínky sazenice, zatím co dru-
hou nástroj v šikmém směru asi na palec vzdálí od
kraje důlku opatrně a tak hluboko vpichne, až se
koncem nástroje na dno důlku dostal. Tím stlačí
se zem a | řílehne na kořínky sazenice. Nové po-
povště důlek se opětoým vpicnoutím a klepáním ze-
mí vypíní, čímž zasazení to ukončeno. Práce ta jde
velmi rychle a protož je takové vysázení lesa velmi
lacíne. Jeden dělník vyzdvihne za den ze školy
tolik sazenic, co by jich osm osob prebralo a svá-
zalo; jeden dělník je namáčí a ty pak stačí na celý
den 20 sazečům s dvěma dozorcůi, kteří též sazenice
rozdávají. Jeden pracovník vysází za hodinu as
100—110 sazenie. Methody té užívalo se zprvu na