o metaforických obrazech.

111

Pobjegoše po polju delije
kao vrapci od kopca po trnju. (Tamt. 428.)

A když Dmitar bratra svého Bogdana kázal úkladně zavražditi a pak sokola s křídlem přeraženým se táže, jak mu jest bez křídla jednoho, odpovídá mu sokol:

meni jeste bez krila mojega,
kao bratu jednom bez drugoga. (Tamt. 628.)

Ljuba ognjevita
kada hodi, kako vetar veje
kad govori, kako sabljom seče. (Tamt. I. 163.)

Také v plodech germanského národního básnictví setkáváme se někdy s komparací, ale zřídka a ne tak často, jak v národních básních litevských a slovanských; na př. v nibelungách čteme o Kriemhildě:

nu gie diu minneclîche, also der morgen rôt
tuot ûz den trüeben wolken . . .
(strofa 281, dle vydání Bartschova r. 1872);
sam der liehtd mâne vor den sternen stât,
des scîn sô lûterliche ab den wolken gât,
dem stuont si (Kriem.) nu geliche vor maneger frouwen
guot (str. 283.)

Když Siegfried do Brunhildina štítu kopí metal, tehdy
Das fiwer spranc vom stahele alsam ez waete der wint
das fiwer stoup ûz ringen alsam ez tribe der wint . .
(t. 456 460.)

Kriemhild chválíc Siegfrieda praví Brunhildě:
nu sihestu wie er stât,
wie rehte hêrlîche er vor den recken gât,
alsam der liehte mâne vor den sternen tuot.. (Niblg. 817.)

V Kûdrûně, při dobývání hradu normanského:
ûf Waten und sîne helde so grimme man dâ schoz,
sam von dem lufte nidere gienge ein schûr groz.
(Kudr. 455. dle vydání Bartschova 1867).

V Eddě pak přirovnává se Sigurd s Giukovci:
So ward Sigard bei den Söhnen Giukis,
Wie über Halme sich hebt edler Lauch,
Wie hoch der Hirsch ragt über Hasen und Füchse
Und gluthrothes Gold scheint über graues Silber.
(Simrok: Edda (1864) 232.)

Beowulfovi taje meč od jedovaté krve Grendlovy matky;
a tu porovnává básník:
wie es all zerschmolz, dem Eise gleich,
wenn des Frostes Fessel Allvater löst
und die Wogen entbindet. (Simrock. Beowulf, 85.)

Žeby tohoto způsobu metaforických obrazů někde v básni-
ctví národním se neužívalo, o tom slušně lze pochybovati; jestiť

o metaforických obrazech.

113

A tak i jinde v písních národních českých:
Oči, černé oči
jak černá trnečka. (Erb. 160.)

Chovejte mne má matičko
jako míšenské jabličko,
chovejte mne má matičko
jako z růže květ. (Erb. 317.)

Teď sem osaměla
jako holubička,
kterážto letí do světa
hledajíc samečka.
Teď sem osaměla
jako hruška v poli,
když hrušky jsou očesaný
ona smutně stojí. (Erb. 171.)

Leť můj poslíčku jako pták
k potěšení mému . . . (Erb. 117.)

Bež poslíčku jako pták
k mojmu premilému . . . (Koll. II. 25.)

Už sem ja je opuščeny
jak ten polni ptak . . . (Suš. 208.)

Černé oči, černé
jako ta trnečka,
jak ste sa vřezaly
do mojho srdečka . . . (Tamt. 274.)

Ej lásko, lásko, ty nejsi stálá,
jako voděnka mezi břehama . . . (Tamt. 229.)

Ty synkovy sliby
jak na vodě ryby;
ony sú tak stálé,
jak ty hrušky plané . . . (Tamt. 306.)

A ovšem i jinde nalézti lze hojně komparaci formy skrácené,
na př. v písních ruských:

(Romane) vysoko plaveši na dělo v bujesti, jako sokol na
větrech širjaj asja . . . Igor.

Ot lica jego (Kasjanova) molodeckago,
kakby ot solnyška ot krasnago,
luči stojat velikije . . . (K. Danilov 1818, 231.)

(Otec, matka, žena)
oni plačut, što rěka lietsja,
vozrydajut, kak ručji šumjat . . . (Kir. VIII. 22.)

Na nem (atamaně) tugij luk, kak svetel měsjac
kaleny strěly, kak časty zvězdy . . . (Tamt. 18.) '

On (Ilja Muromec) sam na koně, kak jasen sokol.
(Tamt I. 33.)

Listy filologické a pedagogické. 1874.

8

114

J. Gebauer

(Ilja) sšib jego (Solověje) kak ovsjanago snopa...

(Tamt. I. 33.)

Sily u menja pripasenyja
skolko v lěsě lěsu, na lěsu listu...

(Tamt. 59.)

V srbské písni poroučí Bůh andělům:

pa podjite po svetu,
kao pčela po cvetu. (Vuk I. 128.)

V jiné oslepený car

pa on ide od jele do jele,
kako ptica od grane do grane. (Tamt. 160.)

Na hrobě dvou milencův

iz momka je zelen bor nikao,
iz divojke vinova lozica,
i fata se boru za ogranke,
ka' divojka momku oko vrata... (Tamt. 244.)

Sinu lice kao s gore sunce,
crne oči, kao kamen dragi. (Tamt. 249.)

Dívka chlubí se, že jest krásnější než slunce i než jeho sestra večernice,

što preo di preko vedra neba,
kao pastir pred belim ovcama. (Tamt. 305.)

A naopak také junák

ode pravo preko pola ravna,
kano zvezda preko vedra neba... (Tamt. II. 56.)

Koruna

sjaje noćom kako danjom sunce. (Tamt. 198.)

Markův

Šarac ide, kao gorska vila. (Tamt. 427.)

V písni bulharské žádá kovář za okování koně od Anděliny jeji

líce bílé jako jasné slunce,
to obočí, jako mořský ouhoř
a to oko jako černý hrozen. (Lumír 1863, 180.)

Příklady z básní německých: Na štítě Brunhildině

dar ûffe lâgen steine grüene sam ein gras. (Niblg. 436.)

Loď častěji ku ptáku přirovnána:

si swebeten sam die vogele in dem wazzer bî dem sande. (Kûdr. 446.)

si swebeten sam die vogele vor im ûf der fluot...

(Nibeig. 1536.)

Da flog über Flut einem Vogel vergleichbar
das schaumhalsige Schiff, geschoben vom Winde.

(Beowulf, Simr. 14.)

A několikrát vychvaluje se hrdina, že jest jakoby na pergamene vymalován; tak Siegfried stoje před Kriemhildou

o metaforických obrazech.

115

dô stuont sô minneclîche daz Sigemundes kint,
sam er entworfen wære an ein permint
von quotes meisters listen .. (Niblg. 286.)

Herwîc před Kûdrûnou taktéž stojí,
sam er ûz meisters hende wol entworfen wære
an einer weizen wende .. (Kûdr. 660.)

a zajatý Hartmut tak si vede
als er mit einem pensel an ein permint wol entworfen wære.
(Tamt. 1601.)

Zvláštní a snad jenom slovanskému básnictví příslušná jest
odrůda s instrumentálem srovnávacím (praedikativ-
ným). Podlé vzorce svého B jest A (A v instr.) mohla by
se také svrchu do způsobu II. položiti; ale právem lze ji také
zde uvésti, ježto jest takřka u prostřed mezi II. a IV.

Nejčastěji naskytuje se instrumentál porovnávací v písních ruských. Na př. v Igoru:

— Bojan veščij ... rastěkašet sjasěrym vlkom po zemli, šizym orlom pod oblaky.

— (Plky) rassušjas strělami.

— Gzak běžit sěrym vlkom.

— Větry vějut s morja strělami,

— (Vseslav) skoči ljutym zvěrem ...
skočí vlkom do Nemigi (k Nemize řece).

— (Jaroslavna) zegziceju ... kličet

— (Igor) poskoči gornostajem ... skoči (s koně) bo-
sým vlčkom ... i poletě sokolom

Jinde

(Smrt) maloj ptačeškoj v okoško zaletěla. (Barsov 61.)

(Matko) prileti da čornoj galočkoj,
pereletnoj pokažis da maloj ptašečkoj,

... javis da sěrym zajuškem. (Tamt. 65.)

Ne chocu u vas vojevodoj žiť. . . . (Kir. I. 85.)

V písni maloruské zpívá dcera:

Oj siła si ja sivoju zazułoju

v višnevym sadočku ... (Žeg. Pauli, P. 1. rusk. II. 145.)

S těmito instrumentály shodují se české:

(Chrudoš) zařve jarým turem. (R. Zel.)

Ty rci svému ukrutníku,
že dýmem jest nám velenie jeho. (Záboj.)

Poněkud jiné jsou tyto:

Zasténa pláčem holubiným. (Záboj.)

Řváše na hradě Kruvoj řvániem býka. (Čestm.)

(Vojmír) proletě lesy jeleniem skokem. (Tamt.)

Dle hořejších bylo by: zasténá holubem, řváše býkem, pro-
letě jelenem. Ale rozdíl ovšem nepodstatný jest. Obdobné pří-
klady tohoto druhu jsou hojně, na př. tyto ruské:

8*

116

J. Gebauer

Posvisti, Solovej, po solovjinomu,
pošipi, změj, po změjinomu,
zrjavkaj, zvěr, po turinomu
i potěš knjazja Vladimira. (Kir. I. 45).

Za jinou opět odrůdu tohoto spůsobu metaforických obrazů
pokládáme ty, kterých vlastnost (tertium) připisuje se předmětu
v míře větší, než v jaké ji obraz ukazuje, na př.:

Si füerent segele riche, die sint noch wîzer dan der snê
(Nibelg. 508.)

V Eddě hrozí Thôr Harbardovi :

Lauter als ein Wolf wirst du aufschrein,
wennn ich dich mit dem Hammer haue. (Edda, Simr. 55).

Podobně v písni polské :

A lepiéj to lepiéj, góry, lasy kopać,
nižli się Jasienku v twojém sercu kochać;
góry, lasy skopie, jestem sobie wolna,
w tobie się zakochać, nikdym niespokojna;
góry, lasy skopie, pójde sobie do dom,
v tobie się pokochać, rady sobie niedam. (Krak. 3.)

Někdy nalezá se mezi obrazem a věcí místo spojení po-
rovnávacího souvztažného (jako — tak, atp.) spojení časové,
nebo podmínkové, na př.

Před naše (sic) je mostek, prohýbá se,
teče tam vodinka, nestaví se.
Dyby se ta voda stavovala,
také by panenka se vrátila;
ale že ta voda nestaví se,
ani má panenka nevrátí se. (Sušil 312.)
Svítila mi jasná hvězdička,
když mě milovala Ančička. (Erb. 190.)

Na konci pak klademe odrůdu, která spojuje komparaci s an-
tithesí, jsouc na prostředku obou. Na př.

Ani mně nevoní
rozmarýn vonička,
jak mi zavoněla
přespolní děvečka. —
Ani mně nevoní
z rozmarýnu věnec,
jako mně zavoněl
přespolní mládenec. (Sušil 225).
Keine Rose, keine Nelke
kann blühen so schön,
als wenn ein Paar verliebte Herzen
bei einander thun stehn.
Und kein Feuer, keine Kohle

o metaforických obrazech.

117

kann brennen so heiss,
wie die heimliche Liebe
die keiner nicht weiss.

(Walter, Volkslieder 1841, č. 178.)

(Dokončení.)

# Rozhledy v oboru jazykozpytu.

Podává Ed. Novotný.

## I.

Jak mile zjištěno bylo, že jazyky kmene indoevropského v hláskách, tvarech a v látce slovné takou měrou a takým způsobem se shodují, že shody té nelze vyložiti z přelévání se jednoho jazyka v druhý či z vespolného půjčování slov a tvarů, které by se byly z jazyka dostávaly do jazyka, jako se dostává zboží od národa k národu: bylo také zjištěno, že národové oněmi jazyky mluvící se vyvinuli z národa jediného, jehož jazyk byl již nabyl celkem tak pevného tvaru, že ráz jeho během několika tisíciletí mohl sice býti zastřen a zatemněn, ale nikdy více úplně vyhlazen. Fravím celkem pevného tvaru; tím však nehodlám uznati, že možno by bylo z látky, jíž nám různé jazyky kmene našeho poskytují, opět sestrojiti „prajazyk indogermanský“. Doklady skutečné nevedou k jednotnému jazyku než k rozmanitým nářečím; nářečími se mluví, jazyky se píše.

Jakým spůsobem vyvíjely se rozmanité jazyky ze zřídla společného? Odpověď může býti toliko dvojí: buď rozštěpováním, tak že z prajazyku se odštěpilo z počátku dvé neb více jazyků, na kterých se opakovalo totéž, až došlo k nynější rozmanitosti jazyků a nářečí; aneb nepřetrženým přecházením jednoho jazyka k druhému. Mínění prvé znázorňuje se rodommenem jazyků sestrojeným podlé míry příbuznosti. Dle Schleicheru ku př. rozštěpil se kmen indoevropský napřed ve dvě větve, jednu slovansko-germanskou, z kteréž vypučely ratolesti něměcká a litevsko-slovanská, z této pak haluze litevská a slovanská; v druhou, z níž vzrostly podobným spůsobem jednak ratolest eská s haluzí eranskou a indickou, jednak ratolest řecko-italská s haluzemi svými. Tento rodokmen nestojí sice v půdě zcela pevné, které by se snad byl Schleicher domohl všestranným proskoumáním jazyků našich co do větší či menší míry příbuznosti, ale dostačí aspoň k zobraznění povšechnému. Mínění druhé znázornil Joh. Schmidt ¹) vlnou, která se v soustředných kruzích

¹) Die Verwandtschaftsverhältnisse der indo-germanischen Sprachen. Weimar 1872. Str. 27 násl.

118

Ed. Novotný

tím slabších, čím jsou od středu vzdálenější, rozprostírá, či šik-
mou čárou nepřetrženou, která se od sanskritu ku celtštině kloní.
Hodil by se snad někomu také obraz proudu, který z počátku
je z barven, ale čím dále a dále teče, tím více barvy pozbývá.
Obrazem stromu a vlny jest i rozdíl obou theorií dosti jasně na-
značen; tam se rozrážejí jednoty v určitě ohražené o sobě žijící
celky; dle Schmidta pak není původně určitých mezí, které by
jeden jazyk od druhého dělily, nýbrž „dvě nářečí jakkoliv dalcko
od sebe ležící A a X bývala někdy odrůdami B C D a t. d.
nepřetržitě spojena. Meze pak jazyků vznikly tím, že jeden rod
či kmen, který ku př. mluvil odrůdou F, následkem poměrů po-
litických, náboženských či pod. vzal převahu nad nejbližšími sou-
sedy svými. Tím udušeny odrůdy G, H, I, K s jedné a E,
D, C s druhé strany a nahrazeny odrudou F. Tak se stało,
že hraničilo F jednak bezprostředně s B, jednak bezprostředně
s L, odrůdy sprostředkující jsou s jedné strany povýšeny, s druhé
sníženy na roveň s F, mezi F a B a mezi F a L utvořila se
ostrá hranice, na místě šikmé čáry utvořil se schod“.

Učení Schmidtovo zajisté již proto lahodí, že samo sebou
stačí k objasnění oné různosti jazyků stejnorodých, neberouc na
pomoc násilného rozrážení, bez kterého se theorie druhá sotva
objíti může. Než to zde málo platí. Má se dokázati z látky,
jakou posud před rukama máme, že každý z jazyků kmene na-
šeho jedněmi zvláštnostmi lne k jazyku tomu, druhými k jazyku
onomu, že tedy nemůže se mluviti ku př. o nějakém slovansko-
germanském prajazyku, nýbrž toliko o shodách germančiny se
slovančinou s jedné, slovančiny s arskými jazyky s druhé strany.
Důkazy vede Schmidt z oboru hlásek, tvarů a výrazů a obrací
se přirozenou měrou především k vytčení poměru, jaký jest mezi
litevslovanskými a arskými jazyky.

Již Bopp (Vergl. Gr. str. XIX 2. vyd. a Spr. der alten
Preussen str. 4) položil litevsko-slovanský jazyk k jazyku arské-
mu blíže než ostatní, ba zřejmě se vyslovil, že onen se z kmene
asijského později vyvinul, než druhé členy rodiny indoevropské.
Mimo tvary dualů kmenů na i končicích skb. kosti lit. avi skr.
avê, kmenů na u stb. syny lit. sumi skr. sumi a kmenů rodu
ženského na â strb. racê tit. ranki skr. acvê, kterých není v ja-
zycích ostatních, jevila se Boppovi zvláštní shoda obou dotčených
větví ve sykavce nební ç arské a sykavkách š litevském a s
slovanském. Ve slovech zajisté, o nichž jedná Geitler v staro-
bulharské fonologii §. 144 a násl., a v několika jiných stojí vždy
v lit. š, v slov. s, v arských jazycích ç, tam kde mají ostatní
jazykové hrdelní hlásku. Stb. prasę se rovná lit. paršas lat.
porcus střn. varch nyní ferkcl, kdežto skr. má v prçni (krope-
natý) kořen slova toho s hláskou ç. Proti tomu se namítá, že
dosti pochybno jest, zdali zvuk onen, jejž jsme znamením ç na-
značovati obvykli, měl skutečně v sanskritě povahu sykavky.

rozhledy v oboru jazykozpytu.

119

Že nebyla sykavkou rozhodnou, mohlo by se z toho souditi, že i v oboru sanskrity samé zastoupena bývá po případě čistým k (od kmene viç, lok. mn. vik-šu od diç aor. adik-šam). Z toho však by toliko šlo, že tehdáž, když se tvary tyto tvořily, povaha hlásky této co hrdelnice dosti rázná byla, aby se za jistých podmínek fysiologických udržela a určitěji na jevo vystoupila. Hlavně pak sluší uvážiti, že i skr. š, o němž nikdo nepochybuje, že jest pravou sykavkou, podstupuje za podobných okolností touž proměnu (dviš 2. os. přít. dvěkši, dadhrš nom. dadhrk). Jen z toho tedy, že příbuzné jazyky mimo litevsko-slovanský mívají oproti skr. č hrdelnici, možno zjistiti, že onen zvuk se vyvinul z hlásky hrdelní, či že hrdelnicím v našich jazycích nyní běžným podoben byl. S druhé strany jeví se sykavost hlásky té právě ze způsobu, jakým s ní sanskrita nakládá v skupeních a na konci slov. Od téhož diç tvoří se dišti, od naç (neco) našta a ne nak-ta, jako çak-ta ze çak, nom. dživanať vedlé džívanak z kmene naç právě tak jako nom. dviť z kmene dviš. Jednak tedy č tak pevně spojeno jest s hrdelnicemi, jednak ku sykavkám přiléhá, že nutno postaviti zvuk jeho někam mezi rozhodné š a k a přiblížeme asi pravé povaze jeho nejvíce, přirovnáme-li jej zvuku eh, kteréž se utvoří přiblížením se zadní části jazyku k měkké části nebí, když chceme vysloviti po ch pravé měkké i. Tu máme zvuk hrdelní, kterýž se jenjen chystá, aby přešel v š anebo š polské. V povaze tedy zvuku toho sotva jest, co by samo o sobě svědčilo proti bližší příbuznosti jazyků arských s litevskoslovanskými; od skr. č vedla by přes litevskoslov. š k slov. s jediná čára nepřetržených proměn.

Shoda tato mezi jazyky i zeměpisně sobě nejbližšími byla by ještě vážnější, kdyby se hojněji doložiti dalo skutečnými příklady, čemu Ascoli ²) učí. Tento vytknuv, že v skr. je dvojí dž, jedno hláska střední k č, jež před t a th co k na jevo vystupuje (judž jukta), druhé střední hláska k č, kteréž za týchž okolností v š přechází, (jadž vš-ta) dokládá, že skr. dž druhého způsobu stojí oproti stbaktr. z, lit. ž, slov. z mezi tím, co prvé v stbaktr. hláskou dž v lit. a slov. hláskou g zastoupeno bývá. Rovnice tato druhá nedokazuje v otázce naší ničeho; nabývala by teprv tehdy platnosti, kdyby byl Ascoli našel na shodu mezi skr. dž, slov. z, lit. ž více dokladů než jediné skr. mardž stbakt. maréz-ait strb. mlną lit. mělžu. Však z jedné květiny nelze uvíti věnce, tím méně ustanoviti z jednoho případu hláskoslovné pravidlo.

Zbývá tedy toliko skr. č lit. š slov. s jako doklad zvláštní shody, o té však panuje celkem mínění trojí. Buď se soudí, že přechod svrchu dotčený počal se díti a se dovršil toliko v skupení arsko-litevsko-slovanském, a že ostatní jazykové jeho účastni

²) Corsi di glottologia.

120

Ed. Novotný

nebyli a nejsou (Schmidt); buď se věří v pouhou náhodu, která u jedné věci jazyky arskými a litevsko-slovanskými zavládla, když již svůj samostatný život vedly, jazyků pak ostatních se netkla (Schleicher a jiní); buď se za třetí soudí, že již v tak zvaném prajazyku rozdíl byl mezi *k* rozhodně hrdelným a jiným, jež se blížilo zvuku popsanému svrchu za příčinou skr. *ç*. Majíce zřetel k mínění třetímu, vidíme opět mínění dvoje. Ascoli uznává rozdíl obojího *k*, ale nenalezaje, že by mimo jazyky arské a litevskoslov. potomci obou zvuků od sebe se různili, utíká se k domněnce, že ostatní jazykové ono změkčení opět napravili či zhojili v pouhé, čisté *k*. A Fick konečně (Die ehemalige Sprach-einheit der Indogermanen Europas) dokazuje, že hrdelnice temná byla v skutku v prajazyku dvojí, a že následky rozdvojení toho neokazují se toliko v dotčených jazycích, nýbrž i v ostatních členech kmene indoevropského.

Z předu nutno vyloučiti veškeru náhodu; věda s náhodou přestává býti vědou, věříc v zázraky. Abychom v zázraky věřili, žádá Schleicher a kdož téhož mínění jsou, klada do svého prajazyku pratvary *kas* a *katam* a odštěpuje pak od prajazyka větev arskou s jedné a větev litevskoslov. s druhé strany, které pědivným způsobem tak se shodují, že v tom zájmeně tázacím i v skr. i v litvoslovančině (kàs, *kъ-to) zůstalo *k* tím, čím bylo od prvopočátku, v číslici pak *katam* a podobných 16—20 připadech nejpěknější shodou vyvinulo se jednak *ç*, jednak *š* a s. Zbývá tedy, abychom učení, jež Schmidt zastupuje, vážili proti učení Fickovu. Vyskytuje-li se onen tak rázně provedený rozdíl toliko v arských a litevskoslovanských jazycích, nelze nám jinak souditi, než že činily všechny jazyky tyto ještě tehdy celek, když jazykové ostatní již se byli odloučili. Dokáže-li se na opak, že stopy rozdílu obojího *k* (*k* a *k* — *ç*) se jeví v jiných jazycích kmene indoevropského, není tu příčiny, pro kterou bychom chtěj nechtěj litevskoslovančinu s jazyky arskými obzvláště spojovati musili. Fick přihlíží nejprvé ku keltštině. Jazyk ten jeví se nám ve dvou haluzích, v keltštině irské a v gallobritské. Na těch se pozoruje toto: Oproti staroirskému c (*k*) stává gallobritské c (*k*) a *p*, z čehož lze souditi, že jazyk ten, z kterého ona dvě nářečí se odštěpila, nebo vyplynula, vládl dvojím *k*, a že nářečí stir. rozdílu toho se spustilo, nářečí pak gallobritské dále jej vyvinulo. Doklady zjevu toho jsou: staroirské *cach* (quivis) britské *pâp*; stir. *cia* (quis) brit. *pui*; stir. *cethir* (quatuor), galbrit. *petuor* stgal. *petor* v petorritum; stir. *coic* (quinque) galbrt. *pimp*; stir. *cer cren* (emere) skr. *krî* brit. *prcun*; stir. *cruim* (vermis) kambrické *pryf*; *sech* (secus ?) galbrt. *hep*. Porovnáme-li slova tato, (jsou to celkem všechna etymologicky jasná slova toho druhu, jichž Fick dopíditi se mohl), nenalezneme mezi nimi ani jednoho, kde by stir. *c* a galbrt. *p* stálo proti arskému *ç*, lit. *š*, slov. *s*. Naopak nalezámc ve všech slovech

rozhledy v oboru jazykozpytu.

121

keltských, v nichž tato rovnice platnost má, i v staroirském i v galobritském nářečí hlásku hrdelní a ne v jednom nářečí hrdelnici, v druhém retnici.

Příklady sem hledící jsou: *cu, cun*, (canis) kambr. *ki* mn. *kun* skr. *ćvan* lit. šů stb. *su-ka*; stir. *cét* (centum) brit. *cant*, skr. *ćatam* lit, šimtas stb. sěto stir. *clu* (rumor) kambr. *clyw* (auditus) *clywet* (audire) skr. *ćru* (audire) stb. *slu-ti*; stir. *oct*, *ocht* (octo) kamb. *oith* (m. oct) skr. *aštau* m. *acțau* (stbaktr. lit. *aštoni* *ašmas* (octavus) stb. osmѣ; stir. *deich* brit. *dec*; stir. *fiche, ficet* brit. *ucent* skr. vingati. Jedinou výjimkou z pravidla toho zdá se býti stir. *ech* (equus) oproti skr. *acva*, lit. *ašva*. kteréž se jeví v stgal. tvaru *epo* ve slovech *Epona* (bohyně koňstva) a pod. v brit. *ep*. Tu však Fick ne bez práva soudí, žr p není zástupcem pouhého č, nýbrž celé skupeniny *cv*.

Mimochodem budiž poznamenáno, že vůbec řeči býti nemůže o přechodu pouhého hrdelního *k* v *p*, ať již se přechod ten děje v keltštině, ať v řečtině, nýbrž že proměně této jen tenkráte rozuměti můžeme, předpokládáme-li skupením aspoň dvou hlásek, z nichž druhá nesla na sobě ráz hlásky retní, že tedy, myslíme-li si znakem *c* (*k*) to co v naší mluvě *k* sluje, zůstává ku př. mezi svrchu dotčenými tvary *cethír* a *petor* nevyplněná propasť. Fick vychází od pouhého *k* v prajazyku běžného a učí, že za hrdelnicí touto vyvinulo se *v*, že tedy z *k* povstala skupenina *kv*, která po případě buď v jednoduchou retnici *p* přecházela, buď opět rázu pouhého hrdelního *k* nabyla. V tom drží se způsobu v zvukoslovi nyní vůbec běžného, klada to, co se nám jednoduchým býti zdá, za původní. Sluší však uvážiti, zdali takáto jednoduchá hláska v prajazyku prý běžná není pouhou abstrakcí pomocí oka na oko učiněnou, a zdali spíše není pravdě podobno, že skupenina *ku* *kv* jest původní.³) Týmž způsobem bychom i co se blásky *ç* týká předpokládati musili skupeninu, v níž byl zárodek i slov. *s* i pouhého *k* příbuzných jazyků. Než otázka tato, ač nynější methodě zvukoslovné do živého sahá, netýká se přímo rozhodnutí o předmětu naší úvahy. Tolik jest zjištěno, že rozdíl oněch dvou *k* jeví se také mimo jazyky arské a litvoslovanské, a sice ne toliko v keltštině, nýbrž především i v latině a řečtině.

Latina zajisté nejeví *qu* (*kv*) tam, kde jazyky arské mívají *ç* lit. š slov. *s*; oproti tomuto zvuku okazuje z pravidla *c* (*k*), *qu* pak mimo pouhé *c* oproti arskému lit. slov. *k* nebo č. Máme tedy proti skr. *kis* lat. *quis*; proti skr. *čatvar*, *quatuor*, ale proti skr. *ćatam*, *centum*; proti *daçan* decem. Podobným způsobem stává v řečtině *xx*, *π*, *ππ*, *τ*, *ττ* proti latinskému *qu*, ale žádná z hlásek těchto nezastupuje *ç*. Tedy opět tázací zájmeno *ka* ř. *πό-θεν* πῶς a p. ὄ-ππῶς ὁππο-θεν a t. d. m. κΦόθεν, κῆφως

³) Viz o tom Al. Ludwiga: Agglutination oder Adaptation. §. 4.

I22

Ed. Novotný, rozhledy v oboru jazykozpytu.

πίστρος α τέτταρες lat. quatuor, τινω ποινή strbaktr. kaêna (poena), ὁπ proti lat. oculus. Jako v latině stává vedlé qu i pouhé c proti skr. k, č, tak se děje i v řečtině, ale jen k proti ç, lit. š slov. s. Tedy κόγχος skr. ἄκηκα κλῆος skr. ἀρανα, κνῶν skr. ἀνα, κενῶς skr. ἀκηνα stb. suj. Méně jeví se rozdíl obou k v němčině.

V celku se nám tedy věc ta tímto způsobem okazuje. Dříve
než byly různé jazyky indoevropské, byl rozličný způsob vyslo-
vování v slově tom, které sanskr. **çatam**, lit. **šimtas**, slov. **sъto**,
ř. **ćkaτόν** lat. **centum** stir. cét a v tom které skr. **čatvar** lit. **ke-**
**turi** slov. četyrie ř. τέτταρες lat. quatuor stgl. petor zní. Rozdíl
ten zachován jest rozmanitým způsobem, alc dosti rázně v růz-
ných jazycích kmene indoevropského. Fick po Ascolim stanoví
v prajazyku dvoje k, jedno k, kterým si asi myslí naše obyčejné
k, a druhé k, z něhož se vyvinulo ç arské. Ono prvé přibíralo
v latině a řečtině po případě k sobě pazvuk retní v. Není však
pravdě nepodobno, dokládáme, že již z prvopočátku hrdelnice ona
byla spojena s hláskou retní; v sanskritě a kde jinde stojí pouhé
k proti lat. *qu*, by se bylo zběhlo totéž, co se stalo ve franštině
s lat. *qui*, totiž nastoupila pouhá hrdelní hláska na místo původ-
ního ku či kv, někdy snad také zavdaly retnice příčinu k oměkčení
v č. Jak mohlo přejíti kv v pouhé k, tak některé jazyky jeví
proti skr. c, lit. š, slov. s, též také jen k.

To tedy, co se zdálo již Boppovi znamením nějaké zvláštní příbuznosti mezi arijskou větví kmene našeho a litvoslovančinou, a co si opět Joh. Schmidt vzal za vynikající důvod zvukoslovný, pozbývá, jakožto věc náležící pradobě jazyků našich, síly dokazující. Zbyla by tedy toliko sykavost jako znak příbuznosti, ta však sama o sobě, nehledě ani k povaze přece jen nejisté hlásky č váhy míti nemůže. Theorie o nepřetržitém spojení jazyků evropských a asijských jest zbavena jednoho vážného důvodu, který by ji podpíral proti mínění těch, již větev evropskou odtrhují a ostrými hranicemi dělí od větve asijské, ale jinak sama o sobě tím netrpí ani učení ono, aniž důvodu nabývá učení druhé. Příště uvážíme, co souditi sluší o důvodech ostatních.

O některých překážkách vyučování na školách
středních.

Podává V. Ot. Slavík.

(Dokončení.)

Vyskytuje-li se nedůslednost školního vedení ve vystupování podstatně různém jednotlivých učitelů, nazýváme ji neshodou ve sboru učitelském, jež vadíc celkovému výsledku neméně než nedůslednost jednotlivce rozličným způsobem se jevívá. Jestíť to na př. ještě závadou nemalou, vystupuje-li u týchž učňů jeden učitel příliš přísně, u kterých jiný se slušnou mírností sobě vede,

V. Slavík, o některých překážkách vyučování na školách stř. 123

třetí pak snaď až v opak zabíhá. Stáváť se, že u žáků majících příležitost porovnávati takové počínání nestejně oba zástupcové výstřednosti pozbývají půdy pro zdárnou působnost. Při tom pak dařívá se přepjaté shovívavosti z pravidla ještě hůře než jejímu opaku. Přísnosť zajisté, pokud jen zachovává rozdíl v trestech, nevadíc celkem kázni, udržuje náležitý pořádek a pokoj a třeba i nebyla žákům po chuti, dodělává se v příčině didaktické přece obyčejně výsledků dobrých, kdež přílišná shovívavost podkopávajíc všeobecnou kázeň a sebe samu uvádějíc v lehkost a úsměšek prospěch v předmětu činí pochybným. Při tom pak sluší ještě uvážiti, že žáci per analogiam až příliš snadno přenášejí i do jiných hodin a předmětů nezpůsoby, jež shovívavý učitel jim trpí, netušíce ani, že by to bylo neslušné, ba někdy u jiných se na to i odvolávají.

Mimoděk přichází nám tu na mysl i neshoda, která z toho vzniká ve sboru učitelském, když který jeho člen chtěje nad jiné žákům státi-se oblíbeným rozličnými prostředky a prostředečky (na př. dovolováním věcí toliko dospělejším vyhražených) rušívá jednotnou kázeň školní a kupuje populárnost svou na újmu svých kollegů, čemuž ovšem (čím dříve tím lépe) přítrž učiniti musí ředitel, jehož povinností jest, vyrovnávati neshody u vedení školy se naskytující.

Též při ukládání trestů může se naskytnouti závada značná, nedbá-li se bedlivě jakéhosi rozdílu a postupu od mírnějšího trestu k vážnějšímu, kterým by trestaný zároveň živě byl upozorněn, jak daleko vzdálil se již od cesty pravé. Domluvou soukromou ba i veřejnou nebo pokáráním nevyřídilo by se ovšem mnoho v takové škole, v nížto by s jiné strany trestalo se tresty nejdůtklivějšími, na př. zavíráním, aneb v níž by se i pro menší poklésky, nevycházející ze zatvrzelosti, ustavičně hrozilo známkou „mravní chování méně zákonné“; častým opakováním pozbývá i nejostřejší trest své působnosti; měsíční ohláška o nedostatečnosti nebo neslušném chování stává se žákům předmětem žertů a také u dozorců váhy pozbývá, může-li doložiti mladý nedbalec, že většinu třídy zastihlo totéž opatření, ano i špatnější známka z mravů mezi četnými účastníky přijímá se lhostejně. Proto třeba v tom co nejvíce šetřiti míry, a právě ve třídách zvláště nedbalých pochvalou zjevů třeba jen relativně dobrých nahrazovati a oživovati působení trestů, jejichžto častým opakováním i cit třídy se otupí.

Konečně dotknouti třeba ještě jedné neshody, které nedostává se někdy náležitého ocenění. Míníme nestejně přihlížení k slušnému zevnějšku obzvláště oněch věcí, s nimiž má přistupovati žák před učitele své, jako: kněh, knížek, nákresů a p. Nejen ruší se tím jednotné vedení, tak velice důležité, když s jedné strany s domnělou geniálností téměř okázale toho se nedbá, nač jiný učitel klaše váhu patrnou, při čemž vážnost obou

124

V. Slavík

se zlehčuje, nýbrž jestě důležitější jest pro žáky v tom moment
čistě vychovávací. Pravda-li, že nejdůležitějším následkem školního
vedení jest to, že zvykají žáci trvalému a rozumně
uspořádanému zaměstnání, na němž v každém povolání
zakládá se vše zdaření: musí stejně se uznati, že sotva bude
mužem čistoty a pořádku milovným ten, kdo v mladistvém
věku bez pořádku a čistoty byl vychován, slýchaje s míst vážných
za malichernost a puntičkářství je prohlašovati.

5. Další nesnáze zvláště v oboru kázně na školách středních vznikají z toho, že (jakož nelze popírati) jsou mezi školními pravidly věci, proti kterým se obrací veřejné mínění skoro naskrze, a jiné opět, jež unikajíce všeliké kontroly — zvláště v městech velikých — mají platnost jen velice pochybnou.

Ale ovšem pokud se pravidla tato tak jak jsou na začátku každého školního roku žákům předčítají, aby se jimi v šemi řídili: potud také třeba hájiti dle možnosti přese všechny obtíže platnosť jich všech, aby aspoň morální moment se obhájil. Než netajíme přesvědčení svého, že by zajisté nebylo nemístné, kdyby právě takovéto věci na kompetentním sjezdu professorů vzaly se v úvahu a příslušnou cestou působilo se ku změně nařízení o kázni, pokud nesrovnávají se s odůvodněnými požadavky času. Ovšem choutkám patrně škodlivým a nemoudrým nesmí se hověti, byť i vystupovaly sebe obecněji, a doufáme pevně, že by vhodným po-
učením v čas a na místě příslušném u věci této mnoho ještě dalo se učiniti.

Avšak jakož zanedbávání daných nařízení, taktéž jest na škodu i dávání takových nařízení, — zvláště co se trestů týká — o jichž provedení a zachování nelze nabyti jistoty, jako jest domácí vězení, zápověď, aby se nestýkali žáci s tou neb onou osobností mimo školu a p. Dojdeť se cíle u žáků řádných jistěji a spíše poučením neb napomenutím; žáci pak lehko-
vážní obejdou tak nebo jinak pro nemožnost kontroly nařízení takové majíce posměch pak i z nařizujícího.

6. Na konec zbývá ještě upozorniti na některé závady didaktické, jimiž žádoucí prospěch ve školách středních také mnohdy se znesnadňuje. To pak děje se

a) ukládá-li se žákům příliš málo tak, že duševním silám jejich nedostává se prospěšného napínání, bez něhož jim nelze dojíti plnéhc rozvoje a žádoucího zmohutnění. Jediným slabochům daří se při tom dobře; chlapců však schopnějších síly hynou ležíce ladem, z nich pak samých, odvyknuvších časem potřebnému namáhání sil, stávají se konečně lenoši, kteří vyhýbavše se po delší dobu práci vydatnější všeliké práce na konec stanou se neschopni; chlapci však, jejichžto bujaré síly nenechají se takto umořiti, hledají si sami zaměstnání jinde, a čí to vina, zabloudí-li při tom na cesty nepravé? — Jiné nehody přináší u vyučování opak toho, když totiž

o některých překážkách vyučování na školách středních.

125

b) přepínají se síly žactva. To svědčí snad několiku málo vynikajícím, slabší však buď z počátku hned váznou a klesají, nebo majíce dobrou vůli delším namáháním přílišným ocha-bují, pozbývají chuti k učení; že síly slabé tu hned zpředu již jsou ztraceny, o tom netřeba se šířiti.

Samo sebou se rozumí, že rovně závadné jest přeskakování. z jedné krajnosti v druhou a jedině dobrý že jest jakýsi mírný střed obou jich stejně vzdálený, kterého však jen delší zkušenost praktická nebo zvláštní nadání didaktické poskytnouti může i v době kratší. — I zde litovati jest nám, že nedostává se čekatelům učitelství středních škol řádného navedení před nastoupením úřadu, jak by si počínati měli při vyučování rozličným předmětům u žáků různého stáří a různé povahy, kteráž věc jistě neméně důležitá než vědecké jich vzdělání.

Vadný jest to dále způsob vyučování, jest-li že

c) dlouho se pracuje výhradně se žákem jedním, při čemž ostatní sami sobě se ponechávají jenom když nečiní výtržnosti. Vadí pak způsob tento hlavně tím, že přemáhaje zkoušeného ostatní aspoň nepřímo vybízí k nečinnosti, nepozornosti, roztržitosti a ku všemu, co s tím souvisí; mimo to patrně podporuje se tím i domácí nečinnost, když obzvláště v hojně navštěvovaných třídach nižších takto jen po delších mezerách může každý ku zkoušce přijíti, mají-li přece všickni býti probráni. Odtud didaktická zásada: zkoušej krátce, ale často. Než i delší dobu možno se beze škody pro celek obírati s týmž žákem, jest-li že zároveň při tom hojnými otázkami podřízenými a vedlejšími nebo i opakováním řečeného potahují se do toho četní žáci jiní jsouce nuceni takto stále a bedlivě v duchu pracovati s vyučujícím.

d) S nemalou škodou pro školu bývá přednáška, které pro obsah nebo formu žáci nerozumějí. Obsah přednášky takové jest arciť pro posluchače ztracen, což u předmětů školních jest již samo o sobě nehoda velká, poněvadž i všechen postup další, o to, co předešlo, se opírající, podstatně se znesnadňuje, ba někdy i činí nemožným. Že však žáci nerozumějíce přednášce učitelově mimoděk jinam v mysli zaletají, až si — trvá-li po delší čas vyučování takové — navyknou roztržitosti a nepozornosti, což pak i na jiné předměty se přenáší: to jest nehoda, kterou více méně trpívají i předměty jiné, jakož i tím, že žáci snažliví chtějíce doma vniknouti v to, čemu ve škole neporozuměli, na ujmu předmětů jiných bývají nuceni jednomu věnovati času nepoměrně mnoho. Závada tato objevujíc se nejčastěji u nastavajících učitelů, přišedších právě z vysokých škol, opět připomíná pilnou potřebu nějakého vhodného v té příčině opatření.

e) Rovněž se roztržitost budí rozvláčným přednášením a podrobným výkladem toho, co samo sebou dosti jest zřejmo anebo docela žákům jest známo. Proto má zvláště

126

V. Slavík

nově nastupující učitel do podrobna se vyptati, co vyloženo již od předchůdce v předmětě tom; že pak obzvláště v předmětech jazykových a též některých jiných takovéto podrobné poznání velice bývá nesnadné, z toho patrno, že časté střídání se učitelů téhož předmětu, zvláště se stránky didaktické bývá škodlivé, nehledě ani na závadnost jeho v příčinách jiných.

Posléze nelze schvalovati také, aby se přednášelo ve škole, co se nebude zkoušeti, poněvadž i tím se dává větším dílem jen příležitost k roztržitosti a nepozornosti, která pak i u žáků obyčejně pozorných a dbalých mimoděk též dále působí nakažlivě; a tak stává se mnohdy odměna, jíž horlivý učitel hodlá se zavděčiti třídě pilné, aspoň pro žáky předmětem tím méně zaujaté, začátkem dráhy, na kterou snad nikdy nebyli by zabočili, kdyby takovýmto spůsobem nebylo se jim k tomu dostalo příležitosti, vědoucím, že pozornosti tady netřeba. Z též příčiny stává se navštěvování školy na konci roku, když všeobecně již známo, že klassifikací žáků jest hotova, věcí velmi choulostivou, přinášejíc jistě více škody než prospěchu, a opatření, jímž na některých ústavech před rozdáním vysvědčení na několik dní žáci domů se rozpoustějí, se stanoviska toho jest odůvodněno.

* * *

Vyloživše takto značnou řadu nesnází a překážek, jež zdárnému působení škol středních valně staví se na odpor, dotkli jsme se při některých i prostředků proti nim, jinde však opominuli jsme to v domnění, že vyložením jejich původu naznačen zároveň i lék proti neduhům těm; a opět jinde zůstavujeme si výklad na jinou dobu. Jedna věc jest tu nad jiné závažná, ku které nikdy nelze s dosti velkým důrazem obraceti zřetel těch, jimžto záleží na vychování a vzdělání mládeže zvláště dospívající. Jestíť to mysl klidná, nezkalená bouřemi vášní a nevyrušovaná různými dojmy záchvatnými, bez níž žádoucí výsledek studií více méně stává se nemožným. Na hladké a čisté ploše mile daří se i sebe jemnější nákres ruce dovedné; na rozryté a pokálené nemnoho svede i kreslič nejlepší. Podobně ujímá se rychle a roste símě v půdu kyprou vložené, ač neruší-li se vznik jeho nevčasným rozrýváním půdy oseté. Pravým však neštěstím pro studujícího jest mysl roztržitá, zaujatá rozličnými dojmy rušivými nebo zmítaná zcela vírem vášní otravných. Mysl taková, nemajíc té opravdové vroucnosti, jež nezbytnouť jest podmínkou zdárné činnosti duchovní, lhostejně jenom má se ku předmětům školním a následkem roztržitosti své chápe je toliko povrchně; ký tu div, jest-li že bez chuti a důkladného rozumění studium vázne, někdy i úplně uvázne! A i to málo, co si přece osvojila mysl roztržitá zůstává jí majetkem pochybným, poněvadž pamět její u věcech

o některých překážkách vyučování na školách národních.

127

těchto bývá velmi nevěrná a nespolehlivá, míchajíc a pletouc
zhusta věci naprosto různé. Jestiť zajisté paměť lidská jako jemná
tkanina, jejížto jednotlivá vlákna vzájemně do sebe zasahujíce, jedno
k druhému vede a spojení usnadňuje se všemi ostatními; tak
i v paměti lidské, pokud jest neporušená, jedno ponětí z dru-
hého plyne, jedna myšlénka na druhou přivádí, jedna věda druhé
platnou jest podporou. Když však do jemné tkaniny té vichr
vášně se zabere, pak ovšem neobstojí něžné ono předivo a v ne-
ladu rozervaném marně hledají se myšlénky a pojmy sourodé.
Proto záleží každému rozumnému vychovateli a učiteli na tom
velice, by před touto nehodou zachráněn byl co nejvíce a nej-
déle jeho chovanec, čímž mu zajisté prokáže službu tu největší;
naopak však viděti z toho patrně, jak neblahé služby konají mi-
láčkům svým ti krátkozrací „lidumilové“, kteří hovíce roz-
ličným choutkám rozedírají útlou mysl mládeže tu ohromujícími
nebo svůdnými dojmy divadelními, tam zase kluzkými dráždidly
hostinců, kaváren a jiných společností nepříslušných. Nemyslíme
ovšem, že by studující — zvláště dospělejší — směl zůstati do-
cela vyloučen z divadla, aniž máme za to, že každá společnost
v hostinci a kavárně nezbytně hrozí mu nákazou; avšak v obojí
příčině opatrnosti a pečlivého výběru třeba. A totéž platí o ji-
ných zábavách a mimořádném zaměstnání studujícího, zvláště pak
zpěvu, hudbě a p. Jsouť zajisté přednášky takovéto samy o sobě
neškodné, a bavíce ve prázdných chvílích způsobem šlechetným
smysl jinocha, jenž by bez nich vydán byl snad mnohým nápa-
dům škodným, stávají se i vítanými prostředky vychová-
vacími. Jakmile by však záliba v nich tak živě jímala mysl
mladistvou, že by tím předměty školní patrně pozbývaly své zají-
mavosti a přitažlivosti, pak by přese všecek důstojný ráz svůj
studiím stávaly se závadnými a nastávala by potřeba, by studu-
jícímu buď byly obmezeny neb zcela zapovězeny.

Paedagogicko-didaktická průprava kandidatův učitelství
ná školách středních.

Podává V. Ot. Slavík.

V prvním čísle těchto Listů poukázali jsme na nedostatečnou
průpravu paedagogicko-didaktickou při kandidátech učitelství na
školách středních a naznačivše aspoň krátce neblahé její ná-
sledky odložili jsme na jinou dobu rozpravu o tom, kterak asi
by se vyhověti mohlo za nynějších okolností nedostatku tomu.
Následující řádky buďtež věnovány důležité záležitosti té, o nížto
jistě plnou měrou platí jako o mnohých vadách jiných, že snáze
jest ji poznati než napraviti.

Úkolem škol středních jest, aby vyučováním k vyšší vzdě-
lanosti přiváděly mládež sobě svěřenou, buďsi to již vyučo-

128

V. St. Slavík

vání humanistické, založené hlavně na studiích jazyků klas-
sických, anebo realistické, opřené zvláště o vědy t. z. prak-
tické. Jakož pak vzdělanost, bytně lišíc se od učenosti,
stejnou měrou má na zřeteli rozvoj sil duševních i ušlechtění
srdce, nepostačuje, by učitel na školách těchto byl opatřen
toliko náležitou znalostí svých předmětů, — o čež studiemi na
vysokých školách a následující zkouškou státní s dostatek jest
postaráno —, nýbrž třeba tu ještě něčeho jiného, ač má-li pů-
sobení jeho potkati se s výsledkem žádoucím. Musíť on zajisté
také uměti s vědomostmi svými nakládati tak, aby svěřenci jeho
věkem, povahou, schopnostmi a vědomím rozdílní, mohli snadným
způsobem a důkladně naučiti se po jeho navedení předmětům
předepsaným t. j. on musí uměti vyučovati; maje pak
k šlechetnosti vésti srdce mládeže tak různě naladěná nemůže
objíti se bez důkladnějších vědomostí vychovatelských.
Jestiť pak umění toto — paedagogicko-didaktické — učiteli
na školách středních tak důležité, že náleží k podstatným
vlastnostem řádného učitele v oboru tom, a že bez něho rovněž
tak nepostihne konečného účelu svého, jako bez důkladné zna-
losti předmětu, jemuž má učiti. Proto mělo by též stejně býti
pečováno při kandidátech učitelství tohoto o důkladné vědo-
mosti odborné i o náležitou průpravu paedagogicko-
didaktickou.

Toho ovšem vyžaduje theorie, tomu mělo se vyhověti naří-
zením roku zkušebního, jenž dle předpisů o stát. zkoušce
(Matauschek §. 19. str. 81) každému kandidátu se ukládá,
aby osvědčiv vědeckou způsobilost svou také v oboru paedago-
gicko-didaktickém mohl opatřiti sobě, čeho potřebí. Trvalým
však nedostatkem učitelstva na školách středních, zvláště pak
filologů, děje se, že většina kandidátů těchto, sotva že ukončila
študium akademické, volána bývá na místa supplentská do škol
středních, kde netoliko plnou měrou zastávati jest jim povinností
řádných professorů, nýbrž jakožto „benjamínům“ nezřídka
i vyučovati předmětům, jež nikomu se nehodí. Kdo za takového
stavu věci jest více politování hoden, zdaž vyučující či vyučovaní,
o tom rozhodnouti nesnadno. Než i v oněch případech řídkých,
když kandidát jest odkázán na rok zkušební, nedostává se
mu zhusta onoho navedení pečlivého, o němžto mluví se v čís. 5.
a 6. předpisu výše dotčeného (str. 82.), jedině z té příčiny, že
povolaný k tomu třídní, jsa opatřen sám počtem hodin co
možno největším a maje nadto v hodinách prázdných opravovati
množství úkolů, nemá ni času, ni zvěžesti potřebné, ba snad
ani závazné povinnosti, aby přes vyměřené maximum své staral
se ještě o jiného. Nezbývá-li pak ani řediteli mnoho času pro tako-
vého začátečníka, nebo je-li zkušenost třídního ještě nevalná, odkud
má dostati se nastávajícímu učiteli zamýšleného zákonem nave-
dení paedagogicko-didaktického, bez něhož nelze přece mysliti

Paedagogicko-didaktická průprava.

129

sobě zdárného působení? A tak i v tomto méně nesnadném po-
stavení jednává nováček takřka na zdařbůh beze světla tápaje
v temnostech nezaviněných, z kterých sám ne vždy vychází bez
pohromy, a nevzniká-li více škody než prospěchu z jeho působení,
záleží dílem na vrozených jeho schopnostech, dílem na způso-
bilosti učitelské, ze soukromých poměrů nabyté. Avšak někdy
jeví se následky povážlivé. Vyznačují-li se n. p. celé třídy
zvláštní nekázní, může to sice až po jistou míru míti základ svůj
v poměrech časových nebo místních a pocházeti z nahodilého
sběhu živlů nevázaných při samém počátku študií zvláště nyní,
kde přijímají se žáci do první třídy pouze na základě přijímací
zkoužky bez vysvědčení mravnosti; nezřídka však nese toho
větší neb menší vinu vadné vedení školní, jež déle trvájící bez-
taktností svou i řádnou třídu konečně může pokaziti. A bývá-li
tu a tam celá třída nebo třeba jen valná její většina v ně-
kterém předmětu neobyčejně zanedbána, jeví-li se k němu obecná
nelibost: kdež jinde hledati sluší pramen zjevů těch, ne-li v ne-
dostatečné způsobilosti paedagogicko-didaktické vyučujícího? Ná-
sledky pak nedostatku toho vlekou se obyčejně po mnohá léta
zůstavujíce nezřídka stopy své až do stáří.

Obrátíme-li však zřetel svůj k tomu, co pochází z nedo-
statku průpravy paedagogicko-didaktické přímo kandidátům uči-
telství na školách středních, objeví se nám vada nynějšího za-
řízení ještě povážlivější. Nejsa po zákoně zavázán vykázati se
studiemi paedagogicko-didaktickými a maje v každém oboru dosti
co činiti, by během určeného triennia k nastávající zkoušce státní
se připravil, hledí si i nejpilnější akademik obyčejně študií před-
mětových o paedagogiku a didaktiku — kromě vzácných výjimek
— ani nedbaje. Nebyl-li nadto poměry svými nucen, obírati
se vyučováním soukromým, přichází nastávající učitel z vyšin ab-
straktní vědy přímo do plného proudu praktické činnosti, o nížto
ani v theorii ani v praxi nemá téměř ani ponětí. Lze se tu di-
viti, jestliže cítě nedostatek ten a věda, jak důležitým jest každý
počátek, co svědomitý člověk s jakousi úzkostí nastupuje v nové
povolání své? A v jaké asi rozpaky přichází takovýto nováček,
jestliže zeptá se ho zemský inšpektor školní, kterými studiemi
paedagogicko-didaktickými připravil se na úřad svůj? To však od-
bude se v nemalé rozpačitosti odvoláním se na zákon, který ne-
vyžaduje průpravy té; ale co činiti ve škole před chlapci, kteří
neptajíce se po předběžných študiích a zákonech neodbytně potře-
bují řádného vedení? Tu teprv počínají rozpaky nekonečné a
jeden vadný pokus stihá druhý, aby opět ustoupil třetímu, až
konečně dle míry přirozeného nadání učitelského a okolností více
méně příznivých dříve nebo pozdějí vpraví se mladý učenec jakž
takž i v činnost učitelskou. Co však tu ztraceného času, co
zmařeného nákladu a neplatného úsilí a to jen proto, že dle

Listy filologické a paedagogické, 1874.

9

130

V. Slavík

stávajícího zařízení bez náležité průpravy formálné puštěn jest v proud činnosti praktické jako bez vesla na moře.

Než ještě jedna stránka předmětu našeho jest tuším bedli-
vého povšimnutí hodna. Mladý akademik, jenž značného sebevě-
domí nabyl na vysokých školách, kde prost jsa stálé dřívější
korrektury se strany představených k vrcholi věd vždy zalétal a
s volností jinde netušenou tak často zasedal na soudnou stolici
vysoké kritiky, nebývá právě nejzpůsobilejším k tomu, aby dojda
konečně veřejného postavení na školách středních ochotně přijí-
mal a bedlivě všímal sobě poučení, jak třeba zacházeti s latinskou
abecedou. Zvláště podstoupil-li brzo po akademickém tříletí s do-
brým výsledkem zkoušku, tuť přichází co hotový muž a byť i záhy
tušil jakousi nejistotu v oboru paedagogicko-didaktickém, nedbá
zhusta — aspoň zřejmě — o poučení, aby tím neutrpěla jeho
vážnost. Jinde opět, byť se i přjímalo poučení potřebné, nelze po-
pírati, že neudílí se vždy se žádoucí šetrností nebo ve způsobě a míře
náležité, jakož nemůže se očekávati, aby — zvláště za nynějšího
opatření věci — každý professor na školách středních mohl se
položiti za vzor v oboru paedagogicko-didaktickém. A tak má
i zkušební rok, pokud a jak nyní po většině se vykonává, své
vady, bez uěho však, jak výše okázáno, jsou školy střední ve
stránce paedagogicko-didaktické tak důležité opatřeny ještě hůře;
že pak v nynějších okolnostech není naděje, aby v nedaleké
budoucnosti věc tato podstatně se zlepšila, sluší pomýšleti tuším
na opatření nová, jimiž by — a třeba jen prozatím — po-
mohlo se potřebě tak důtklivé.

Uvažujícím pak při sobě věc tu připadá nám na mysl jakožto
prostředek nad jiné způsobilý zařízení na přípravnách učitelských,
kterým se kandidáti pro školství národní vzdělávají v oboru pae-
dagogicko-didaktickém, a jež by mutatis mutandis zavésti se
mohlo při fakultě filosofické opírajíc se dle potřeby spolu o aka-
demické gymnasium nebo gymnasium reálné co školu evičnou.

Stolice paedagogiky a didaktiky na fakultě té musela by za
tou příčinou ovšem býti zaujata mužem, který netoliko zevrubně
zná theorii věd téch, nýbrž též praktickou způsobilostí
vládne tou měrou, aby posluchače své upozorniti mohl i na me-
thodické zvláštnosti, jež různým předmětům, povahám a věkům
svědčí nejlépe. Že pak návod tak do podrobna jdoucí, jenž i na
různé způsoby výkladu, k obratům řeči, obrazům a výrazům ja-
zyka vyučovacího, tu případným tam zase nemístným, táhnouti se
má, může s výsledkem díti se jenom týmž jazykem, kterým po-
sluchači budou vyučovati, rozumí se tuším samo sebou, jakož
i to, že by takovéto přednášky pro budoucí učitele na školách
středních měly býti obligatními v části theoretické
i praktické. Představujeme si zajisté věc tak, že by v prvním
běhu roku studijního vyložila se obecná část paedagogiky
a didaktiky a snad i methodické zvláštnosti jednotlivých před-

131

mětů, kterým vyučuje se na školách středních; v druhém pak běhu následovala by čásť praktická, přístupná toliko poslednímu ročníku studií filosofických, aby pokud možno každý posluchač mohl pokusiti se ovýstupy praktické. V části praktické počal by professor, opakovav s posluchači vždy stručně, čeho třeba z příslušné theorie vzornými přednáškami jednotlivých částek některého předmětu pro různé třídy gymnasijní určených klada na to zvláštní důraz, jak různě třeba si počínati u žáků více neb méně dospělých. Po několika takových ukázkách následovaly by praktické pokusy kandidatů téhož předmětu (a třeba jen odboru), při čemž každý asi v půl hodině co nejzdařileji hledí přednésti a vyložiti látku nejprve po své chuti vybranou, později pak dle uznání professorova uloženou, ostatním však posluchačům již dříve ohlášenou. Tito pak uvážíce dříve doma, kterak asi zacházeti sluší při přednášce s látkou tou i co se týká obsahu i co třídy, pro niž určena, činí přednášejícímu vyučované žactvo odpovídajíce na otázky položené a žádajíce v čas za potřebné vysvětlivky, zároveň však bedlivý mají pozor jak na obsah tak na postup a formu přednášky, činíce si při tom potřebné poznámky. Po ukončení pokusu přikročí se ihned ku kritickému jeho posouzení a sice tak, že vyzve professor nejprvé přednáševšího kandidáta, aby dle jistých stránek (n. p. jasnosti, logičnosti, budivosti, poutavosti, mluvy) přednášky posoudil sám pokus svůj, při čemž bedlivě třeba šetřiti toho, by nébyly míchány věci různé. Je-li ten s poznámkami svými hotov, přijde řada na ostatní kandidaty, by o každé stránce pokusu pronesly odůvodněné mírnění své upozorňujíce způsobem šetrným zvláště na vady a poklésky až za stálého spolupůsobení profesora, jenž hned při pokusu poznamenává, vidí-li čeho potřebu, opraveno a vyloženo náležitě, cokoli pochybeno bylo při pokusu nebo jeho opravě. Rozhodující a souborný úsudek professorův zůstává ovšem vždy až na konec.

Tahovýmto způsobem pokračuje professor pak i vpředmětech jiných, dokud aspoň všecky odbory nejsou probrány; přítomnost pak všech kandidátů při přednáškách a pokusích ve předmětech všech znázorní jednak a vštípí jim obecné zásady paedagogicko-didaktické vydatněji, než by se čímkoli jiným státi mohlo, jednak opatří jim věc pro budoucí jich postavení velmi vzácnou, totiž vlastní úsudek zdravý i v odborech jiných, v kterých nyní tak mnohý hlas rozhoduje ve sborových poradách škol středních bez potřebné znalosti věcí, jak právě se namane. A jak značný jest přece obor rozhodování sborového! Také vzájemné zastupování se, tak často ve sborech professorských potřebné, usnadnilo by se tím nemálo.

Vedlé takovýchto výkladů a pokusů takřka domácích, kterými zvláště didaktické schopnosti docházejí svého rozvoje, třeba starati se též o praktické navedení v oboru pædagogickém,

9*

182

V. Slavík

jehož ovšem nabyti lze jenom vlastním názorem nelíčené skutečnosti, tedy jen ve škole mezi mládeží samou. Z té příčiny bylo by třeba, aby těmto posluchačům pædagogiky dostávalo se volného přístupu ku přednáškám, ne-li všech, aspoň některých professorů při některém gymnasium, kteří vyníkajíce zvláště jakožto pædagogové v oboru tom mohli by za vzor se postaviti. Pod jejich dozorem a u přítomnosti professora i posluchačů pædagogiky měly by konati se později praktické výstupy jednotlivců způsobem podobným jako dřívější pokusy domácí, při čemž ovšem nejdůležitějším bylo by kritické jich uvažování, jak výše již naznačeno, hned po ukončení školního vyučování.

Po takovéto průpravě mohlo by střední školství od nastupujících učitelů v příčině pædagogicko-didaktické zajisté mnohem více nejen očekávati nýbrž i žádati, obzvláště když by se — jak u nastávajících učitelů slušno — také při státní zkoušce náležitá váha kladla na způsobilost praktickou. Nebýváť plaveckým mistrem ustanoven, kdo znaje toliko theorii plování, skutečně plavati neumí, jako se nehodí za účetního pro nějaký rozsáhlý závod obchodní učenec, byť i sebe hlouběji byl vnikl v tomeství vyšší mathematiky, nedovede-li užívati vědy své k potřebám obchodním.

Že by se takto platně posloužilo školám středním, o tom sotva může býti pochybnost, zvláště uváží-li se, že zařízení, návrhu našemu více méně podobné, osvědčilo se již na přípravnách učiteiských nejen v cizině n. p. v Německu a j., nýbrž i u nás; zbývá však ještě všimnouti sobě, zda-li a jak bylo by lze u nás opatřiti zařízení takové. Tu pak vyskytují se v první řadě některé nesnáze na fakultě filosofické. Bylo by tu třeba především českého professora pædagogiky, jenž by vedlé theorie honositi se mohl zvláště způsobilostí praktickou; a že by dobrá vůle nalezla muže takového v národě Komenského, kdož o tom směl by pochybovati, věda, kterak synové národa tohoto i mimo vlast svou zaujímají čestně hojná místa ve vyšším školství národů jiných? A připouští-li se, že téměř na všech školách středních jsou aspoň jednotlivci, kteří za vzor mohou býti kandidatům na zkušební rok tam posílaným, tuť bude zajisté velmi snadno vybrati z nich jednoho, který by posloužil českým kandidatům všem. Valná pak většina posluchačstva českého na fakultě filosofické zasluhovala by jistě šetrnosti té, kdyby k tomu ani neměl práva národ český již z 19. čl. ústavy rak., a kdyby nebylo ani nad všelikou pochybnost jisto, že by náklad ten pro celé budoucí učitelstvo středních škol českých i státu se vyplatil.

Závažnější jest věc jiná. Triennium fakulty filosofické dostačuje tak právě, aby každý posluchač aspoň v nejdůležitějších částech oboru svého se rozhledl, chce-li však hned po uplynutí jeho s dobrým výsledkem podrobiti se státní zkoušce, musí po celý ten čas velmi svědomitě hleděti sobě povolání svého tak, že

Paedagogicke-didaktická průprava.

133

všeliké rozmnožení požadavků v době té tu a tam bude snad
zdáti se přílišným; a studium pædagogiky, jak jsme již výše na-
stínili, nedá se vyříditi jen leda bylo, ač má-li nésti ovoce
žádoucí. To jistě nesnáz největší návrhu našeho zvláště v době,
kdy sil učebních nemáme na zbyt. Než kdo proniknut jest pře-
svědčením, že pošetilé to počínání, svěřiti nemocnici člověku, jenž
znaje sice všecky léky, žádnou nemoc ni chorobu neumí oceniti
náležitě, ani naložiti s ní dle potřeby, ten zajisté bude hotov na
odstranění podobné nesrovnalosti ze škol našich přinésti oběť
přiměřenou. My pak z příčin výše již vyložených pokládáme
náležitou průpravu pædagogicko-didaktickou mezi věci středním
školám tak důležité, že nelze-li již nikterak postihnouti jí dosa-
vádním tříletím, neváhali bychom i pro čtvrtý rok studií
filosofických vysloviti se, jehož potřeba i mohútně vzrůstající
látkou téměř všech oborů vědeckých beztoho čím dál stává se
důtklivější. Tím by ostatně i zevně odpadla ona domnělá infé-
riorita, jež někdy od jiných fakult vyčítá se studiím filosofickým.
Přibylý tento rok vyrovnal by se však odpadnutím roku zkušeb-
ního, jenž — jsa dosud zákonem pro každého předepsán —
po takovéto průpravě stal by se zbytečným; že pak jakožto
student mezi sobě rovnými a před zkouškou kandidat
potřebnému poučení jest přístupnější než po zkoušce, kde mu
jest báti se, by nepozbyl vážnosti tu žáků tam professorův, a
poněvadž vzory akademické mohly by býti dokonalejší než
na kterémkoli ústavě jiném: byla by záměna tato jen s pro-
spěchem jak pro učitele tak pro žáky na školách středních.
K mimořádnému však stavu nynějšímu bez roku zkušebního —
jakožto pramenu vad zpředu uvedených, tuším, že tu zření míti
netřeba. Na konec sluší všimnouti si ještě gymnasia, které by
takřka cvičnou školou mělo býti abiturientům filosofickým. Z to-
hoto určení již samo sebou plyne, že professoři, jichžto před-
nášky měly by býti vzorem pro kandidaty, museli by vynikati
nad jiné hojnou zkušeností a zvláštním taktem pædagogickým,
jakož pak přednášky takové vždycky bedlivé rozvahy a přítom-
nost kandidatů trvalé upjatosti vyžadují, a že neobyčejné svědo-
mitosti v užívání času k tomu třeba, nemá-li praktickými
výstupy kandidatů býti porušen vyměřený úkol třídy: bylo by
tuším jenom po zásluze, jest-li že by služné takových professorů
přiměřeně se zvýšilo, jsouc pak i jiným sílám schopným vhodnou
pobudkou, by s důmyslným úsilím vedli sobě v povolání svém.
Že by plánu vyučovacímu nemusely býti na újmu výstupy
praktické, dokázáno zcela analogickým příkladem cvičných
škol u přípraven učitelských. Konalyť by se výstupy ty ve
srozumění s příslušnými professory, řídíce se co do obsahu před-
náškami školními a činíce z pravidla jich pokračování, jež by
přítomný professor předmětu toho dle potřeby později toliko po-
pravil neb doplnil, to pak by professorům tak dovedným, o jaké

134

Úvahy a zprávy.

tu jde, sotva mohlo působiti nesnáze nepřekonatelné; a neutrpí-li úkol jednotlivých předmětů tím, že úplně svěřuje se nováčkům, kteří dle nynějšího stavu věcí jsou neznalí pædagogiky a didaktiky, pak zajisté netřeba se báti ani v okolnostech výše vyložených. Při tom pak dostávalo by se školám středním učitelů a vychovatelů již z působilých, vědoucích nejen čemu, nýbrž i jak vyučovati mají, kteří nepodobali by se více zahradníkům, klestícím tu větve plodonosné, tam zas ošetřujícím z nevědomosti výběžky a bejlí škodlivé. Bude-li však i dále tak málo dbáno o náležitou průpravu pædagogicko-didaktickou při kandidatech učitelství škol středních, pak ovšem nelze nadíti se do nich utěšenějšího ovoce; pravdať zajisté — co dí Nazianzenus: *Τέχνη τεχνων, τὸν ἀνθρωπον ἄγειν, τὸ πολυτροπώτατον καὶ τὸ ποικιλώτατον τῶν ζώων*

Úvahy a zprávy.

Das Leben der Griechen und Römer nach antiken Bildwerken dargestellt von Ernst Guhl und Wilhelm Koner. Dritte, verbesserte und vermehrte Auflage. Berlin 1872. (Dokončení.)

Na str. 505 čteme: Die Versammlungen (auf dem Comitium) wurden unter freiem Himmel abgehalten bis zum Jahre 208 vor Chr. (546 der Stadt), in welchem, vielleicht bei Gelegenheit der allgemeinen Bürgerzählung, das Comitium nach der Angabe des Livius (XXVII 36) zum ersten Male überdeckt wurde.« Zdá se, že p. spisovatel místa uvedeného pozorně nečetl, sice by ze slov „eo anno primum, ex quo Hannibal in Italiam venisset, comitium tectum esse proditum est“ zajisté byl vyrozuměti mohl, že se to onoho roku vůbec po prvé nestalo, a z dalšího kontextu „et ludos Romanos semel instauratos,“ že také nikoliv za příčinou sčítání občanstva, nýbrž provádění právě těchto her. Ludi Romani toho času prováděny byly totiž z části na foru a od roku 218—208 sotva asi Římané pomýšleli na zábavy, až onoho posledního roku běhy válečné příznivý jim obrat v jižní Italii vzaly. Ostatně opravil tento omyl již Becker a neměl by tudy nyní žádný archaeolog, jenž o římském comitiu mluviti chce, dopouštěje se ho na jevo dávati, že prací Beckrových, jakkoliv v této části již valně zastaralých a překonaných, náležitě nepoznal.¹)

Podobným nedopatřením povstal opět omyl na str. 769 v slovech: „Sulla soll aus Furcht, dass sein Leichnam vom Volke beschimpft werden könnte, die Sitte des Verbrennens (crematio)

¹) Jak takový omyl nesnadno se vykořeňuje, vysvitá z toho, že se s ním n. př. též v slovníku Rich-ově setkáváme i vněmeckém Müllerově vydání s. v. comitium.

Uvahy a zprávy.

135

zuerst eingeführt haben.“ Z celého kontextu a hlavně ze slov nejbližších: „Keineswegs jedoch hörte seitdem die Beisetzung in Särgen auf — jde na jevo, že spalování mrtvol mezi Římany vůbec Sulla prý zavedl, kdežto ve zprávě Ciceronově (Legg. II. 22, 56) čteme, že týž „primus e patriciis Corneliis igni voluit cremari.“ Neboť že crematio již v 5. stol. před Kr. v Římě obyčejem byla, dokazuje, jakož vůbec známo, zmínka o ní v zákonech XII desk.

Nápadný jest také anachronism, když praví se, že Demonax zavedení her gladiatorských do Athen s důrazem odporoval, ale když Řecko od Římanů podrobeno bylo, že tyto hry přece mezi Řeky zdomácněly. Avšak Demonax byl vrstevník a přítel Lukianův!

Jiného druhu chyby a nesprávnosti jsou n. př. tyto: Na str. 231: „Da gab es bemalte Thonpuppen (κόραι κοροπλόθοι (sic) κοροπλάσται) in menschlicher und Thiergestalt.“ Bez rozmyšlení tu loutky κόραι a hotovitelé jich loutkaři κοροπλάθοι, κοροπλάσται za jedno kladeni. — Na str. 285 čteme opět, že herojský kulatý štít sluje ἀσπίς παντὸς (sic) ἔίση, což nemůžeme pokládati za nějakou snad chybu tisku již z vnitřních důvodů; i žasneme nad neznalostí řečtiny p. spisovatele, jenž ani po desíti letech tak neslýchané chyby nepozoroval. Tuším, že spoléhal pevně na Seilerův „Wörterbuch zu Homer und den Homeriden,“ kdež u vydání 5. (a toho bezpochyby p. spisovatel užíval) s. v. ἀσπίς tato chyba „ἀσπίς παντὸς ἔίση“ se vyskytuje — tam ovšem co chyba tisku, jež dávno již opravena, kdežto dílo páně Konerovo pořád ještě hyzdí! — Jiné takové desítilетé, již třetím vydáním prošlé, řekněme — chyby tisku jsou: ἀφλαστὸν m. ἀφλαστὸν str. 309, coronae plexiles (!) m. plectiles str. 618 a fullonia m. fullonica str. 610, ježto adj. fullonius jen neutr. formy substantivně se užívá. Slovo φλασκίον u Suidy prý co výklad slova λαγυνος stojí (str. 171) — ano zatím teprv u Tzetza se vyskytuje. Z řeckých adjektiv spisovatel proti historické pravdě substantiva učinil; míním výrazy na str. 283 λινοθώρηξ a χαλκοχίτων (což ještě na str. 737 se opakuje). Nenamítám ničeho se stanoviska mluvnického, ale popírám oprávnění k tomu, ježto v oboru graecity těch slov co substantiv nikdo neužil, nejméně pak v básních Homerových, kde je pravě p. spisovatel — nevím kterým divem — nalezl. Ostatně, abych i o věci se zmínil, neprávem se dovozuje, z obou míst pozdního, jak vůbec známo, katalogu (II. 529 a 830), že plátěný krunýř již za věku herojského Řekům znám byl. A co konečně oné „kovové sukně“ (χιτῶν χάλκεως) se týče, myslím že jest věc více než pochybná, můžeme-li jí něco jiného vyrozumívati, než obyčejný krunýř, již proto, že epitheton χαλκοχίτων ve své všeobecnosti (χαλκοχίτωνες ἑταῖροι, Τρῶες, Ἀχαιολ) zajisté pochází od obyčejného pancíře a nikoliv od nějakého zvláštního „chalkochitonu“. Leč vizme již místa,

186

Úvahy a zprávy.

jež prý jinak svědčí. Jest to především II. 6 113. kde však
στρεπτὸς χιτών buď s pancířem ve v. 99 věc tatáž jest (a tu dle
Aristarcha jen drátěnou košili by znamenal), aneb spíše dle schol.
Ven. za obyčejnou pod pancířem obláčenou, těsně k tělu přilé-
hající pletenou sukni pokládán býti musí. Il. 931 uvedené
στρεπτὸι χιτῶνες můžeme tím spíše za podobné pletené sukně
pokládati, ježto jimi (mladí) Trojané oděni jsou a tito na vá-
sách řeckých v pestrých, pletených, těsně k tělu přiléhajících a
pod kyčle sahájících sukních se objevují. Že by však, jakož opět
Rüstow a Köchly (Geschichte des gr. Kriegswes. str. 13) myslí,
στρεπτὸι χιτῶνες byly jakési krunýře kožené, t. j. z řemení slo-
žené, k tomu poskytl záminky výraz „εὐτυχητὸι ἱμάντες,“ jež za
část onoho koženého krunýře pokládají. Avšak my spíše Faesimu
přisvědčujeme, dle jehož (na poznámce Eustathiově založeném) mí-
nění těmito řemeny po případě jatci poutáni býti měli (jakou
pak slova τοὺς αὐτοὶ φορέεσκον obsahují ironii osudu!), ježto na
př. tāké Achilleus (χ. 397) řemeny opatřen jest. Svrchu zpo-
menutý názor Aristarchův, že στρεπτὸς χιτών u Homéra drátěnou
košili, (později θώραξ ἀλνσιδωτός nazývanou) znamená, jest ana-
chronism snadno pochopitelný; jest totiž ona košile původu po-
zdějšího, ač zase pravda není, co p. Koner na str. 276 o ní
dí, jako by teprv „in spätrömischer Zeit“ se vyskytovala, ježto
již Polybios (VI. 23.) v 2. stol. před Kr. o ní mluví. Mimo to
nemohl by básník v tom případě mluviti o dutinách (γύαλα)
pancíře, nemohl tedy na místech Il. 6 113 a 99 na mysli míti
drátěnou košili. Když jsme již v oboru zbraní, připomínám, že
nesouhlasím s p. spisovatelem, aby délka sarissy makedonské
z loket na stopy redukována byla (str. 292), ač v tom známé
autority, Rüstowa a Köchlyho, na své straně má, z důvodů pod-
statných, jichž tuto šířeji vykládati nelze ²).

Na str. 289 chce p. spisovatel obr. 273 podati nám doklad
události od Corn. Nepota připomenuté, že Chabrias v bitvě u Theb
„reliquam phalangem loco vetuit cedere; obnixoque genu scuto,
proiectaque (snad pouze proiecta) hasta impetum excipere ho-
stium docuit“. (Chabr. I.) Podané vyobrazení nemajíc s hoplitem
ani nejmenší podobnosti, nevím, kterak o té události může svěd-
čiti; také jest zde levá noha, o níž štít opřen býti má (obnixo
genu scuto!), dokonce vzad natažena; zkrátka, vyobrazení ukazuje nám
útočného peltasta, nikoliv pak hoplita útočný náraz očekávajícího.

Co p. spis. na str. 222. o lázních pro ženy připomíná, není
zevrubné a nemohu s ním souhlasiti, že v popírání jich pro
Atheny ještě rozhodněji si vede než Becker a s ním Hermann
(Charikles III² 77), nemaje pro to žádných důvodů. Myslím, že
spíše Starkovi přisvědčiti dlužno, jenž ze slov Athenaiových, že

²) Komu by na nich záleželo, viz „Zeitschrift für österr. Gymnasien“
1873, str. 747—750.

Úvahy a zprávy.

137

Fryna „τοῖς δημοσίοις οὐκ ἐκρῆτο βαλανεῖοι“ právem soudí, že
byly veřejné lázně ženské v Athenách za dob Aristofanových.
Mínění toto mohl bych ještě dále dotvrditi, kdy bych se neobá-
val, že tato rozprava meze překročí, ježto mi ledacos ještě zbývá,
co vytknouti třeba. Tak čteme na str. 502 „Hierher gehört ferner
die gewöhnlich mit dem Namen des Friedenstempels bezeichnete
Basilica zu Rom, welche zwischen dem Colosseum und dem Tempel
der Venus und Roma von Maxentius errichtet und von Constantin
dem Grossen vollendet wurde.“ K tomu podotýkám, že basiliku
Constantinovu (aneb spíše Maxentiovu) nyní nikdo více chrámem
míru nenazývá, a pak že jí p. spis. místo nemožné vykazuje, ježto
chrám Venuše a Romy celý hřbet Velie zaujímá, táhna se až
k samému Colosseu. Zmíněná basilika stojí mezi chrámem sv.
Kosmy a Damiana, aneb mezi kulatým chrámem Romula (syna
Maxentiova) a chrámem Venuše a Romy pod Velií. Vzpomenutý
tento chrám míru připomíná nám opět jinou chybu, kterou čteme
na str. 684. „Die erste (öffentliche) Bibliothek in Rom wurde
von Asinius Polio im Vorhofe des Friedenstempels angelegt.“
Asinius Pollio (nikoliv Polio!) zemřel v 4. roce po Kr. a chrám
míru byl teprv Vespasianem (Suet. Vesp. 8.) zbudován; nemohl
tudy Pollio bibliotéku svou tam položiti. Spíše musíme místo
její hledati v t. zv. „atrium Libertatis“ na Aventině, od téhož
Polliona vystavěném aneb aspoň obnoveném, jež nebylo ovšem
žádné předdvoří (Vorhof), nýbrž, jakož dle analogie lat. jazyka
dobře dotvrditi můžeme (a kteráž dle str. 496. ani p. spisovateli
neznáma není) obyčejné stavení k účelu zmíněnému asi větší
síní (atrium) opatřené. — Na str. 518. vyskytuje se v pozn.
ještě v tomto třetím vydání nesprávné udání délky Cirku, 21.000
místo 2100 stop; a na str. 522. mylné udání o divadle Marcel-
lově, že pojalo 30 tisíc diváků, ano bylo jen na 20 (v. Curiosum
U. R.) Jméno malíře Ludia (str. 584.) musí, tuším, nyní odstra-
něno býti a nahraženo čtením „S. Tadius“, jež u Plinia na svém
místě (H. N. XXXV. 116) s Ulrichsem čte L. Jan, spolehaje na
čtení rkp. bamberského. Na str. 418. máme spisovateli uvěřiti,
že známý onen výbuch Vesuvia r. 79. po Kr. o 16 let dříve se
stal r. 63. Zmatene tu patrně zemětřesení tohoto roku s pozděj-
ším hrozným výbuchem. O některých menších pokléskách věcných
již pomlčím; zmíním se ještě jen o některých vadách formálných
Sem patří na př. na str. 322. genitivy ἀγαθοῦ δαλμονος
a ὑγείας, jichž užití není správné vedlé něm. dativu, a podobně
ne dosti správná jsou slova: tirocinium fori vedlé něm. „Mit dem
Austritt aus den Knabenjahren“. Ohýbání řeckých a latinských
slov v textu německém jest zastaralé a nyní právem zavrženo.
V samém slohu a výrazech německých p. spisovateli výtky činiti,
sotva by čtenáře zajímalo, ale čeho tuto na konci opomenouti
nemíním, jest řada pochybení pravopisných, jež v takové knize
vyskytnouti by se neměla. Chybně psána jsou na př. tato slova:

138

Úvahy a zprávy.

ἐλαιοθέσιον str. 116, χιτῶν ποδήρης str. 190, σωφροσύνη str. 174, παρήοροι 302, ἀφαιρεῖν 321, lecticarii 656 a v indexu βακήρ, ἐλαιοθέσιον, ἐξωμίς, ἐπιβλήματα, ἐπίσταθμος, flaminica, οἶκος, ἀσάρωτος, περιδέραια. στλεγγίς, τυλεῖον, ὑποστρώματα a j. — V přízvuku řeckém pak pochybeno ještě mnohem častěji.

V Praze, v říjnu 1873.

Fr. Velišský.

C. Sallusti Crispi de bello Jugurthino liber izdao i protumačio Franjo Maiksner, prof. kr. gimnazija Zagrebačkoga. U Zagrebu, nakladom Ľav. Hartmán 1873. Str. 188. 8.

O potřebě kommentovaných vydání klassikův římských a řeckých ve školách středních posud rozdílná slyšeti lze mínění. Jedni nejraději naprosto by je vyloučili ze škol, míníce, že pomoc jimi podávaná odvádí žáky od samočinnosti a tak jim více škodí než prospívá, druzí zase ukazujíce k tomu, že právě nedostatek vší pomoci při domácí přípravě nemalou jest závadou žádoucího prospěchu v obou řečech klassických, potřebu jich pilnou uznávají a buď přímo neb nepřímo o její ukojení usilují.

Vydáním svrchu jmenované knihy přihlásil se původce její ke straně druhé; a my snášejíce se s míněním jeho, které vyslovuje v předmluvě, rádi připouštíme potřebu poznámkových vydání klassikův, ač jsou-li vzdělána rukou zkušenou a svědomitou i obmezena tou měrou, aby obsahovala výkladu jen tolik, co žákům za odstraněním skutečných obtíží napřed pověděti v pravdě prospívá.

Z tohoto stanoviště posuzujíce práci p. Maiksnera ovšem vytýkati bychom jí mohli, že v ní míra tato překročena i podáno dobrého celkem více než potřebí. Však proti výtce této zahradil se pan spisovatel tím, co připomíná o zvláštních potřebách studující mládeže v chorvatské domovině své, kteráž nemá ještě (jak na ty doby jinak býti nemůže) dosti pomůcek učebních, jako jsou větší mluvnice, slovník, dějiny literatury, starožitnosti a p. — A zajisté jen potřeby tyto přiměly jej k tomu, že mnohou věc, jež by jinak pominouti aneb pouhým odkázáním krátce odbýti se mohla, zvláště pojal do své knihy.

Pročež nehledíce tak k rozsahu jako obsahu zmíněné knihy, s potěšením oznamujeme o ní, že jest to práce záslužná, kteráž platnou službu prokáže studující mládeži chorvatské. Neboť jako úvod, kterýž se sručným přehledem dějepisectví římského podává všechny důležitější zprávy o životě Sallustiově i příhodnou úvahu o spisovatelské činnosti jeho, tak i poznámky, kteréž jsou dílem věcní, dílem mluvnické, projevují i řádné vědomosti realní i hojnou zkušenost praktickou a sepsány jsou spůsobem ku potřebě žákův (totiž třídy páté, jak z předmluvy víme) zcela přiměřeným. A ačkoliv p. vydavatel zásluhy původnosti nevyhledává, přece dlužno zaznamenati, že to, co z pramenův cizích vzal, nepřelévá (se skrovnými výjimkami) prostě do jazyka svého, nýbrž upravuje dle rozumu svého a rozhojňuje z vlastní zásoby, jak

Úvahy a zprávy.

139

viděti zvláště v poznámkách mluvnických z častého srovnávání obdobných zjevův jazyka chorvatského.

Základem tohoto soudu našeho není prozkoumání celé knihy, což na ten čas už bylo nemožné, nýbrž jen ohledání prvých 20 kapitol krom úvodu. Tudy i všechny jednotlivé výtky a poznámky, kteréž tu podáváme s touž upřímností, s jakou dílo celkem chválíme, týkají se pouze této jedné části knihy.

I. V úvodě, jinak bedlivě zdělaném, pozorovati jest několik nesprávností, kteréž asi vznikly nedopatřením. Tak na str. 6. (úvodu str. 1.) jmenují se mezi nejstaršími prameny dějepisnými tak řečené „fasti Capitolini“ a vedlé nich „fasti triumphales“, kteréž jen částí jsou předešlých, tak jako příslušné sem „fasti consulares.“

Na též str. uvádí se mezi annalisty staršími Sempron. Libo místo L. Scribonius Libo. Omyl tento vznikl as sloučením annalisty tohoto s annalistou C. Semproniem Tuditanem. — Na témž místě nesprávně psáno jest F. Maximus Servilianus místo Q. Fabius Maximus Servilianus, a na str. 7. Quadrigenarius m. Quadrigarius. — Bez práva počten též mezi annalisty (starší) řečník i znalec dějin a starožitností Ser. Fabius Pictor.

II. O textu, kterýž s malými úchylkami upraven jest dle „školního vydání Linkerova,“ připomínáme, že bychom si přáli, aby byl p. vydavatel veskrze přihlížel též k nejdůležitějšímu kritickému vydání Dietschovu. Zajisté byl by leckde text svůj s prospěchem opravil.

Tak hned v hl. 1, 5. beze vší pochybnosti čísti jest multaque místo multumque, neboť ono čte se v nejlepším rukopise Pařížském (P) i mnohých jiných (j. P², P³, M, M¹, G.) a k smyslu přiléhá co nejpěkněji. Vytýkáť tu Sall. lidem, že se starají o věci nepřístojné (aliena) a daremné (ac nihil profutura) ba namnoze i (multaque etiam — ovšem nikoliv veskrze!) nebezpečné (periculosa). A když už sáhl p. vydavatel ku čtení multumque, měl aspoň o tom slově poznamenati, že se nesmí spojovati s periculosa (srovn. Jakobs!), ježto by tak bylo mdlé, nýbrž se slovesem petunt (= mnohdy, často), i že není žádnou protivou k předešlému nihil, protože toto slovce se svým profutura činí pojem jediný = věci daremné. — Ostatně tu připomínáme, že místo toto citované u sv. Augustina má periculosa ac perniciosa, což za příčinou souhlasnosti s předešlýma dvěma členy protivy plného povšimnutí zasluhuje.

V hlavě 9, 3. přijal p. vydav. a na konci knihy (str. 186) obhájiti se snaží konjekturu Linkerovu tandemque eum adoptavit místo obyč. statimque eum adoptavit. Konjektura tato, čelící proti zřejmému svědectví všech rukopisův, zdá se nám býti nemístnou proto, že neshoda tohoto místa s hl. 11, 6. (kteréž se tak pomoci má), nikterak jí vyrovnána není. Neboť tandem nemá toho významu do sebe, aby ukazovalo k době pozdější (jako: naposled, po mnoha letech), nýbrž samo stojíc prostě by i tu dle známé moci své vytýkalo, že děj adoptavit

140

Úvahy a zprávy.

— jak už dávno bylo očekávati aneb dávno mělo se státi — konečně nastal, a to ovšem v době, o níž jest řeč, totiž když Jugurtha od Numantie se vrátil. Krom tobo soudíme, že ona beneficia, o nichž jest u větě předešlé řeč, právem rozuměti se mají ne tak o jiných skutcích Micipsových, jako hlavně o tom, že Jugurthu za svého přijal a dědicem trůnu spolu ustanovil. Není-liž právě to pochopitelno, že Micipsa, jakmile změnil smýšlení své k Jugurthovi, ihned (statim), ať tak díme, za čerstvé ještě síly nového úmyslu tato právě dobrodiní jemu prokázal, zvláště když se jimi Jugurthovi od Římanův tak vyznamenanému zároveň mohl odměniti? — Avšak má-li se neshoda tím trvající odstraniti jinak, či prostě vysvětliti nedopatřením Sallustiovým, nechceme rozhodovati; spíše klonili bychom se k druhému.

K záhadnému liberis v hl. 10, 1. podotýkáme toliko, že právem zdá se nám být položeno do závorek, ježto myšlenka tím vzbuzená (srovn. Jakobsovo vydání) v skutku byla by nejapná. Snad že povstalo toto liberis z poznámky opisovače, kterýž hledaje protivy k dativu tibi z domyslu je připsal.

V hl. 14, 3. zaměniti jest prostý infin. posse buď správným infin. c. accus. posse me (dle největší části rukop.) aneb konjunktivem possem (dle rukop. P¹).

V hl. 14, 15. vypustiti jest meos po slovech propinquos ceteros, ježto v excerptech vatikanských, jichž autorita nad rukopisy vyniká, slovo to se nevyskytá a krom toho snadno v něm poznati jest glossu vysvětlující předchodné (obrazné) propinquos.

V hl. 18, 2. čtení quas za qua nejen že vkusu více lahodí, nýbrž i nejlepšími rukopisy (P, P¹, P³, P⁴...) zaručeno jest s dostatek. Krom toho pravdě podobno není, že by byl opisovač změnil méně obyčejné quas ve qua, nýbrž naopak.

### III. K poznámkám řečených 20 kapitol dlužno

1. vytknouti některá místa, kde s výkladem p. vydavatelsvým se nesrovnáváme. I naskytá se tu hned záhadné ono místo v hlavě 5, 5. sed imperi vitaeque eius finis idem fuit, kteréž p. vydavatel vykládá: „on je vladao dok je živio, do svoje směrti“, dodávaje, že sed nemá se tu bráti u významu přísně adversativním, nýbrž za slabší autem. Avšak i kdybychom připustili (což citáty uvedenými, z nichž druhý jest nesprávný, doloženo není), že by mělo tu sed platnost pokračovacího autem, zdaž tím výklad onen obstojí? Nebylo by to nejen mělé, nýbrž zhola zbytečné po tom, co pověděno slovy předešlými o Masinissovi, připomínati zvlášť, a to s takovým důrazem, že vládl až na konec svého života? — Avšak kterak by se místo toto správněji vyložiti mělo, to nijak na snadě není. Jakobs na př. dobře poznávaje důraz věty této (s nímž zajisté i sed souvisí), vykládá takto: „Sed hat nichts Auffallendes, wenn hier unter imperium die Vereinigung der Herrschergewalt in einer Hand

Úvahy a zprávy.

141

zu verstehen ist ... Diese bestand nur, bis Mas... starb (cf. Liv. Epit. 50, App. Libyc. 106). Später vereinigte wieder Micipsa die ganze Staatsgewalt in seiner Hand. Výklad tento proto vrátky jest, že v předešlém vypravování nenalezáme příslušné k této myšlence protivy, ježto nikde nedí Sall., že by Masin. Byl moc královskou ve svých rukou sjednotil, kteráž by byla smrtí jeho zase se rozdělila. Spíše žádá tu kontext myšlenky opačné a z té příčiny zajistě úvahy hodna jest konjektura Kvíčalova, dle níž před idem doplniti jest non, tak že smysl místa celého byl by as tento: Masinissa značně rozšířil své panství, obdržev za zvláštní osobní své služby od Rímanův území jimi v Africe dobyté darem, a tak věrným zůstal jich spojencem až do smrti. Však (sed) smrtí jeho status říše se nezměnil, panství jím založené nevzalo s ním za své, po něm totiž (dein) panství toto ujal Micipsa, a to sám (solus) tehdy, když oba bratři jeho sešli nemocí. —

K hl. 12, 3. uti tamquam suam visens domum eat po-
znamenává p. vydav. dle obyčejného mínění, že by tu dvojitý
rozličný vztah akkus. suam domum, pak i postavení náměstky
suam bylo, nejméně řečeno, neobyčejné, i kloní se zřejmě ku
konjektuře Dietschově (vlastně Gruterově): uti tamquam sua
visens, domum eat. Však konjektura tato i s nesnází, kteráž
ji splodila, snadno se odbude tím, spojíme-li (jakož postavení samo
k tomu ukazuje) akk. suam domum pouze se slovesem visens
a vezmeme-li eat absolutně. Postavení náměstky suam není ni-
kterak neobyčejné, uvážíme-li, že jest tu položena s důrazem,
vytýkajíc příčinu, ze které lze Numidovi snadno (bez podezření)
záměr žádaný vykonati; máť jako domácí pán čili „jako s vůj
dům prohlížeje jíti, opatřiti klíče“ atd.

V hl. 14. 7. ve slovech quod paullo ante rex genere fama atque copiis potens spojuje p. vydavatel prvý abl. genere s rex, druhé dva abl. s potens. Avšak ježto potens není položeno vedlé rex, nýbrž slovu tomu jest podřízeno, nelze jinak než všechny 3 ablativy spojiti s týmž pojmem potens.

V hl. 14, 10. soudíme, že slova nisi forte quem vos iussissetis činí toliko jednu větu, nikoliv dvě, jąk vykládá p. vydav. (= nisi forte is, quem vos iussissetis); jestiť quem nám. neurčitá (jako ku př. v hl. 3, 2: nisi forte quem..) čemuž svědčí přistojící forte, kteréž dle významu svého patrně přísluší ke konj. iussissetis: leda byste snad vy byli nám kterého (některého) přikázali. — Spolu dlužno tu v poznámce podotknouti, že nisi forte nemá tu platnosti tak řeč. ironické, i že spojeno jest s konjunktivem.

V hl. 14, 25. bez příčiny připouští se při slovech per
vos per liberos ... výpustka (ellipse) nějakého slovesa prosby
(oro, obtestor a p.): neboť týmž právem jako k slovesům prosby
a zaklínání přičiniti lze určení taková přímo k slovesům

142

Úvahy a zprávy.

jiným, zvlášť v imperativě, a to nejen v latině nýbrž i v řečech jiných, sr. čes. pro bůh nechoď tam! řecké μὴ δῆτα πρὸς θεῶν τοῦτο μὴ ἐργάσῃ (Sof. El. 1206) a jinde zhusta. — Vůbec radno co nejméně utíkati se k mechanické ellipsi, kterouž za dob minulých v hermeneutice tak mnoho se hřešilo.

2. K poznámkám tuto dotčeným připojujeme ještě některé, jež dlužno nějak doplniti aneb pozměniti aspoň formalně.

K hl. 1, 2. zdá se nám důležitější připomenouti, že genitiv *aevi brevis* položen tu za adjektivum·latině scházející (jakož i ve všech k tomu místu uvedených příkladech); řecky řeklo by se tu: ἐγκαλοῦσι τῇ ἑαυτῶν φύσει, ὅτι ἀσθενής τε καὶ ὀλιγοχρόνιος οὖσα, česky: že nestatečná a krátkověká (n. krátkého věku) jsouc...

K hl. 1, 3. v poznámce o *quippe quae* lépe bylo by říci, že náměstka (quae) sama přeloží se tu spojkou: jer, buduć da (s příslušnou nám. ukazovací!), protože věta sama jest příčinná, kterýžto poměr její k větě předchodné zvlášť vytýká částice *quippe* (jako i ut, utpote). Při tom hodno zmínku učiniti o iṇḍikativu (srovn. též 7, 6...), za kterýž jinak obyčejný jest v tom případě konjunktiv!

K hl. 3, 2. při *quamquam corrigas* dlužno připomenouti pravidlo, dle něhož quamquam bývá s iṇḍikat., a pak teprvé říci, že úchylka tato jen zdánlivá jest, ježto konjunk. má tu platnost samostatnou (tot. potenciálni).

K hl. 5, 4. radíme pozměniti poznámku k *magnum* tou měrou, aby nemyslil žák, že k magnum vypuštěno jest fuit; náležíť toto adjektivum tak jako přístojící adverb. *late* k témuž přísudku *valuit*.

K hl. 11, 2. bylo by lze při slovech *postquam... fecerant* známé pravidlo o plpf. s postquam vyjádřiti správněji, kdyby se řeklo, že tu má plpf. svou obyčejnou platnost, vyznačující děj proti jinému ději minulému předčasný, ať jest mezera mezi oběma větší aneb menší. Podobně zas k hl. 13, 5. o impf. s postquam dlužno jest vytknouti, že jím se vyjadřuje děj minulý, kterýž ještě trval, když nastoupil děj věty hlavní (čili děj minulý, za jehož trvání nastoupil už děj věty hlavní).

K hl. 12, 4. praví se o *uum* s indik. praes. (v tak řeč. inversi), že se *uum* klade často tak, „že má smysl věty hlavní,“ místo: že uvodí větu co do smyslu (logicky) hlavní! Dále pak činí se zmínka o časech u větě „předchodné“ (predidućej), začež nutno říci: v předchodné větě řídící (č. grammaticky hlavní).

K hl. 14, 6. ke *quorum* připsané: „synesis“ zaměniti jest správným: vazba (constr.) κατὰ σύνεσιν (ad sensum).

K hl. 14, 7. jest poznámka o indik. *tamen erat majestatis pop. Rom. z počátku vyjádřena nesprávně:* „kod (u) participijah na -ndum s est i kod srednjega spola (střed. rodu) pridavnikah (ili město ovih genit. samostatnika) metje se indikat.“ Nechtěl-li tu p. vydav. přestati na pouhém odkázání k mluvnici, měl se

Úvahy a zprávy.

143

dotknouti podstaty věci a připomenouti obecné to pravidlo, dle kteréhož klade se indík. v soudech nutnosti, slušnosti, možnosti a pod. za očekávaný konj.

K hl. 14, 13. k slovům uti in omni bello adesset vobis připsáno prostě: = epeksegeza; k tomu nutno dodati: epeks. čeho?

K hl. 14, 23. prospělo by poznamenati ke cuius, jaký to gen., a pak že potestas vitae necisque = regia potestas. —

Co se tkne otázkové formy poznámek, kteréž p. vydav. rád užívá, ta ovšem ve školním vydání na vhodných místech připustiti se musí. Však stilisace otázky musí býti co nejsprávnější. V té příčině zaznamenáváme, že v pozn. k hl. 3, 2. ne-správná jest otázka: „kde by musilo státi gratificari, kdyby viselo na pouhém statném jm. lubido?“ místo: co by musilo nastoupiti za infinitiv?

K hl. 4, 7. při quin nestačí: „proč quin?“ nýbrž as: jaké jest toto quin? Podobně k hl. 5, 3. ne: proč quo? nýbrž jaký význam má tu quo? (neb jinak podob.) —

3. O rozsahu poznámek už svrchu jsme se zmínili; a jakkoliv rádi uznáváme příčiny, z kterých p. vydav. rozšířil je více než třeba na školní vydání, přece soudíme, že na jednotlivých místech míra jejich mohla by se uskrovniti. To stalo by se způsobem tímto: a) Vypuštěn býti by mohl výklad smyslu tam, kdež dosti jasný jest jako v hl. 4, 2. (při slovech cuius ... tollere); v hl. 6, 3. (při terrebat, zvl. proto, že druhá ze 3 příčin v násled. poznámce znova se vykládá). Rozdílné výklady jiných vydavatelů zbytečno jest zaznamenávati tam, kde jsou zřejmě nesprávné, jako k hl. 3, 2. (při parentes), v hl. 4, 2 (při memet ... extollere). b) Z mluvnických poznámek vyloučiti by se mohly, takové, jako k hl. 2, 4. při cum: „proč s konj.?“ A kdyby i zde poznámka ta se připustila, však bez příčiny opakuje se hned v násled. hl. (3, 2.), kdyžtě jest cum totéž! Vůbec neschvalujeme opakování týchž poznámek, zvlášť když se děje brzy za sebou, jako při hl. 13, kdež dvakráte čteme poznámku o střídání se partim s alius.

c) I z poznámek lexikalních lecco mohlo by se umenšiti a zůstaviti učiteli samému, jako to, co poznamenáno o diffuere (1, 4), o frasi: aetatem agere (2, 4), o torpescere (2, 4) laudando extollere (4, 2). —

Kde zas naopak poznámky bychom pohřešovali, míst takových jest po řídku.

Připomínáme toliko, že k řeči Adherbalově (v hl. 14) a vůbec k delším řečem bylo by záslužné připojiti stručnými a jasnými rysy celistvý rozbor myšlenkový, a že by neškodilo i k formě rhetorické vhodným pokynutím zření žákův obraceti. — Krom toho podotýkáme, že výkladu věcného žádají v hl. 14, 5 slova: quo tempore magis fides eius quam fortuna petunda erat, už pro

144

Úvahy a zprávy

rozmanitost významu obou substantiv fides a fortuna; a k po-
známkám mluvnickým (dle měřidla p. vydav.) žádali bychom si
doplňkův těchto: V hl. 1, 4. budiž zmínka učiněna o indik. perf.
diffluxere ve větě časové s platností obecnou (závislé na
čase přítom. !) = ὅταν ( ἡ δύναμις
εἰκλίπη
= když se roz-
plyne, zmaří (ne perf. !); sem též bez pochyby počísti indik.
perf. u větě: nisi qui ferro interiere v hl. 17, 6. V hl. 3, 5.
radno jest upozorniti na řeč nepřímou, zvláště pak na to, z čeho
vznikly konjunktivy impf., jako: si vellet, pergeret. — Tamtéž
měla by už místo míti poznámka o kompar. properantius, kterouž
čteme později při tardius (11, 8).

IV. Posléze zbývá pověděti o vnější úpravě knihy, že jest na ty doby a poměry zajisté zcela slušná. Zomylův tiskových, kteréž ušly pozornosti p. vydavatele, pomíjíme ovšem menší (jako jsou častější zmatení písmene n s u, c s e, t s l), i vytýkáme jen ty, jež více bijí do očí, jako:

1. v úvodě: str. 6., ř. 17 Aibinus m. Albinus; str. 10.,
ř. 6. (bellum Catilinarium de coniuratione Catilinae); na též str.
nesprávná čísla pod čáru ukazující: 12 m. 17, 16 m. 19;

2. v textu (prvých 20 kapitol): str. 17., ř. 1. agit, atque habet; str. 21. ř. 6. etque m. atque; ř. 10. ante venire m. antivenire; str. 25. ř. 8. nequa m. ne qua; str. 34. ř. 8. bellum meliores m. bello m.; str. 35. ř. 15. satis, confidunt; str. 43. ř. 11. consulitus m. consulitur; str. 46, číslo hl. 18 položeno má býti k větě následující;

3. v poznámkách: str. 18. portenderat m. portendant; str. 33. ř. posl. mpefri m. imperf.; str. 35. sl. 1. izpreka m. izreka; str. 36., sl. 2., ř. 4. munimentum m. munimenta. —

Končíce tímto úvahu svou o knize p. Maiksnera, vyslovujeme
upřímné přání, aby zdařilý podnik tento neostal dlouho osamělý,
nýbrž brzo potáhl za sebou celou řadu kněh podobných a aby
i u nás došel zaslouženého povšimnutí a horlivého následování.

Jindřich Niederle.

O lektuře v 3. třídě gymnasijského Cornelius Nepos; pro školy upravil prof. Fr. Patočka. V Praze, Kober. 1873.

Ve třídě třetí gymnasií našich má i dle vyučovacího plánu
i dle přirozeného postupu u vyučování čísti se snadný auktor,
jímž by se známost tvarosloví latinského v prvních dvou třídách
nabytá upevňovala, učení se skladbě usnadňovalo a tak přechod
ku čtení Caesara připravoval. Takový snadný auktor jest dle
obecného téměř mínění Cornelius Nepos, jehož mluva jest jedno-
duchá a prostá, vazby celkem klassické, věty přehledné a snadné,
obsah chápavosti žáků u věku tom přiměřený: vlastnosti to, které
míti musí auktor pro tuto třídu určený. Avšak ozývalo a ozývá
se posud mnoho hlasů, které odrazují od zavedení a lektury spi-
sovatele toho na školách vůbec a v třídě této zvláště a to z dů-
vodů asi následujících:

Uvahy a zprávy.

145

1. Jest prý obsah jeho spisu (Vitae excellentium ducum a De latinis historicis) tak, jak se nám tento zachoval, v mnohém ohledu nedostatečný, a to proto, že α) spisovatel nešetří historické věrnosti, β) v posuzování mužů, o nichž vykládá, není dosti nestranným, všechny téměř stejně vynášeje a chvále; c) veliká část mužů, jež líčí, nejsou důležiti a přece o nich široce se vypisuje a konečně δ) že životopisy ty jsou neúplné, jsouce spíše haldy anekdot než pravé obrazy a. j.;

2. Řeč jeho že jest na mnohých místech taková, že ne-
může býti vzorem žákům přísně grammaticky vedeným; oplývát
mimo špatné na první pohled vazby přečetnými anakoluthiemi,
tautologiemi, špatně tvořenými souvětími a jinými nesrovnalostmi,
které nedbalostí spisovatelou povstaly a vniknutí ve smysl žákům
znesnadňují a p. ¹)

Proto má se za to, že nehodí se Corn. Nepos do škol a
jiné a jiné knihy se navrhovaly.

Vizme tedy v krátkosti 1. mají-li vady shora uvedené tolik
váhy do sebe, abychom i my přidali se k mínění jejich a 2. co
nám na místě Nepota v náhradu posud bylo podáno, abychom
na základě tom mohli vynésti soud nestranný a odůvodněný,
v otázce zajisté dosti vážné a důležité.

Co se předně tkne důvodů vzhledem k obsahu Nepotových Vitae, doznati musíme, že pravda jest, co se spisovateli tomu vytýká. Jsou v něm skutečně chyby historické a chronologické, jsou skutečně mužové od něho líčení vzhledem k povaze často povrchně a neúplně pojati, chybí skutečně Nepotovi bystrost a důmysl historický atd. atd., ale, všechno to připouštějíce, nesmíme zapomenouti, že tu mluvíme a soud vynášíme o literární ceně Nepotově vzhledem k obsahu jeho spisu a ta cena at jest poměrně malá ; my však chceme mluviti o tom, hodí-li se Nepos pro školu, tedy o stránce paedagogicko-didaktické a ta jest, tuším, zcela jiná než otázka o ceně literární, jak hned dovodíme. Nepota mají čísti tertiani; hlavní a první účel lektury v naší tertii musí býti a jest skutečně a přirozeně jen mluvnický: utvrzení nauky o tvarech a nabytí vědomostí syntaktických; ne vedlé ale za ním teprv jde (v naší tertii) účel druhý, totiž věcní: utvrzení a rozšíření nauky dějepisné, poznávání povah a posuzování činů a p. Z toho plyne, že pro tertiany málo na váhu padá, chybil-li Nepos v letopočtu, v postupu u vypisování dějů, v ocenění činů a j., protože, jak každý učitel se přesvědčil, sotva jeden žák

1) Viz Wagler v „Mützells“ Zeitschrift für Gymnasien 1859; — Viel-haber v. Zeitschrift für österr. Gymn. 1860 p. 452 sgg.; — Nipper-dey v předmluvě k vydání Nepota a j.

Listy filologické a paedagogické. 1874.

10

146

Úvahy a zprávy.

z celé třídy vady a poklésky ty sám pozuá a to z té příčiny,
protože žák tertian přihlíží jen k stránce mluvnické auktora svého
a přestane na tom, že věty dobře pojal a přeložil, ale prazřídka
ba snad nikomu z nich na mysl nepřišlo, porovnávati věci čtené
s tím, co v dějepise má zaznamenáno aneb rok před tím byl
slyšel a p. — Nechci tím arci říci, že by nebylo lépe, kdyby
vad těchto u Nepota nebylo; pravím jenom, že vady a poklésky
ty vidí a poznává obyčejně jen muž vzdělaný a tertiani naši že
si jich nevšimnou, až byli učitelem na ně upozorněni. Nechci
tím dále říci, jakoby pro žáky Nepos proto dost dobrým byl,
něčeho lepšího že nepotřebují; vím předobře, že pro školu se
hodí jen věci nejlepší, nej důkladnější, nejvýbornější — ale kde
něco lepšího vzíti? To přivádí nás na to, co odpůrcové Nepota
v náhradu navrhují a o tom v krátkosti pojednáme, až o druhé
vadě Nepotově vzhledem k mluvě jeho promluvíme.

Co se tedy tkne za druhé řeči Nepotovy, jest bohužel
pravda, co se mu vytýká, máť ona skutečně na mnohých místech
vady a chyby, zvláště dvojího druhu a to

α) chyby logické a slohové,

β) chyby grammatické.

Chyby logické a stilistické nalezáme sice více méně u všech
spisovatelů latinských, ani Cicerona nevyjímaje, ale u Nepota
v míře větší: anakuthie a tautologie a celá spojení slov bez
spojitosti s ostatní vazbou věty jsou dosti četná a dávají na jevo
neobyčejnou u spisovatelů latinských nedbalost a povrchnost; věci
takové Nipperdey zvláště a důkladně vytkl a poznamenal a nám
tedy postačí, že jsme k tomu u kázali. Tím však nedostáli by-
chom úplně úloze své; třeba ukázati též k tomu, že spisovatelé
latinští zcela jiným duchem psali než jest ten, který pomocí,
abych řekl lupy a pytevního nože k nim přistupuje a vše, co
z mezí nejpřísnější logiky vystupuje, vytýká a jako na pranýř
staví; jest to týž duch, který i Caes arovo igni cremare, postridie
ejus die, diem constituunt qua die . . . a p. za chyby vyhlásil a
v Nepotovi arci mnohem více látky našel i tam, kde náležitá
interpretace podobné věci snadno ods traní. Nechci tím říci, že
by místa jako Them. 8, 2., Cim. 4, 4., Lys. 1, 2., Ep. 8, 3.,
Att. 12, 4; 9, 7 a mnohá jiná neměla býti logicky a gramma-
ticky správnější a že nedbalost stilistická ospravedlniti se dá, ale
věci ty nejsou tak nahromaďeny, aby smysl zatemňovaly a proto
dostačí, když učitel, kde se náhodou v lektuře objeví, je vytkne
a opraví. Mnohem vážnější a důležitější jest výtka stran chyb
skutečně grammatických, jako Eum. 1, 6 alterae alae (dat.)²), Hann.
10, 4 Imperavit serpentes colligi, Milt. 2, 3. Quamvis carebat

²) Ostatně čteme i u Cic. de div. II, 13. aliae pecudis; p. Kosc. Com. 16 nulli consilii; Caes. belt. Gall. 5, 27. alterae legioni; podobně ib. 6, 13. Liv. 24, 27 a j.

Úvahy a zprávy.

147

nomine, Paus. 5, 3. Dicitur matrem vixisse a j. a to proto, že
jak shora praveno, právě mluvnická stránka jest hlavním úkolem
lektury v naší tertii. Tato vada jest skutečně velice závažná,
když se o to jedná, má-li se Nepos v tertii čísti ći li nic, a to
jest jediný důvod, který by i mne, ač jinak Nepota vysoko sta-
vím, přiměti mohl, abych od lektury jeho na školách našich od-
razoval. Ale co počíti, když nemáme, jak dole vyložíme, nic
lepšího? — Tu jsou cesty dvě: jednou a to zcela novou bral se
p. kollega Patočka: opravil totiž zkrátka chyby ty a podal tudíž
žákům text grammaticky čistý; tento zjůsob jest zcela nový,
v žádném vydání žádného auktora posud neprovedený; tím činem
dostali jsme Nepota opraveného, nikoliv Nepota pravého
a to asi mnoho bude míti odpůrcův; druhá cesta jest ta, že ne-
chá se původní čtení a chyba grammatická vytkne se výslovně, že
jest chybou a upozorní se žáci, aby chyby té se varovali, „hic
niger est, hunc tu, Romane, caveto!“ A tak učí se i zde
žáci, jako přečasto v životě praktickém, z chyb druhých³) a
to má, jak ref. se častěji přesvědčil, výsledek takový, že žáci
zřídka kdy více tu chybu učiní, na kterou u Nepota tak důrazně
a výstražně byli upozorněni. Arci tím mnoho ztratí auktor v o-
čích žákův, ale to se dá snadno jinou stranou nahraditi, když
učitel i krásné a v skutku chvalné stránky spisovatele toho pří-
ležitostně vytkne a na ně mladé latiníky upozorní. Způsobem
takovým doděláme se i toho, že žáky navykneme pozorovati i vady
i krásy mluvnické, že bystříme jich soudnost arci v oboru a
v míře takové, aby to nepřesahovalo meze soudnosti a chápa-
vosti jejich.

Tím tedy v hlavních aspoń rysech krátce vyložili a odůvod-
nili jsme se stanoviska paedagogicko-didaktického, že vady, jež
při Corn. Nepotovi nalezáme, nejsou takové, abychom od lektury
jeho v naší tertii musili varovati. Negativní touto stránkou však
nedostáli bychom úkolu svému, jenž i v tom záleží, abychom
četné jeho dobré vlastnosti a stránky v krátkosti vytkli, pro které
on ze všech latinských spisovatelů nejlépe hodí se tertianům našim.

A tu předně k obsahu jeho Vitae přihlížejíce, musíme
doznati, že ne tak snadno našla by se lepší látka pro mládež
věku toho. Již totiž to, že Nepos není přeplněn samými válkami
a boji krvavými, nýbrž že povahu a mravy mužů vynikajících
vždy v popředí staví a šíře o nich jedná než v jiných historických
spisech téhož ba i většího objemu dočísti se lze, v našich po-
měrech nemalou váhu do sebe má. Tato právě ethická
stránka dovršení svého dochází v tom, že Nepos více ku
chvále než k haně při posuzování mužů těch se kloní a dobré

³) Z téhož asi důvodu praví i Quinct. II, 5, 10. „Ne id quidem, inutile etiam corruptas aliquando et vitiosas orationes . . . legi palam pueris.

10*

148

Úvahy a zprávy.

vlastnosti rád připomíná i šíře o nich se rozepisuje, pravý to
obraz muže dobrého, z něhož mládež mnohému může se přiučiti.
Dále však jsou Vitae Nepotovy co do rozsáhlosti své středem
mezi krátkými odstavci cvičebných kněh pro třídu II. a nepře-
tržitým a souvislým vypravováním Caesarovým v třídě IV.; jsou
to zajisté ne z míry rozsáhlé obrazy životopisné, v nichž látka
dějepisná v druhé třídě přednášená a tím i obraz života anti-
ckého se doplňuje a rozšiřuje. Výhody tyto více do očí budou
bíti, až s tím srovnáme, co nám v náhradu se podává. — A co
dále tkne se mluvy Nepotovy, tu přes všechny vady i největší
jeho odpůrce připustiti musí, že jest Corn. Nepos po Ciceronovi
a Caesarovi nejklassičtější auktor latinský. Věty jeho jsou cel-
kem krátké a zaokrouhlené, spojení jejich vespolek zcela latinské,
vazby celkem klassické, frase a rčení dosti bohatá, zkrátka Ne-
pos jest vším právem třetí v řadě klassiků latinských.

Toto dovodivše vizme nyní, co se od mnohých nepřátel Nepotových dává v náhradu za lekturu v třídě třetí. Jsou to u nás dvě knihy a to Historiae antiquae od Hofmanna a Memorabilia Alexandri Magni etc. od Schmidta a Gehlena a v Německu, pokud vím, místy Urbis Romae viri illustres od Lhomonda, německé vydání od Holzra; o těch v krátkosti promluvíme.

Hofmannovy Historiae antiquae jsou kompilace z přerozlič-
ných auktorů latinských, při čemž, aby je v celek uvedl, sesta-
vovatel na mnohých místech sám celé věty přidati „non dubita-
vit“ (jak sám se přiznává). Že v knize té není chyb mluvnických,
to arci dá se očekávati, ale za to jest sloh s tak rozličných
stran snesený, pestrá míchanina všech možných způsobů mluvení
a to jest nemalá vada knihy té. Větší a závažnější závadou
však jest obsah spisu toho: jest to nepřetržitá válka, samé krve-
prolití, bitvy a boje od počátku až do konce, a když díl spisu
toho přečteme, nasytíme se toho vraždění a milerádi sáhneme
k Nepotovi, jenž nám i o něčem jiném a to důležitějším a mi-
lejším vypravovati dovede, než jsou války a vraždy.

O málo lepší co do obsahu i co do slohu jsou Schmidtovy
Memorabilia Alexandri Magni etc. Jest sice sloh jednotlivý, ježto
hlavně Curtia Rufa Vita Alexandri pro žáky třídy té upravena
jest, ale řeč jest na mnohých místech pro tertiany nesnadná,
čemuž připojeným malým kommentarem úplně pomoženo není;
ostatuě velmi dobře znáti jest, že to není řeč klassická, chybíť
jí ona průhlednost, jednoduchost a milá prostota, jakými Nepo-
tovy věty tak velice se vyznamenávají. A co dále obsahu se
týká, tu arci líčí se bohatýrská postava Alexandrova barvami ži-
vými, ale jsou to přece jenom téměř samé boje, bitvy a vášně,
které samy o sobě velmi malou ethickou cenu do sebe mají.
Proto pookřejeme mile, prodravše se tím krveprolitím a stanouce
konečně opět před Nepotem, z něhož sestavovatelé 17 životopisů

Úvahy a zprávy.

149

vyňali a k nemalé okrase knihy za Alexandrův životopis postavili, právem a dobře tušíce, že lepšího něco vybrati není lze.

Abychom se konečně o třetím surrogatu Nepota zmínili, o knize nadepsané „Urbis Romae viri illustres a Romulo ad Augustum“, připomenouti musíme, že sestavovatelé (Lhomond a po něm Holzer) určili ji za přechod od cvičebných kněh k Nepotovi. V našem učebním plánu by tedy jako v některých v Německu zavedených neměla místa, leč asi v prvním běhu naší tertie. Ale o to nám tu na prvním místě nejde, my jen konstatujeme, že se knihy té má užívati na místě Nepota a proto i o ní zde promluviti třeba. A tu vzhledem k řeči jest to, jak sám Lhomond ve své předmluvě (ve vydání Holzerově: Préface de Lhomond p. III.) doznává, výňatek z Livia, Valeria Maxima, Flora a j. a má se všemi podobnými Chrestomathiemi tu vadu, že jest sloh pestrý, ač méně a při tom průhlednější a snazší, než v knize Hofmannově. I obsah jest s našeho stanoviska záživnější: jest tam vedlé válek (bez jichž vypsání aneb aspoň podotknutí o velikánech římských arci ani promluviti se nemůže) i slušně hleděno k stránce ethické, k povaze mužů líčených, k jich duševní velikosti, dále též k mnohým mravům a způsobům starořímským, zkrátka obsah knížky té v mnohém ohledu jest zajímavý a účelu svému přiměřený, tak že, kdybychom Nepota neměli, v knize této slušné náhrady bychom nalezli, aspoň lepší než ve spisech prvé uvedených.

Věc tedy stojí takto: Cornelia Nepota Vitae jsou přese všechny vady přece obsahem pro naše tertiany vhodné, řeč jejich jest celkem klassická, naproti tomu to, co se nám za náhradu nabízí, nejenom že se Nepotovi nerovná, ale v některých částech daleko za ním stojí; — nezbývá tedy, než abychom při Nepotovi zůstali a kde snad ostraněn byl, opět jej do tertie, na historické místo jeho, uvedli a zavedli.

Nyní obraťme se ku knize naší. Pan P. obral si tu za úkol, upraviti Corn. Nepota tak, aby lekturu auktora (ne „autora“, jak v předmluvě čteme) toho usnadnil. Při práci té měl, jak sám v předmluvě str. IX. praví, hlavně na mysli žáky gymnasií realných, „kteří o 2 (ne ale o 3, jak se tam praví) hodiny v těmdni méně latiny v prvních dvou třídách mají než žáci pouhých gymnasií“ a proto většího usnadnění potřebují. Proti tomuto důvodu, nikoli proti úlevě vůbec, musí se ref. rozhodně opříti a to z té příčiny, že by separatismem takovým, kdyby důsledně se provedl, zcela zvláštní druh studií latiny a zcela nový plán u vyučování předmětu tomu nastati musil. Neboť důsledně proveden byl by princip ten asi takový: Gymnasisté realných gymnasií mají v prvních dvou třídách o 2 hodiny méně, tedy musí míti své vlastní a zvláštní knihy cvičebné, své vlastní a zvláště upravené auktory od tertie počínaje až do oktavy a konečně při maturitě nepotřebují v latině takých a tak důkladných vědomostí, jako žáci pouhých gymnasií a přišedše na universitu a studujíce

150

Úvahy a zprávy.

na př. filologii, musí i tu míti zvláštní úlevy a t. d. a t. d. Kam
by princip ten vedl, leží na bíledni; ostatně jest důvod ten ne-
podstatný; ref. má spíše za to, že rozdíl vědomostí v latině u
sekundana na konci roku v gymnasiu realném a pouhém může býti
a jest jedině a pouze quantitativní (totiž vzhledem ku copia ver-
borum a p.) a nikoliv qualitativní (co do znalosti tvarů a. p.) a
proto nikterak nemůže schvalovati roztržku, kterou tuto pan P.
činiti chce. Ostatně není ani potřebí takových důvodů: vydání
Corn. Nepota pro všechny tertiany bez rozdílu jest u nás věcí
nejenom vhodnou, ale i nutnou a potřebnou, a že p. P. k tomu se
odhodlal a úkol svůj celkem dobře provedl, za to musíme mu vděč-
nými býti a dobrou snahu jeho uznati.

Vizme nyní, jakým způsobem p. P. ve vydání svém Nepota
pro naše tertiany upravil — a že upravení, t. j. usnadnění nějakého
potřebí jest, to dokazují četné kommentary auktora toho pro školy
sepsané — a na základě tom vynesme soud nestranný, nepodjatý,
vedeni jsouce při tom jentouž snahou, jakou p. P.: prospěti věci dobré.

Úprava tedy ve vydání tomto záleží v tom, že

a) pořádek životopisů změněn jest dle jich snadnosti
a objemu,

b) některé partie a věty zcela jsou vynechány,

c) poklésky proti mluvnici jsou opraveny,

d) souvětí delší a nesnadnější jsou

    a) buď skrácena, a to vynecháním jednotlivých vět aneb
proměněním jich ve věty samostatné,

    b) kde však to tak snadno provésti se nedalo, tu rozlič-
nou velikostí neb tvarem liter neb přímou čárou vzájem-
nost a odvislost vět jest naznačena; a konečně

    e) řeč nepřímá v prvních dvou arších v přímou jest
proměněna.

Z přehledu toho jde, tuším, na jevo, že upravení takové
sahá daleko za meze a že p. P., jda za cílem svým o sobě za-
jistě chvalným, nejenom že Nepota v mnohých partiích téměř až
k nepoznání změnil, ale i úlevu z míry velikou žákům tím učinil.

Ref. má totiž za to, že dosti úlevy žákům se podá, když
se provedou změny pod a) a b) naznačené a místo všeho ostat-
ního když se krátký, jen gramatický kommentar pod textem
přidá, ve kterém by se na mluvnické nesnadnosti některých vět
a vazeb (na př. Att. 15, 1. quod non liberalis sed levis
arbitrabatur polliceri etc.; Eum. 2, 2. sub fin., Cappadocia Eu-
meni dicta est, Timoth. 4, 1. multae novem partes detraxit
a j.) ukázalo a ty se krátce vyložily, jak to asi Schmidt a Gehlen
provedli. Způsobem takovým lépe a vhodněji došlo by se cíle
usnadniti žákům pojetí auktora toho, a vyhnulo by se všem kraj-
nostem. Že tomu tak jest, patrno dílem z toho, co dříve bylo
řečeno, dílem z věci samé. Nebo že i z poklésků mluvnických
Nepotových, které, jak pod c) řečeno, zde opraveny jsou, učitel

Úvahy s zprávy.

151

pro svůj účel těžiti může a jak, o tom shora promluveno; podobně nepodstatný jest důvod pro změny pod d) a e) uvedené, jak hned okážeme.

Když p. P. (a to dobře) pořádek životopisů změnil, dada snazší před nesnadnější, objeví se nesnadná souvětí až dosti později a tu již žáci, ohlednuvše se v auktoru svém, snesou zajisté i trochu nesnadnosti větové; arci nesmí učitel tak málo v síly svých žáků se dověřovati, aby jim usnadňoval rozličným tiskem i souvětí z tří pouze vět sestávající a to souvětí taková, která ve všech cvičebných knihách pro II. třídu určených a schválených se nalezají a bez obtíží od sekundanů bývají překládány; to platí o větách jako hned na první stránce Ar. 1, 2. Quamquam enim adeo excellebat Aristides abstinentiā, ut unus post hominum memoriam cognomine Justus sit appellatus: tamen, a Themistocle collabefactus, testulā illā exilio decem annorum multatus est. Ptejme se žáka tertiana, co mu zde nesnadno jest, tu zajisté každý okáže spíše na „collabefactus“, „testula“ a j. než na souvislost vět a přece zde věta tato trojím písmem jest tištěna; podobně p. 2., cap. 3, 2., ib. Cim. 1, 1. pag. 3., cap. 2, 4. atd. atd.

Zkrátka ref. a s ním zajisté mnozí jiní mají za to, že nálezti v souvětí větu hlavní a souvislost vět vůbec nemá a nesmí býti nesnadným žákovi tertianovi po dvě leta k tomu vedenému v latině, v češtině a němčině. Ale kdyby objevila se jednotlivá nesnadná souvětí (a taková jsou u Nepota, ač poměrně zřídka), tu postačí v krátkosti schema udati v komentáru pod čarou (když již usnadňovati cheeme i v ohledu tom) a tak ujdeme též tomu, že text auktora tím přerozličným tiskem nebude tak pestrým a zcela neobyčejným, jako jest tento. Taktéž neschvaluje ref., jak si p. P. vedl s řečí nepřímou. On totiž v prvních dvou arších všechny reči nepřímé v přímé proměnil, protože „pravidla o tom žákům až v IV. třídě se přednášejí“, a v tom jest patrná nedůslednost: nepatří-li řeč nepřímá vůbec do tertie, pak se měly v celém auktoru všechny řeči nepřímé proměnit, proč tedy zůstaly v 4 arších? a mohly-li zůstat v těchto, měly zůstat i v prvních dvou a to by si byl ref. přál, již proto, aby se text auktora tak náramně neměnil.

Ostatně je většina řečí nepřímých v Nep. celkem dosti snadná a netřeba pro žáky dlouhých o tom výkladů, aby je dobře pojali a dobře přeložili, a více se od tertianů bez toho v ohledu tom nežádá.

Vytknuvše takto mínění své o úpravě vydání tohoto vůbec přejdeme k jednotlivostem.

Již shora praveno, že vhodná jest změna od p. P. vzhledem k seřadění těchto Vitae učiněná a to z důvodů, jež dobře a jasně v předmluvě vyloženy jsou. Tu nemá ref. ničeho vytýkati leč to, že by si přál, aby na prvním místě položen byl Timothus,

Úvahy a zprávy.

152

kterážto Vita jest slohem v každém ohledu nejsnazší a ne mnoho
delší než Arist., Cim. a Thras.; dále má ref. za to, že by vzhle-
dem k nesnadnosti v prvních desíti životopisech asi tento pořádek
byl vhodnější: 1. Timoth., 2. Chabr., 3. Conon, 4. Thras., 5.
Arist., 6. Cimon, 7. Timoleon, 8. Phoc., 9. Iphicr. 10. Epam.
atd. atd.; to však jest věc, o níž mínění mohou se rozcházeti.
Za druhé pohřešuje ref. ve vydání tomto celého Lysandra
a ježto se nečiní o věci té v předml. žádné zmínky a ref.
žádné příčiny pro takové vynechání nenalezá, zdá se, že p. P.
naň docela zapomněl.

Tolik o seřadění životopisů; co tkne se dále vynechání
některých partií a vět, i tu celkem srozuměni jsme se způsobem,
jakým to provedeno.

Vynechány tu především, aby se zachovala „debita puero
reverentia“, všechna místa pohoršlivá a cudnosť urážející, jak to
v jiných školních vydáních vším právem provedeno jest; jsou to
především Alc. 2, 2 a 3., 10, 6; Paus. 4, 1., Dion 4, 4, Hamil.
3, 1. a j.; taktéž vhodně z důvodů jiných, jež o jemném taktu
a soudnosti p. vydavatele svědčí, vynechány věty a delší části
Thras. 1, 3—5, Con, 3, 3., Iphicr. 1, 4, Phoc. 2, 5, Hann. 13,
7. (Quibus consulibus ..... doctore, ale věta Sed nos .... judi-
cari mohla se ponechati). Toto tedy schvalujíce přece vynechání
některých míst nezávadných, ba charakteristických schváliti ne-
můžeme; tak Cim. 3. 1 nedobře vynechána vložka „quod illi
ōστρακισμόν vocant“, obsahující terminus technicus v mnohém
ohledu potřebný a charakteristický; p. kollega měl při vypuštění
věty té bez pochyby na mysli žáky realisty, řečtině se neučící,
avšak ref. nemá za to, že by se filologie tak velice poddávati
a ustupovati měla všem nahodilým případům, ani o tom nemluvě
že by vzhledem k takovým žákům napsání slova toho písmem
latinským na tabuli dosti vyhovělo. Podobně nedobře vynecháno
Con. 5, 3. sub. fin. Contra ea Dinon ......, neboť místo to není
nesnadné a ono „nonnulli scriptum reliquerunt“ vyžaduje asi
nutně otázku, co jiní o věci té vypravují.

Podobně, tuším, lépe by bylo nechati větu Chabr. 1. 3. Ex
quo factum est ..., obsahující pro sochy antické věc velmi
charakteristickou a vzhledem ku čtení mohla se pro školy dobře
ponechati vulg. his statibus. Dále neschvalujeme vynechání
vět Ep. 1, 1, De hoc ...... ducuntur; obsahujíť i tyto slohem
snadným věci charakteristické pro poznání mravů a tudíž pro
stránku ethickou; mimo to i proto, že k nim hledí to, co v kap.
II. řečeno jest. Taktéž zbytečně vynecháno Ep. 4, 5 „de quo
supra mentionem fecimus“, neboť i v tomto seřadění životopisů
jest Chabrias dříve než Epam. a p. kollega podobnou vložku
jinde nechal, jako Pel. 4, 1. sicut supra docuimus. I pro vy-
nechání věty hned na to následující „Plurima .... explicarunt“,
pak Ag. 7, 1. Sine dubio .... a celé kap. 11 pro charakter

Úvahy a zprávy.

153

Agesilaŭv tak vhodné a názorné a j. a j. neví ref. žádných příčin a důvodů:

Co se dále týká změn textu, ty provedeny jsou buď za příčinou snazšího porozumění textu, buď k vůli grammatice.

Z oněch mnohé jsou vhodné a účelu přiměřené, jako na př. Ar. 3, 1. Con. 2, 2; Chabr. 1, 2; Ep. 3, 4 a 3, 6 a 9, 1; Milt. 6, 1 a j., jiné opět méně zdařilé, jako Cim. 3, 4 místo „Post neque ita multo Cyprum etc. změněno v „Post Cyprum. etc., čímž tertian zbytečně v omyl bude uveden, jakoby post byla předložka; taktéž pro změny Cim. 4, 4; Con. 3, 4 a 4, 1 a p. neví ref. žádné příčiny. Doplnění slovesa mutavit Iph. 1, 4 a zaměnění zastaralého donicum v donec Ham. 1, 3 a j. jsou pro školy praktické, taktéž to, že p. vydavatel psaní spojky cum všude změnil v quum, aby se tertian s předložkou nemýlil; ale při tomto proměňování přehlédl zajisté, že ve větě Pel. 1, 2. cum Thebanis sibi rem esse existimabat“ jest cum předložka a nikoliv spojka a proto nedobře psal quum Thebanis .... Dále dobře pro usnadnění změněna místa předložek, jako Paus. 4, 4. Juxta hanc místo Hanc juxta a j., ale někdy vedl si p. kollega při tom nedůsledně, tak na př. Dion 4, 3 změněno původní „Postea vero quam“ ve „Posteaquam vero“, ale Dat, 3, 5. necháno „Postea vero quam“, podobně nedůsledně změněno Timoth. 4, 3 původní „Hunc adversus“ v „Adversus hunc“, ale ale Dat. 8, 3 necháno „Has adversus.“ — Dále dobře přidal p. P. Hann. 6, 1, slova „filium ejus Scipionis“, jež Nepos jako některá jiná z nedby byl vynechal, ale nedobře psáno Chabr. 1, 2. obnixo genui scuto (není-li to chyba tisku!), neboť dativy genui a cornui naskytují se jen u jednoho starého grammatika. Zbytečná dále jest směna Pel. 4, 1. „liberatarum Thebarum“ na místě „liberandarum“, aneb se mělo též Att. 2, 5 psáti „multiplicatis usuris“ místo „multiplicandis“, poněvadž v obou případech týž názor jest, ale jedno pouze změniť jest nedůsledné. — Když p. P. měl úmysl, text zcela prísně grammaticky změniti, měl si vésti v tom důsledně a nenechati patrné mluvnické nesrovnalosti, jako Them. 8, 2. propter multas ejus virtutes a j. a při změně slova Dicitur v Dicunt (Paus. 5, 3.) měl toto do věty vložiti asi za „vixisse“, aby nestálo tak neobyčejně osamotnělé.

Nedobrým oznámkováním povstaly sem tam změny vět neobyčejné; tak Milt. 5, 1. Itaque horum adventu decem milia armatorum completa sunt. Quae manus mirabilis flagrabat cupiditate. Tak úsečně a sama o sobě nikdy nestává věta hlavní s qui uvedená; podobně Att. 11, 2. Qui etiam ...; v těchto případech neměla před qui státi tečka, nýbrž středník, jak to sám p. P. jinde vhodně učinil, na př. hned nato Att. 11 4., protože věty ty patří smyslem svým nutně k předcházejícím a nikterak nemohou samy o sobě státi; nedobře stojí tečka též

154

Úvahy a zprávy.

Hann. 3, 2 po „expugnavit“, na místě čárky. — Eum. 11, 5 změněno oznámkování tak, že stala se věta „quin juberet“ samostatnou, což doložiti se nedá.

Tím, že p. P. řeč nepřímou v prvních dvou arších v přímou proměnil, povstaly někdy řady vět nelatinsky vedle sebe nakupených; na doklad toho třeba jen ukázati na rozsekanosť vět povstalých v Ag. 2, 5 a srovnati s tím, jak Nepos sám v podobných případech psal, na př. Ep. 4, 2 a j.

Obraťme se nyní ku změnám grammatickým. Jak ref. o věci té soudí, shora již vyloženo, ale toho míjíce, vizme jen, jak si p. vydavatel ve směru svém vedl. À tu zajisté v předml. ku konci podotknuto, že ve vydání tomto všude u potior abl. jest položen (vyjma rerum potiri), ale tomu není tak; zapomněl zajisté, že Timol. 2, 1. nechal Syiacusarum potitus est; dále vypadá poznámka jeho tak, jakoby Nepos při potior vždy kladl pád jiný, nepatřící, ale tcmu též není tak; jen Dat. 1, 2. psal Nepos militare munus fungens, jinde všude stojí u Nep. obyčejná, pravidelná vazba, v. Them. 7, 3., Paus. 3, 6.: Con. 3. 4. Dále praví p. P. na témž místě v předml. (p. X.), že Paus. 5, 3 položil „dicor s nom. c. inf. (na místě akkus. c. inf.)“, ale tomu není tak, on na místě dicor s akkus. c. inf. položil dicunt s akk. c. inf. O infinitivu hist. praví na témž místě, že ho Nepos „celkem zřídka“ užívá, což jest neúplné: mát Nepos jen jednou inf. hist. a to jen Alc. 6, 4., tedy ne „celkem zřídka.“ Jiné změny mluvnické, které p. P. učinil, ale v předml. nepoznamenal (což se ovšem mělo státi), jsou tyto: Eum. 1, 6. alteri na místě alterae, Milt. 6, 5. quum místo quoniam, ib. 2, 3. quamvis místo quamquam, Eum. 8, 5. omnibus rebus místo omnium rerum.

Vytkli jsme tu v hlavních rysech, jak vydání toto upraveno a jak upravení to v jednotlivostech provedeno. Zbývá nám ještě, abychom k některým vnějším stránkám v krátkosti ukázati.

Známo, že znalost quantity syllab vůbec a u jmen vlastních zvláště na školách našich v mnohem ohledu jest nedostatečná; slýcháť i z úst mužů, do nichž by se toho nesnadno kdo nadál, následkem špatného návyku ve školách: Darīus, Epamīnondas, Agesilāus a j.; proto jest nutno, aby již v prvních třídách k tomu se přihlíželo a tudíž záhodno jest, by quantita jmen vlastních co možná všude se označila. Pan P. sice, pokud vím, jednou k tomu měl zření, Dat. 2, 4. Ariobarzāne, ale hned nato 5, 6 toho opomenul, taktéž jinde a jinde. To kéž se ve vydání druhém opraví. Podobně nedůsledně vede si p. vydavatel při označování délky v abl. sing. u prvního sklonění, píše nahodile jednou ā jindy jen a; tak čteme pag. 1. patriā pelleretur, pag. 4. patriā expulissent, pag. 25. pulsus patriā carebat, ale zase p. 49. patria pulsus; p. 49. quorum opera patria pulsus fuerat a p. 58. hujus

Úvahy a zprávy.

155

operā hostes profligati sunt; pag. 1. poenā liberaretur a hned pag. 2. custodia liberatus; na některých místech bylo zrovna nutno délku abl. označiti, aby žák smyslu pojal, tak pag. 9. nusquam culpa male rem gessit“ a přece toho opomenuto.

Vzhledem k zevnější úpravě knížky té rádi uznáváme, že v mnohém ohledu vyniká; pomíjíme-li totiž toho, že tak rozmanitými literami text neobyčejně pestrým býti se ukazuje, jest ostatní chvalné: tisk zřetelný, papír pěkný, což u knihy školní nemálo na váhu padá; ostatně však přáli bychom si, aby zvláště v posledních arších méně chyb tiskových bylo, které někdy smysl nemile ruší; zde některé jmenujeme: str. 33. ř. 17. zdola místo potestati má býti potestate, str. 38. ř. 18. zdola místo Thermophylas má býti Thermopylas, str. 45. ř. 2. shora místo expectandum má býti exspectandum, str. 47. ř. 12. shora místo existeret má býti exsisteret, str. 53. ř. 10. zdola místo ille má býti illo, str. 60. ř. 16. shora místo conjuctam má býti conjunctam, str. 60. ř. 4. zdola tum má býti cum str. 61. ř. 13. zdola místo adversarios má býti adversarius, str. 66. ř. 19. zdola místo Antigene má býti Antigono str. 72 ř. 18. zdola místo Aegiis má býti Aegis, str. 76 ř. 13 zdola místo Quamcunque má býti Quocunque, str. 78 ř. 3 shora místo congredetur má býti congrederetur, str. 84 ř. 11 shora místo nobiles má býti nobilis, str. 85 ř. 15. shora místo Midiae má býti Phidiae, str. 91 ř. 11 zdola místo precio má býti pretio, str. 95 ř. 9 zdola místo sanandam má býti sanandum atd.; zvláště nemilé jsou chyby p. 69. ř. 3. shora habe bat na místě habeat a p. 92. ř. 20 zdola potebat místo poterat.

Fr. Ot. Novotný.

O zřízení domů starořímských. Sepsal dr. Edvard Kastner. V progr. c. k. českého gymnasia realného v Praze 1873. Str. 1—14, 4º.

P. spisovatel pojednal o domě starořímském způsobem jedině správným, všímaje si netoliko mínění předních v té věci badatelů, nýbrž přihlížeje i k zprávám starých a k výsledkům vykopávání v Pompejích.

Zmíniv se p. spis. nejprvé o některých rozdílech domu římského od našeho a různých jeho druzích dotýká úpravy vnější (jako způsobu stavby, upravování průčelí) i přistupuje pak k zevrubnějšímu vykládání o vnitřku domu, prochází všechny části jeho, jež rysem podaným v hlavních kusech dle domu zv. Pansova vhodně znázorňuje.

Předmět tento jest z nejnesnadnějších v oboru starožitností soukromých; sporů zde množství a z těch mnohé dosud neuklizeny. Byl tudy p. spis. na mnohých místech nucen pro to aneb ono mínění se rozhodnouti, což učinil uváděje podstatné důvody a doklady. Naskytují se ovšem při tom — a naskytly se zajisté p. spisovateli — nemalé obtíže; míním ty, jež látce tak obšírně těsnost programmního článku zavaluje. Tím se pak stává, že

156

Úvahy a zprávy.

důvody pro to neb ono mínění, nejsouce podány úplně, se sta noviska vědeckého nepostačitelny jsou. A proto by dle zdán našeho pojednání toto, má-li býti širšímu obecenstvu přístupné lépe bylo obešlo se beze všeho učeného apparatu, ježto apparat podaný, jakož řečeno, daleko nestačí. — Snad nám p. spisovatel nezazlí, učiníme-li k pilné práci jeho, hledíce pouze k věci a vědě, několik jakož se domníváme nikoliv lichých poznámek.

Na str. 3 sl. 2 praví p. spis. že v Římě mimo jiné okrasy nacházíme již dosti záhy nádherná sloupořadí před domem samým, nazvané „ambulacrum“ a k dotyrzení toho ukazuje (následuje tuším Marquardta V. 1. 229 poz. 39) k místu z Plautovy Mostellarie 817. Z tohoto místa (III. 2. 132 „viden hoc ante aedis vestibulum et ambulacrum quoius modi?“) nelze nic určitého o nějakém sloupení před domem (neboť není nutno táhnouti ante též k slovu ambulacrum) vůbec, neřku-li o nádherném souditi. Avšak to slovo vyskytuje se ještě v témž kuse (III. 2—68 a t. d.) v tomto kontextu: „Sed senex gynaecium aedificare volt hic in suis (aedibus) et balneas et ambulacrum et porticum.“ A tu mluví Plautus o domě řeckém, (kde patrně ambulacrum et porticus tolik co jest, αὐλή se svým sloupením περιστροφον, tak jako svrchu vestibulum πρόθυφον), opisuje z některého vzoru svého, řeckého, jakož u něho často bývá; pročež dlužno z Plauta výjevy života římského velmi opatrně dotvrzovati. ¹) Zpráv jiných o té věci nemáme a proto musíme, přihlížejíce i k vývoji stavby římské popírati, že by za dob Plautových nádherná sloupořadí dům římský byla zdobila. Ani o dobách císařských netroufal bych si tvrditi: „potom — as za časů Neronových — stala se tato sloupení zařízením zcela všedním“; neboť ze správy Tacitovy (a pouze tu může p. spis. na mysli míti) jenom tolik jde, že po požáru Neronově jednotlivé insulae k uvarování podobných pohrom sloupením v průčelí opatřovati se musily (patefactis areis additisque porticibus, quae frontem insularum protegerent.

Přistupujíce již k jednotlivostem, podotýkáme hned k vestibulu (str. 4), že souhlasíme s míněním dle Beckra a Reina vyloženým, avšak dodáváme, že p. spisovatel opět příliš mnoho tvrdí řka (str. 4, sl. 2), že vestibulum pod širým nebem bylo a že teprv mnohem později kryto bývalo střechou na sloupech spočívající, klada tuto dobu až po Neronovi (dle uvedených dokladů).

¹) V té příčině n. př. vytýkáme p. spis. ukvapení, že z Plautovy Mostellarie dotvrzuje „že v Římě samém vestibula často krášlena bývala skvostnými sochami“ (str. 4.) Koncem 3. stol. před Kr. bylo skvostných soch ve vestibulech — ač-li vůbec — zajisté velmi pořídku. Jinak ovšem již na Foru a Capitolii. Ale mnohem více s podivěním nám jest, kterak p. spis. dokonce i místo naznačuje (III. 2. 130), kdežto v celé Mostellarii o nějakých sochách ni nejmenší zmínky není. Záhadný nám omyl vzešel snad z oněch od prolhaného Trania „hubou malovaných“ dvou supů a vrány ve vestibulu ?

Úvahy a zprávy.

157

Že vestibula svrchu krytá byla již také v dobách republiky, o tom nelze pochybovati. To jde z míst jako: Cic. Verr. II. 66 ante ipsum Serapim in primo aditu vestibuloque templi, kde vestibulum na rovni jest s předsíní (pronaos), což dotvrzují slova Vitruviova VII. §. 17., kde zřejmě pronaos chrámu Proserpiny v Eleusině od Philona přistavěný, vestibulem nazývá. A jaký smysl by měla dále slova Vitruviova (VI. k. 8.) „nobilibus ... faciunda sunt vestibula regalia alta? ²)“ Avšak ani ta místa, jež p. spis. z Cic. Phil. II. 28 a Juven. VII. 125 uvádí, nesvědčí o tom, že by vestibulum nekryté vyrozumívati se mělo, spíše na opak. Ba ani ono místo ze Suetonia (Nero k. 31) není takové, abychom vestibulum nekryté rozuměli. Patrno z celého kontextu, že chce Suetonius naznačiti výšku vestibula domu Neronova slovy: „vestibulum eius fuit, in quo colossus CXX. pedum staret ipsius effigie“ t. j. „tantum, tam altum ut in eo staret;“ neboť hned na to prostrannost téhož domu naznačuje: „tanta laxitas ut porticus triplices miliarias haberet“, což já o peristyliích vnitř domu vykládám. Ostatně p. spisovatel následuje poněkud kvapně Beckra (Gallus II³ 183) spolu s ním na omylu jest, dokládá-li o tomto vestibulu dle Suetonia „vedlé pak této (t. sochy že postavil si Nero) piscinam (?) maris instar, a to vše že domem t. j. křidloma jeho objato bylo.“ Becker (na m. u.) ještě mylněji „daneben (?)“ lange Säulenhallen, ein grosses Bassin, maris instar und zwar — von den Flügeln (?) des Palastes eingeschlossen, circumsaeptum aedificiis.“ Sueton však promluviv o sloupeních pokračuje: „item stagnum maris instar, circum saeptum aedificiis ad urbium speciem.“ Kterak možno aby tato slova „Vestibulum — speciem“ o vestibulu míněna byla? — Pak by nutně ještě následující slova „rura insuper ferarum“ k vestibulu táhnouti se musila, což nemožno. Ostatně jest názor Beckrův o onom Neronově vestibulu ještě z jiných důvodů mylný, o nichž tuto slov šířiti nelze.

Oatriu shodujeme se s p. spisovatelem, že mínění těch pravé jest, kteříž atrium s cavaediem za jedno pokládají; avšak tu musíme opět podotknouti, že si měl p. spis. též důvodů Reinových povšimnouti, z nichž tolik jde že tato totožnost atria s cavaediem (t. j. pouze architektonická nikoliv i místní!) teprv během času nastoupila. Ref. cestu, na niž Rein uhodil, pokládá za vhodnou k odstranění sporu v této věci, což Reinovi pro všeliké omyly, jichž se dopustil a hlavně pro vnitřní spor u výkladu slov Vitruviových a Varronových úplně podařiti se nemohlo. — Ostatně podotýkáme, že k výkladu toho, co compluvium a impluvium

²) Musí se totiž s Rosem čísti a rozdělovati: Vestib. regalia alta, atria et peristylia amplissima, silvae ambulationesque laxiores atd. nikoliv jako na př. Marquardt: vestibula regalia, alta atria, et perist. ampl. atd.

158

Úvahy a zprávy.

bylo, netřeba uchýliti se až k Pavlu Diakonu (str. 7), ježto zevrubné určení podává již Varro.

V odstavci o křídlech (alae) na str. 9 čteme, že „výška alae rovná se šířce a délce její“ a dále, že „délka její pouze ²/₇ délky atria obnáší“. O délce křídel (totiž hloubce) Vitruvius se nezmiňuje; šířku pak určuje dle délky atria ¹/₃, ²/₇, ²/₉, ¹/₄, a ¹/₅. V domě Pansově obnáší rozměr atria 47×31½; bude tedy šířka křídel ²/₇ (Vitr. VI. 4 §. 4.). Avšak p. spisovatel mluví v zmíněném odstavci o křídlech vůbec, pročež jest udání jeho nedostatečné; míní-li však přece dům Pansův, měl to výslovně připomenouti, neboť podaný rys (str. 3), k němuž číslice 8 odkazuje, není rys domu Pansova, nýbrž toliko analogicky v hlavních částech dle něho zdělán (a tudy také žádného měřítka k němu nepodáno). Konečně i kdybychom rys p. spisovatelem podaný vyrozumívati měli, jest pochybeno v tom, že šířka křídel sice ²/₇ délky atria obnáší avšak jsouc sama také v tu délku pojata, což mylné jest.

Fauces jsou na str. 9. sl. 2 sice správně určeny, avšak rozměr jich poněkud mylně udán. Praví totiž p. spis.: „Šířka chodby té (faucí) řídila se šířkou atria, nikdy však nebyla značná, tak že jen dvě osoby vedle sebe jíti mohly.“ Omyl tento vznikl spojením theorie Vitruviovy, jakož se ref. domýšlí, s rozměry pompejskými. Pravít zajisté Vitruvius (VI. 4. §. 6.): „Fauces minoribus atriis e tablini latitudine dempta tertia, maioribus dimidia constituantur.“ Chce tedy, aby fauces při menších atriích měly ²/₃ tablina (p. spisovatel napsal omylem atria). Avšak v Pompejích nebyla theorie Vitruvia dosud potvrzena, ježto fauces vesměs jsou mnohem užší, než Vitr. předpisuje a skoro těsny. Srov. Overbeck Pomp. I². p. 245

Na str. 12 čteme při popisu kuchyně, že „vlastních komínů Římané neznali.“ — což mylné jest. Pece pekařů a lázní pompejských dotvrzují zřejmě, že staří Římané komíny znali. V jižní a střední Italii jich pro obyčejnou domácí potřebu ovšem užívati nemusili a neužívali. Viz Becker Gallus II³ p. 269.

Čeho o poschodích na str. 13 se dočítáme, nelze nám vše schváliti, zejména tvrzení, že atrium musilo vždy zůstati nepokryto, neboť odporuje zřejmé zprávě Vitruviově o atriích (cavaediích) želvovitých „testudinata ibi fiunt, ubi non sunt impetus magni et in contignationibus supra spatiosae redduntur habitationes“ (VI. 3 § 2), kde tedy komnaty nad atriem se vyrozumívají. V tomto případě muselo ostatně světlo atria jíti jen se strany.

Zde a onde spozorovali jsme některé nedopatřením vzniklé omyly, jež tuto opravujeme. Na str. 2 sl. 2 čteme, že „poschodí bylo, jak Martialis VII 20. 20 žertovně praví, všude na dvě stě“ — kde býti má schodů (per ducentas scalas; zde přece scalae = gradus, jinak ovšem praví týž I. 118. 7 scalis habito tribus. bvdlím v třetím natře.) Na str. 11 sl. 1 uvedena hrána

Úvahy a zprávy.

159

Herakleova v Pompejích. Jest to brána herkulanská (porta d'Ercolano, Ercolanese) nazvaná tak řyní dle někdejšího města Herkulanea (Herculaneum) vedlé směru silnice z ní vycházející, podobně jako jiné brány byly pojmenovány n. př. nolská, stabijská, mořská.

Fr. Velišský.

Fr. Bartoš, příspěvky k české skladbě. (Programm slov. gymn. v Brně 1973).

Tato monografie, kteráž hlavně jedná o genitivě na jmenech závislém, v několiko příčinách se líší od té, o níž jsme v prvním sešitu těchto listů úvahu podali. Poněvadž zajisté užívání těchto genitivů o nynější naší spisovné řeči není ani tak kolísavé ani nesprávné jako genitivů závislých na slovesech, musily tu ohledy praktické ustoupiti; za to p. sp. více si tu hleděl systematiky; zde již téměř napořád vyšetřuje a vymezuje vzájemné poměry kategorií genitivných. Ávšak zdá se nám, že systematika p. spisovatelova jest více antická než genetická, že spíše vyměruje logické než genealogické vzájemnosti kategorií genitivních ačkoliv pro jazykozpyt historický a pro nynější stav naší skladby genetická methoda jedině jest oprávněna. Proto máme za to, že ku př. měl p. sp. vlastní genitiv odděliti od genitivu ablativního; neboť jako jest to nepopíratelná pravda, že po zaniknutí ablativu v slovanštině a tudy i v češtině mnohé funkce ablativu přeneseny byly na genitiv, s takou bezpečností můžeme tvrditi, žo proto žádnému grammatiku nepodaří se, všecky funkce českého genitivu z jediného původního významu genitivu vyvoditi a proto obojí funkce od sebe musí odděleny zůstati, jak to již v praxi Miklosič na základě badání Delbrückových a Sieckeových pro slovanské jazyky (Vergl. Gramm. IV. str. 447 násl.), Niederle pro řečtinu (viz jeho mluvnici str. 238 násl.), oba s dobrým prospěchem učinili. Dle této nauky musí pak ovšem k. př. genitivus auctoris a genitivus materiae z genitivů „souluky“ býti vyloučen.

V příčině uměšťování jednotlivých genitivů do patřičných kategorií leckde s p. spisovatelem nejsme jedné mysli. Tak věky věkův (str. 11) nemáme za genitiv partitivní, nýbrž za genitiv quantitatis; jsouč to zajisté věky záležející z věkův (nikoliv z jednotlívých let); nejsou to však věky vyňaté z věkův; tím činem jest i tisíce tisíců (str. 11) genitiv quantitatis. — Aniž pak ostatní příklady v tomto oddělení uvedené (král králuov, žal žalů, květ květů, propast propastí, nebesa nebes), mohou za genitivy partitivní se bráti; neboť jak sám p. sp. praví, má se těmito spojeninami naznačiti pojem superlativní; je-li však na př. král králů genitiv partitivní, pak jest to „unus multorum“ a tudy nic superlativního. Jsou to spíš genitivy possessivní, jakož na tomto příkladě král králů ukážeme. Král svých poddaných, král Řeků jsou jistě genitivy possessivní; v příkladě lev jest král zvířat stojí král ve smyslu metaforickém; smysl tohoto příkladu ovšem jest: to co jest král mezi svými poddanými, to jest lev mezi zvířaty, čili lev jest první mezi zvířaty, a hledíc tedy k smyslu této metafory jest tu význam partitivní, hledíc však k doslovnému znění, k rouchu této metafory, jest král zvířat genitiv possessivní. Tak tedy i příkladu král králů jest smysl partitivní, ale v textu slovním jest genitiv possessivní. Musíme tedy při těchto příkladech rozeznávati vlastní, označený, zastoupený smysl, a označující, zastupující prostředek či roucho; význam smyslu zastoupeného jest ovšem superlativní, a tudy též partitivní; ale ve výraze zastupujícím jest genitiv possessivní.

Na str. 16 hod télo Božieho nemáme s p. spisovatelem za genitiv determinativní, nýbrž zase za genitiv possessivní, jako při řeckém ięoćos (zasvěcený komu) genetiv possessivní stává. (Niederle, Ml. str. 231.)

Na str. 5 zdá se nám v příkladě Imieše na svej hlavě korusa zlata světlého a z kamenie předráho jednou položení

160

Osobní zprávy.

prostého genitivu zlata a po druhé podepření toho genitivu předložkou z (z kamenie) nesouměrným. Proto máme toto psání rukopisu za nesprávné, majíce na zřeteli způsob staročeského pravopisu, k němuž jsme poukázali ve svých Příspěvcích a t. d. ku štokholské leg. sv. Kateř. v Sitzungsber. pražské učen. společnosti r. 1872, že totiž předložky jednopísmené před slovy, jež od též písmeny (etymologicky či foneticky) jako předložka počínají, obyčejně se nepíší. K příkladům tam uvedeným přídej Dialog. Bohemar. (v Hankově Zbírce nejdáv. Slovn. str. 342): Přesad tento strom, at vzroste veliké dřevo, místo v veliké dřevo, a Gloss. Psalt. II (u Hanky tamtéž str. 254) zkali de petra, místo s skály. Proto myslíme, že i zde má psáno býti z zlata.

O materiálu zde snešeném musíme touž vřelou chválu opakovati, kterou jsme nahoře v první monografii vynesli. Nad to obsahuje i tato monografie mnoho vzácných poznámek, patrně vyšlých z jemného pozorování, takže p. sp. všem přátelům badání syntaktického se zavděčí, neustane-li v pilném pracování na této roli. Dr. Boh. Jedlička.

# Osobní zprávy.

## A. Z gymnasií.

V Budějovicích (při česk. g.) potvrzen výpom. učit. frančiny p. Fr. Šembera, — v Jičině obdržel prof. dr. Jos. Vaňous 1. quinquen., p. Jos. Hradilík a p. Jos. Vycpálek potvrzeni skutečnými učiteli a p. Fr. Janoušek za výpom. učitele zpěvu; — v Klatovech defin. potvrzen řed. p. Jos. Podstatný, kat. P. Jan Švejda a jakožto učitel kreslení p. Jan Vrba; — v Něm. Brodě ustanoven prozat. ředitelem prof. Frant. Tůma, p. Jos. Škoda potvrzen za skut. učitele a p. Fr. Drs jako suppl.; — do Písku za suppl. učit. dosazen p. Edv. Procházka; — v Praze při akadem. gymn. obdržel kat. P. Vojt. Neumann 2. quinquen.; — v Rychnově potvrzeni za skutečné učit. p. Ant. Šteflíček a p. Jan Vorlíček.

## B. Z gymnasií realných.

V Domažlicích potvrzeni za skut. učitele P. Jak. Janda; — v Táboře potvrzen defin. kat. P. Kar. Konrad a suppl. učit. p. Fr. Dvořák; — v Třeboni obdržel prof. a zatim. ředitel p. Kar. Doucha 1. quinq., p. Kar. Vlček potvrzen za supp. učitele, zemřel prof. Jos. Rabas. — Z paral. tříd. akadem. gymnasia v Praze má býti zřízeno počátkem bud. roku škol. nové nižší gymnas. realné s vyučovacím jazykem českým v ten způsob, že 1. roku zavedl by se plán real. gymnasií toliko v primě, v ostatních pak 3 třídách zachoval by se ještě plán ryze gymnasijní, jenž by však ustupoval co rok o 1 třídu plánu gymn. realných.

## C. Ze škol realných.

V Jičině potvrzen kat. vyš. real. P. Jos. Nedvídek; — v Králové Hradci potvrzen za výpom. učitele p. Č. Uzel; — v Litomyšli potvrz. suppl. učitelé p. Heř. Beránek, Jan Fišer, Edv. Janáček, Jan Kubka a Jos. Lerach; — v Písku potvrzen suppl. uč. p. A. Měška; — v Praze (při české r.) obdržel prof. Jos. Erben čtvrtou a prof. Jos. Boháč první quinq., pánové K. Pospíšil, Ferd. Vaněk a dr. Aug. Bílý potvrzeni za suppl. a pp. Jos. Anýž a L. Grellepois za vypomoc. učitele. — V Rakovníku jmenován skut. učit. p. Lud. Milota. — V Karlíně mají dle usnešení odboru škol. tam. zástupitelstva obce zříditi se vyšší real. školy české.

Troja.

Od Fr. Velišského.

I.

Plavíme-li se z Cařihradu do Smyrny, otvírá se nám na konci
úžiny dardanellské, tam, kde poloostrov gallipolský (někdy thrácký)
ostrou hranou v širé moře vybíhá, v pravo rozkošná vyhlídka na
skalnatý modravý dvoutemený Imbros a jako vyrůstající z něho
temnější hory ostrova Samothraky a nejdále na obzoru, ale málo
jižněji, na velikánský Athos s blankytem již v jedno splývající;
v levo však poutá nás ne tou měrou velebný, ale dávnou poesií
řeckou proslavený obraz — krajina troadská.

Na první pohled jeví se nám pahorkatinou obmezenou k vý-
chodu a ještě více k jihu vysokými vrchy s mohútným v pozadí
několika mil vyčnívajícím pohořím Idou; patříme-li však zevrub-
něji, shledáme uprostřed této pahorkatiny malou rovinu, táhnoucí
se od mysu Rhoiteja (asi 150 stop výsokého) směrem západním
až k mysu Sigeju (něco vyššího) zšíří asi půl druhé hodiny cesty
a směrem jižním k návrší zvanému Hissarliku jen s polovinu pře-
dešlé šířky. Až sem snadno ji se stanoviska našeho přehlédneme;
leč zde nekončí se, nýbrž prostírá se ještě dále směrem jihový-
chodním na půl druhé hodiny délky, jsouc vlastně téměř hodinu
široké, většinou močálovité údolí říčky Mendere, až k vesnici
Bunarbaši pod samým úpatím hor idských. U Hissarliku spojuje
se s touto hlavní ještě jedna vedlejší malá rovina se strany vý-
chodní, močálovité to (nyní) údolí řeky Dumbreka. Přímoří této
roviny jest od Rhoiteja až k vsi a malé tvrzi turecké Kumkale
nízké a následkem nedostatečného odtoku vod bahnité, od tvrze
až k Sigeju též sice nízké ale písčité; od Sigeja pak táhne se
břeh co vysočina dosti srázná, průměrně na 100—150 stop vy-
soká a četnými větrníky opatřená až k zátoce zvané Bešika (proti
Tenedu). Veškerá zmíněná rovina, jsouc pro výpary z četných mo-
čálů vznikající nezdravotná a zejména sídlo úmorné zimnice, málo
jest zalidněna; osad v samé rovině téměř ani není, vyjma asi
dvě turecké vesnice, z nichž Kumkjoi ¹) asi 20 minut před His-

1) Jména turecká píšu všady v textu i na mapce naším pravopisem, jako Francouzové svým a podobně Angličané. Slovo kjoi (vesnice) přečasto se vyskytující, naznačují Francouzové kieui = kiöi — nedostatečně aneb aspoň ne zevrubně a podobně Angličané kewi, aneb jako n. př. Leake: kiúi, neboť trvám, že jsem z úst Turků i Řeků (tito píší k naznačení tohoto zvuku: Ṽοι) slyšel vždy kjoi, jednoslabičně a nikoliv kiöi. Ztlumočení některých appellativ tur. poznamenáno na mapce.

11

162

Fr. Velišský

sarlikem k severu a Kalifatlikjoi tolikéž k jihu; více jich (mezi nimiž některé s obyvatelstvem řeckým) shledáváme na návrších východně a jižně rovinu lemujících a pak na vysokém táhlém břehu západním. Na jednom takovém návrší, jež s nynějším Hissarlikem v jedno sloučeno jsouc malou vysočinu tvoří, stálo někdy Ilion za doby Kroi-sovy dle Strabona zde založené a na tomtéž místě, vedle mínění starých někdy i Troja. Avšak dříve než zde staneme, musíme obě části planiny svrchu naznačené, severní totiž odtud až k moři, jižní až k Bunarbaši se rozkládající v mnohých důležitých příčinách blíže poznati.

Na samém břehu zdvihají se tři patrně rukou lidskou zdělané kuželovité pahorky, jež podání řecké mohylami padlých před Iliem reků nazývalo, a to pahorek při Rhoiteju mohylou Aiantovou, z obou druhých, mezi tvrzí Kumkale a Sigejem stojících, nazvána od novověkých cestovatelů severnější Achilleovou, jižnější Patroklovou. Před rokem 1869 stál tuto ještě třetí podobný tumulus, mohyla prý Antilochova, jenž však onoho roku skopán a v pole proměněn byl, jakož se i s jinými státi musilo, neboť jich v starověku v této krajině více bylo než nynějších 10. Mohyla zvaná Aiantova jeví se nám kuželem asi 100 stop vysokým, kakty a nepatrnými křovinami porostlým. Strabo (p. 595) dí, že stál zde chrám se sochou Aiantovou, již Markus Antonius Kleopatře daroval, Augustus však opět sem odvézti kázal. A v skutku nalezeny zde r. 1788. zříceniny malého chrámu z doby římské. Stejně velikosti a tvárnosti jest i mohyla Achilleova, kterouž, ale bez výsledků, ohledal Choiseul-Gouffier. Dle Strabona i zde byl chrám k poctě tohoto reka vystavený a blíže malé městečko Achilleion. Cestovatelé Chandler a Revett (r. 1764) nalezli v těchto místech hojné zbytky chrámu, o jehož starožitnosti obzvláště nápis na pilíři jakémsi svědčil písmem řeckým nejstarších charakterů, jež známe, napsaný (L'Univers pittoresque XII p. 188).

Mezi zminěnými mohylami ústí do moře tři říčky, jedna blíže Kumkale — nyní Mendere, druhá málo východněji, Kalifatliasmak a třetí nejmenší pod Rhoitejem, Intepeasmak. První z nich sledovati můžeme vzhůru až k Bunarbaši a výše k temeništi jejímu na horách idských; obě poslední jsou vlastně ramena jedné říčky teprvé nedaleko moře se rozštěpující, jež z močálu pod Batakem vzniká nejsouc dle Ulrichsa vlastně leč stoka k odvádění tohoto močálu (Ďudan u Turků jmen.) založená, tak že dolní Kalifatli Asmak vlastně „Dumbrek“ nazývati by se měl, kterážto řeka vtéká ještě před místem, kde se Kalifatli rozštěpuje, od východu údolím močálovitým v hlavní rovinu trojskou. Nastává otázka, v kterých z těchto řek shledávati máme obě řeky starověké, jak v Iliadě tak i od pozdějších spisovatelů řeckých v těchto místech připomínané a pro určení strobrylé Troje veledůležité, Skamandros i Simoeis.

Skamandros (též Xanthos zvaný) vzniká dle Iliady (12. 21) v horách idských a pojímá v sebe před Trojou (se strany, moř-

Troja.

163

ské) Simoenta. Vychází to na jevo z tohoto názoru básníkova:
Hera s Athenou jedou s Olympa k Troji (II. 5. 773 sl.), ἀλλ'
ἴτε δὴ Τροίην ἤξον ποταμώ τε ὁέοντε, ἥχι ὁοὰς Σιμόεις συμβάλλετον
ήδε Σκάμανδρος, sestouply s vozu a ubíraly se dále v dav reků.
S tím srovnává se co Strabo XIII p. 597 dí: οἱ δὲ ποταμοί,
ἶτε Σκάμανδρος καὶ ὁ Σιμόεις, ὁ μὲν τῷ Σιγείῳ πλησιάσας (totiž
Skamandros) ὁ δὲ τῷ Ῥοιπείῳ μικρὸν ἔμπροσθεν τοῦ νῆν
'Iλίον συμβάλλονσιν, εἴτ' ἐπὶ τὸ Σίγειον ἐκδιδόσι καὶ ποιοῦσι τὴν
στομαλίμνην καλονμένην. Jiný názor ač v různých zpěvech Iliady
se vyskytující v tom se shoduje, že kdo buď od moře k Troji
se ubíral, buď z Troje k moři, musil přes brod Skamandra (jenž
byl blízko města, zajisté ještě před vtokem Simoenta). Tak brodí
se Achajové dorážejíce k městu Skamandrem II. 21. 1 atd.; tak do-
nášejí přátelé omráčeného Hektora z boje a kladou jej teprv za
brodem Skamandra bezpečně na zem (II. 14. 433—4); a tak
konečně starý Priamos, jeda vyplatit mrtvoly synovy do táboru
Achajův zastavuje koně a mezky v řece, aby jich napojil (II. 24.
350—1 a 692). K těmto názorům a k popisu Strabonovu hodí se
na první pohled směr Kalifatliasmaku a Dumbreku, zejmena onen
severním svým ramenem. Avšak odporují tomu dvě věci podstatně.

Skamandros totiž vzniká dle místa svrchu vzpomenutého
(II. 12. 21) v horách idských; tam vzniká i Herodotovi (VII. 43)
a co nejurčitěji popisuje temeniště jeho slovy Demetriovými Strabo
řka (XIII p. 602), že asi 120 stadií (3 míle) nad Skepsí z vr-
cholku Idy, zvaného Kotylos, vytéká. Tam vzniká i scholiastovi
k II. 2. 467 ὁ δὲ Σκάμανδρος καταφερόμενος ἀπὸ τῆς Ἱδης μέσον
τέμνει τὸ ὑποκείμενον τῇ Ἀρίφῳ πεδίον atd. Kalifatliasmak vzniká
však z močálů pod Batakem; à kdyby i nebylo na jisto posta-
veno, že jest vlastně pozdní stoka, temeniště jeho nemohlo nikdy
býti jinde. — Než vyskytuje se ještě jedno místo v Iliadě, jehož
básník, jak se podobá, temeniště Skamandra blízko Troje klade.
Achilleus pronásleduje Hektora před ním ubíhajícího pod hrad-
bami Troje k místu, kde πήγαὶ δοιαὶ ἀναῖσσονσι Σκαμάνδρον
δινήεντος, z nichž prý jeden teplý, jeden studený (II. 22. 147).
Kdyby slova ta měla smysl: „Kde vypryskují dva prameny vír-
natého Skamandra“ t. j. odkud vychází Skamandros, byl by odpor
mezi tímto a místem zpěvu 12. v. 21 a líčením starých zřejmý a
nevysvětlitelný; avšak jest ještě jiný již od starých podaný dobře
odůvodněný výklad tento: „kde dva prameny vypryskují z vír-
natého Skamandra.“ Vazbu ἀναῖσσονσι Σκαμάνδρον možno ne-
nuceně i takto vyložiti; názor pak jest onen, dle něhož i všechny
prameny a řeky vznikají z hlavního zemi obtékajícího toku Okeana,
z něhož tudy pod zemí tekou, až konečně někde na povrchu co
zřídla se objevují (II. 21. 195—7).²)

²) O kterémžto názoru proudění podzemního mezi Helleny svědčí
n. př. co o řece Erasinu v Arkadii uvádí Herodot (VI. 76) a po

11*

164

Fr. Velišský

Tak vykládá (mimo scholiasta) i Demetrios u Strabona (XIII p. 602) toto místo, že prý pramen studený (ježto teplého blíže Troji není) κατὰ διάδυσιν ὑπεπρέον ἐκ τοῦ Σκαμάνδρου κατὰ τοῦτ' ἀνακτέλλειν τὸ χωρίον (aneb konečně že διὰ τὸ πλησίον εἶναι τοῦ Σκαμάνδρου καὶ τοῦτο τὸ ὕδωρ λέγεσθαι τοῦ Σκαμάνδρου πηγήν).

Jest tedy zjevno, že prameny Skamandra v horách idských hledati dlužno; a proto by z řek krajinu trojskou nyní protéka-
jících jediný Mendere oněm starověkým zprávám vyhovoval, jenž
jediný s výšin daleko nad Bunarbaši se proudí. A že tato řeka
jest v skutku onen Strabonem připomínaný Skamandros, zjišťuje
i věc tato. Strabo praví (XIII p. 598), že blíže místa Ἱλιέων
κώμη (o němž ještě níže se zminíme) jest πεδίον ἡ Θύμβρα καὶ
δὸ δι' αὐτοῦ ῥέων ποταμὸς Θύμβριος ἐμβάλλων εἰς τὸν Σκάμαν-
δρον κατὰ τὸ Θνμβραίον Ἀπόλλωνος ἱερόν, τοῦ δὲ ὧν
'Hλίον καὶ πεντήκοντα σταδίονς διέχει. Zbytky tohoto chrámu s dů-
ležitými nápisy, mezi nimiž i celým inventářem chrámu Apollo-
nova objevil p. Calvert starší (konsul franc. v Čanak-Kalesi v Dar-
danellách), jehož majetkem celé toto okolí jest, na malé výšině
nad levým břehem říčky Kemar ³), kteráž tím co starodávný
Thymbrios zřejmě jest naznačena; poněvadž pak nedaleko těchto
zřícenin do řeky Mendere se vlévá, utvrzuje nás také v tom, že
táž jest starý Skamandros. Konečně můžeme i jméno „Mendere“
samo — po oněch platnějších důkazech ⁴) — jež zvukem formu
Skamandros připomíná a bezpochyby z ní vzniklo, považovati
za důkaz nepřetržité našich časů došlé tradice o totožnosti řeky
té se starým Skamandrem. Avšak se všemi našimi důvody srov-
nává se klikatý Mendere pouze v toku horním; jakmile v planinu
trojskou sběhl, ubírá se zcela jinak než o něm dle názorů bás-
níků Iliady a dle popisu Strabonova soudíme. Také nevtéká do
něho Simoeis, jenž jak Strabo nám dotvrzuje, vtékal se strany
východní (τῷ 'Ροιτείῳ πλησιάσας), a jenž dle Il. 12. 22 zřídlo
měl v horách idských. S popisem Strabonovým shodoval by se
v dolním toku svém Kalifatliasmak; neboť ten v skutku přijímá
se strany východní jinou říčku do sebe a teče směrem k Sigeju;
byl by tedy Skamandros Strabonův horní Mendere a snad dolní
Kalifatliasmak či vlastně Dumbrek. Ale tento Skamandros Stra-

něm Strabo i Pausanias, že dle domnění obecného teče pod zemí
z jezera stymfalského až v Argolidě u Leren z jeskyně ven se
proudí, aneb známý mythus o podzemním toku Arethusy.

3) Kemar-su (u Leaka: Kamarasu) vzniklo dle Leaka i Schlie-
manna ze slova καμάρα (camera) = klenba, klenutí, jež zde zbylo
z oblouků, po nichž kdysi z hor do Ilia voda vedena byla.

4) Podobnosť zvuku jest tuším dosti zřejmá tak jako mezi Μαίανδρος
a Mendere (Bujuk-Mendere). Že i Kaystros Turci Mendere nazý-
vají, není závadou, ježto zajisté pro blízkosť a podobu obou řek tak
činí, přidávajíce na rozdíl ještě adj. kučuk (malý) a bujuk (velký).

Troja.

165

bonův nesrovnává se zase v tomto svém dolním toku, jak se pobráda, s názory, jež o něm měli básníci Iliady. Jim zajisté neproteká tábor Achajův — a to by musil, kdyby byl měl týž směr, jaký za Strabona aneb nyní; ježto ale nikdy západněji než nynější Mendere téci nemohl (pro vyvýšenost půdy) musil jim téci k Rhoiteju, směrem nynějšího Intepeasmaka. Možno-li, aby s touto theorií v shodu přivedena byla nynější tak různá skutečnosť? Pokusíme se o to. Ježto, jakož jsme s vrchu poznali, horní proud Mendere tentýž jest s horním proudem starého Skamandra, musil tento během věků dolení směr svůj zaměniti a sice několikráte. Možnost toho připustí každý již z předu při divoké bystřině (a již Homer nazývá jej δινήεις, vírnatým a odtud i — pro množství písku — ζανθός, plavým) protékající dosti šírou planinu, tak že zaneseného vlastním náplavem při náhlých přívalech (dokonce po vymýtění lesů) aneb po dlouhoretém zanedbávání krajiny n. př. po katastrofách nepřátelských řečiště posavádního opouští a snadno jiné si vymílá. ⁵) Vhodnou analogii poskytuje nám říčka Spercheios v Malidě, kterážto ustanovičně řečiště své mění. O takových změnách Skamandra vydávají neklamné svědectví některé šíré rýhy, v nichž není nesnadno vyš Schlá řečiště poznávati. Takové velmi šíré řečiště naznačeno dle Schliemanna na mapce něco východně nynějšího proudu; a něco východněji tohoto možno stopovati dle téhož Schliemanna (Troj. Alterthümer str. 18.) ještě jiná dvě. Patrno, že od dob Strabo-nových Skamandros vždy více k západu se proudil a řečiště svá měnil. A co dělo se od Strabona až na naše časy, to mohlo též před ním v starověku místa míti, t. j. Skamandros mohl od těch dob, co básníci Iliady proudy jeho poznali, t. j. během jednoho tisíciletí směr svůj k Rhoiteju v ten zaměniti, jejž Strabo naznačuje. A v skutku shledává se, že nynější Intepeasmak i v čas deštů řečiště své ani s desátý díl nevyplňuje, které tudy některou jinou poměrně velikou řekou vzniknouti muselo, jež v této krajině ne-mohla býti jiná než Skamandros (Schliem. tamtéž).

*Simoeis* nemůže býti řeka jiná než nynější Dumbrek ⁶) neboť i Simoeis vytéká dle Il. 12. 22 z horidských (jakož i dle Dionysia 818. Ξάνθω ἐπ' εὐρυφέοντι καὶ Ἱδαιω Σιμόεντι a Quinta smyrenského III. 23—4 Σιμόεις καὶ Ξάνθος Ἱδηθεν κατιόγνες). To

5) Také Leake míní, že východní část planiny záplavami Dumbreku se zvýšovala a i takto Skamander k západu tlačila (L. p. 292).

6) Tato řeka zavalila badatelům veliké obtíže. Svedeni zvukem jméno Thymbrios připomínajícím a nevědouce, kterak z jazyka tureckého jméno její vyložiti, pokládali ji oním dávným Thymbriem. Eckenbrecher (Rhein. Mus. 1843 p. 48) vykládá Dumbrek slovem „reiszend“ a Schliemann (Tr. Alterth. p. 320) důvodněji, jak se zdá, z don-barek „Eis innehabend“, ježto prý často celé touto řekou zaplavené údolí zamrzá.

166

Fr. Velišský

však nehodí se mimo Skamandros o jiné řece v Troadě než o Dumbreku. A tak i Strabonovi jest Simoeis nynější Dumbrek dle toho, co o stoku jeho se Skamandrem (v. str. 163.) i co dále tamtéž podotýká. Určiv totiž (XIII. p. 597) místo osady 'Πιλέων κώμης δί: ὕπερ δὲ τῆς Ἱλιέων κώμης δέκα σταδίοις ἐστὶν ἡ Καλλικολώνη, λόφος τις, παρ' ὃν ὁ Σιμόεις ὁρεῖ πενταστὰ διον διέχων. S tím však srovnává se jediné návrší východně Čiblaku a říčka Dumbrek severně pod uím tekoucí.

V nynějším dolním Kalifatli (vlastně Dumbreku) zachoval se nám směr spojených za Strabona obou řek Simoenta a Skamandra, kterýžto spojený tok tenkráte Skamandrem se nazýval. V tomto toku můžeme shledávati střední fasi Skamandra. Nejprvé zajisté mohutný proud Skamandra prorazil směrem svým severním k Rhoiteju, překonav západní směr vtékajícího do něho Simoenta; později vrch obdržel nad seslabeným různými příčinami tokem Skamandra proud Simoenta a přinutil Skamandros prouditi se k západu (Strabo), ještě později odloučen byl Skamandros úplně od Simoenta a razil sobě sám řečiště vždy více a více od někdejšího se vzdalující, jakéž nyní má.

Zjistivše se takto oběma nejhlavnějšími řekami krajiny trojské, můžeme přistoupiti k luštění velesporné od konce století předělého až na naše dny otázky, kde hledati místo opěvované básněmi Iliady Troje. Celý starověk kladl Homerovu Troju tam, kde od století 6. př. Kr. (dle Strabona p. 593) historická osada Ilion stála, t. j. 12 stadií od moře na výšině nyní Hissarlik zvané, kdež stopy její a objem nebylo nesnadno nalezti. Tak činil — bezpochyby že na základě starého podání — logograf Hellanikos (Strabo p. 602 zač.); tak mluví i první dějepisec řecký Herodot (VII. 43) o Iliu a někdejší Troji jako o místě jednom a témž. V nezvratném domnění, že Ilion dědičkou je slávy Troje, zvelebil je Alexander a po něm Lysimachos i Antiochové. První vyslovil pochybnost svou v té příčině Demetrios, rodiłý ze Skepsi, městečka to na haldách Idy pod prameny Skamandra połoženého, počátkem 2. stol. př. Kr. Důvody jeho zachoval nám, přijav je za své, geograf Strabo, jenž psal za Augusta císaře. Hlavní jeho důvod (ač před ním již od spisovatelky Hestiaje z Alexandrie vyslovený) byl (Str. p. 598 konec a 599 zač.), že rovina mezi mořem a souvěkým Iliem pozdější náplav jest řek s dobrou polovici, tak že by bývala Troja toliko 6 stadií od moře vzdálena (t. j. 18 minut cesty), ježto za Strabona vzdálenosť Ilia od moře 12 stadií obnášela, což prostor prý zcela nepatrný a pro umístění bojů trojských v Iliadě líčených nemožný. Z tohoto a ještě některých jiných důvodů, o nichž hned níže se zminíme, umísťuje Demetrios starou Troju tam, kde za doby jeho osada 'Πιλέων κώμη byla, 30 stadií od Ilia (Hissarliku). Podobně činí Strabo, přikládaje slovům Demetriovým, o němž praví, že jest ἔμπειρος τῶν τόπων ὡς ἀν ἐπιχώριος ἀνήρ, neobmezenou důvěru.

Troja.

167

Že by byl Strabo, jakož Burnouf, Büchner i Schliemann se domní-
vají, osobně do Troady byl nepřišel, jest tvrzení nepodstatné,
neboť nelze nám věřiti, že by prošed a znaje z vlastního názoru
celé ostatní pobřeži Malé Asie, krajiny tak důležité byl nepoznal.
Z líčení jeho to nikde na jevo nepřichází, ač ovšem vždy k De-
metriovi se odvolává. Jediné místo, jež by o mylném názoru
svědčiti mohlo, a k němuž Schliemann ukazuje, jest XIII p. 596
init. ἔστι δὲ τὸ μῆκος τῆς παραλίας ταὐτῆς ἀπὸ τοῦ *Ροιτείου μέχρι
Σιγείου καὶ τοῦ Ἀχιλλέως μνήματος εὐ θυπλοούντων ἑξήκοντα
σταδίων*. Avšak vzdálenosť prý mezi Sigejem a Rhoitejem ne-
obnáší více než 30 stadií t. j. 1¼ hodiny. Tu musíme na obranu
slov Strabonových podotknouti, že nemluví o vzdálenosti přímé
po zemi, nýbrž o délce pobřeží, jež tvoří obě kathety k přímé
oné čáře pozemní a jest tudy delší než 30 stadií, ač ovšem 60
nedosahuje. Dlužno však na zřeteli míti, že míra starých geo-
grafů nikdy není tak zevrubná a přesná, jako nynějších, neboť
neměli těch prostředků a pomůcek, jakých užívá se nyní. Tak
udává Strabo vzdálenosť Ilia od Sigeja na 20 stadií, ale dle dů-
kladného měření n. př. Sprattova jest plných 25. Podobně mohl také
v udání vzdálenosti Ilia od moře t. j. od zátoky Achajův o několik
stadií pochybiti. Leake (p. 288 pozn.) již s větší pravděpodobností
míní, že Strabo má o Troady poznal osobně, což připouštíme.

Po této malé odchylce vizme již podstatu oné geologické
námítky. Že celé toto přímoří až k horám idským náplavem řek
vzniklo, není ovšem věc pochybná; avšak to dělo se v dobách
nepašmětných, kdy celý břeh maloasijský od střední vysočiny až
k moři se tvořil, v dobách, kdy vznikaly planiny: smyrenská,
efezská, rovina Maiandra od Mileta až k Trallům a t. d. Tak
soudil již Herodot, jenž (II. 10) praví, že celé Delta egyptské
zdá se mu býti původně zálivem moře, ὥσπερ τε τὰ περὶ Ἱπλον
καὶ Τευθανίην (údolí řeky Kaykos) καὶ Ἐφεσόν τε καὶ Μαιάνδρον
πεδίον. (Srovn. Strabo p. 691,) Že od ztroskotání Ilia až na De-
metria náplav zšíří 6 stadií vzniknouti nemohl, poznáme i bez
geologického ohledání krajiny již z těchto důvodů. Od dob Stra-
bonových uplynulo, až na dny naše již plných 18 století a ná-
plavu přibyło jen málo, tak že vzdálenosť moře od místa, kde
Ilion hist. stálo, nevalně se změnila a jen nepatrně vzrostla a
sice jen o tolik, že polokruhovitý snad někdy břeh nazývaný
ještě za Strabona ὁ Ἀχαιῶν λιμήν nyní téměř přímočárným spa-
třujeme, což však mnoho stadií zajisté neobnáší. Od ztroskotání
Troje až k době Demetriově a Strabonově neuplynulo však tolik
století a nemohl tudy bez velikého a neobyčejného převratu zem-
ského, o němž Řekové ničeho nevěděli, náplav tak značný vznik-
nouti.⁷) Příčina pak, proč náplav v této krajině zůstal v době

⁷) Leake uznává, což s podivením jest, onu theorii Demetriovu (či
spíše spisovatelky Hestiaje) o náplavu v době historické, jak se
podobá jen proto, aby vzdálenosť Bunarbaši od moře, jak toho

168

Fr. Velišský

plných tří tisíciletí dosti nepatrný, zaujímaje toliko písčitý na mapce naší naznačený cíp mezi mohylami Achilleovou a Aiantavou, nemůže býti jiná, než mocné proudění Helespontu, jež nedopouští, aby bahno a nános bystřin pokojně usaditi se mohl, kdežto jinde na břehu maloasijském, kde podobného proudění není, od doby Strabonovy až na hodinu délky a více vzrostl n. př. při Efezu a Miletu.

Jiné důvody proti dosavadnímu mínění o poloze Troje beře Demetrios (a s ním i Strabo) z básní Homerových. Avšak dříve než o těchto blíže promluvíme, jest nám zmíniti se o ceně těch a takových důvodů vůbec. Staří pokládajíce zpěvy Iliady a Odysseje za dílo jediného básníka dokládají se místy z nich asi týmž způsobem, jakým moderní orthodoxní theologové místy z písma. My však na základě mnohých nezvratných důvodů přesvědčeni jsouce o různodobém původu zpěvů Iliady (i Odysseje) můžeme pouze těm dokladům z nich váženým platnosti přisouditi, které spočívají na názorech povšechných, jež sloučeny býti musily s jádrem báje a pověstí, z nichž ony zpěvy vznikly. K takovýmto názorům počítáme na př. názory o toku řek v Troadě, o vzdálenosti města Troje od moře a táboru Achajův na př. II. 7. 381—423 a jinde (ač i tu shledáváme nesrovnalosti), o položení táboru Achajův, o hlavním dějišti bitev, ježto tyto buď bezprostředně buď i prostředečně t. j. od pozdějších básníků ze starších zpěvů aneb pověstí nabyté vždy skutečnosti přiměřeny býti mohou. Jinak má se to s názory a údaji takovými, které přirozeně změnám podrobeny jsou. Žádný z básníků Iliady nežil v dobách, kdy

názory básní Hom. vyžadují, o něco zkrátil. Proto počítá oněch 12 stadií Strabonových nikoliv od břehu, nýbrž od cípu Rhoiteja, podporuje to mínění stejným prý úkazem Spercheia a Maiandra, kterýž, aby obstál, neuznává proudění Helespontu. Kdyby Leakovo domnění pravdivé bylo, mohlo by se tvrditi, že za několik století Helespont, jenž zde proti Kumkale ani s hodeniu cesty (16—18 stadií) široký není, bude značně sevřen a konečně i dokonce zavřen. Naproti tomu míní Forchhammer (Ebene v. Troja str. 17 a ještě 27 a 28), že Intepeasmak náplavu nikdy neměl a že tvářnost pobřeží za Strabona byla tatáž, jaká nyní, což dotvrzují mu obě slepá ústí a močál hlavního ústí (τυγλων στόμα α στομαλίμυη u Strabona). O proudění Helespontu tvrdí: „Im ganzen Mittelmeer ist keine Strömung, welche an Stärke und Schnelligkeit mit der Strömung des Hellespont verglichen werden kann.“ Schliemann (Ithaka d. Pelop. u. Troja p. 196) dí pod. „mit einer Geschwindigkeit von 3 Knoten in der Stunde führt die Strömung des Hellespont alles fort, was die Flüsse schwemmen“. Ano již Lechevalier nazývá v té příčině Hellespont „divokým“. Vyskytující se časem protivné proudění východní a severovýchodní podle břehu nedopouští podobně, aby se nějaký náplav valně usadil.

Troja.

169

historická látka k zpěvům jejím (míníme boje osadníků aiolsko-
achajských v těchto končinách) se připravovala; nemohl tudy
žádný z dějů a osob ničeho z vlastní zkušenosti a názorů
znáti, nýbrž vážil vše z pověsti — zajisté během času zveliču-
jící a měnící — a přidával i ze svého. Historických studií sotva
asi kdo z básníků oněch konal a proto můžeme směle tvrditi,
že pro líčení osob a života dávnějšího, pokud zcela určitých rysů
neshledali v tradici, bez rozpaku brali formy souvěké, líčíce dle
poměrů, v nichž žili a jež znali to, čeho svědky nebyli. O to
pak, zda-li ta neb ona exaggerace, ta neb ona i vědomě přibás-
něná okolnosť s jinými zpěvy se shoduje čili nic, zajisté nikdo
z nich — ač-li je znal — valně se nestaral, ježto jemu na ce-
listvosti a jednotě jen té látky záleželo, kterou z oněch četných
cyklů pověstí upravoval, nemaje ovšem tušení, že někdy po časích
jiní pořadatelé všechny cykly v jednotný celek budou slévati.
S toho stanoviska dlužno patřiti na zpěvy Iliady a oceňovati
váhu důvodů z ní vzatých. Mylné jest stanovisko starých i no-
vých badatelů a kritiků, kteří různá místa různých zpěvů za
stejně platná uvádějí nedbajíce patrných odporů a nesrovnalostí,
z nichž během tohoto pojednání některých se ještě dotkneme. *)

Stanovisko Demetriovo k básním Homerovým není (jako ni-
koho v starověku) kritické, což zřejmo již z toho, že podání
z nich všady jako základu historického užívá a že syna Hekto-
rova a Aineiova (dle pověsti snad z II. 20. 306—8 vzniklé)
zakladateli rodného města svého uznává (Str. p. 607). Důvody
jeho z Homera proti všeobecně uznávané poloze Troje jsou tyto :
1. Vzdálenosť Kallikolony od Ilia na 40 stadií, což neshoduje
se prý s líčením II. 20. 52—3. 2. Poloha Thymbry, jež prý
příliš daleko leží od Troje než dle II. 10. 430 možno. 3. Že
ἐρωεός (jemu: τραχύς τις τόπος καὶ ἐρινεώδης) τῷ μὲν ἀρχαίῳ
κτίσματι ὑποπέπτωκεν (dle II. 6. 433—4) — τῆς δὲ νῦν πόλεως
πάμπολυ ἀφέστηκα. 4. Troja že musila dále od moře ležeti dle
Odysseova vypravování (Od 14. 469 a 496) a dle napomenutí
Polydamantova II. 18. 256. 5. Že Polites, jenž dle II. 2. 792—5
na mohyle Aisyetově pozoroval, kdykoliv Achajové od lodí vy-
trhnou, aby záhy Trojanům zvěstovati mohl, zbytečný byl, ježto
prý s akropole vyšší a téměř stejně vzdálené totéž činiti mohl.
6. Konečně že starou Troju bylo lze oběhnouti (dle II. 22. 165
a 251), kdežto prý nová (Ilion) οὐκ ἔστι περιόδρομος διὰ τὴν
συνεχῆ ἡάχιν (Strabo p. 597—599). Z těchto námítek jsou ně-
které takové, jež samy opět podstaty nemají, neboť kde jest ji-
stota, že Καλλικολώνη, ἐρωεός, mohyla Aisyetova byly v smyslu
básníků Iliady a dle nějakých zaručených zpráv a nikoliv libo-

*) Nebude od místa, upozorniti čtenáře, kdo o vzniku básní Hom.
a významu jich více dočísti se chce, na články kollegy Niederle
v „Osvětě“ (červenec a září).

170

Fr. Velišský

volně od obyvatelů zdejších umísťovány a ukazovány? Odpory u vzdálenosti vysvětlujeme si dle toho, co svrchu na str. 169 o původu básní Hom. bylo řečeno, a o čemž ovšem staří neměli tušení. A naproti místům Demetriovým svědčícím o místě vzdálenějším než Ilium, uvésti můžeme opět místo, svědčící naopak o vzdálenosti nepatrné n. př. Il. 7. 381—423. Abychom konečně možnosť oběhnutí (o čemž ostatně níže se zmíníme) posouditi mohli, musili bychom místo, kamž Demetrios starou Troju klade, znáti, jakkoliv dle Schliem. a Eckenbrechra Ilion (u Hissarliku) velmi dobře lze obejíti, kterýžto veliký obvod, jakož se ukáže, však nikdo z básníků na mysli míti nemohl.

Kde tedy byla Troja dle Demetria? Z toho, co nám Strabo o poloze místa Ἱλιέων κώμη (p. 597 k. 35) udává, soudíme, že ji klade Demetrios východně od Hissarlika za Čiblak na týž hřbet, jenž od Hissarliku až k někdejší Kebrenii se táhne. Mylně by udávali pak polohu i Ulrichs i Schliemann a jiní blíže Akčikjoi; tam nehodí se, jak se podobá, místo její dle popisu Strabonova. Avšak ani na tom ani na onom místě není poloha její možná již z důvodů topografických. Zmínili se o nich Eckenbrecher, Welcker a Schliemann. Dobře podotýká Eckenb., nejdůkladnější znatel Troady (Rh. M. 1843 p. 27 atd.), že na celém Strabonem míněném okolí (30 stadií vých. od Hissarlika) není místa, které by pro Troju se hodilo, jež byla v rovině aneb při rovině, na níž i vozmo bojováno bylo a konečně že také na místě od něho naznačeném již tehdáž ani stopy nějakého města nebylo.

Zdá se však, že mínění toto o jiné poloze Troje, než vůbec rozšířené, v celém starověku valně se neujalo. Ač vyskytují se již před Demetriem tu i tam hlasy skeptické ⁸), neměly v praxi váhy a právě tak asi po Demetriovi. Město, které dle svědectví Strabonova před Alexandrem nepatrné bylo, majíc pouze malý chrám Atheny, zvelebil tento a ještě více Lysimachos z vůle jeho sveda sem po způsobě starověkým despotům vůbec oblíbeném obyvatelstvo z okolí, a obehnav napotom takto (dle plochy zaujaté soudíc na 100.000 obyvatelů) vzrostlé, zdí na 6 stop tlustou a 40 stadií v objemu mající. To vše potvrzují zříceniny v těchto letech Calvertem a Schliemannem probádané; zejména některé zbytky chrámů a ještě více divadla, jehož jeviště jsou 60 metrů zšíří o velikém počtu obyvatelstva svědčí (Strabo p. 593). V následujícím století (3.) kleslo město opět, jak se podobá válkami diadochů, tou měrou, že počátkem 2. století jen městysem jakýmsi (κωμόπολις) bylo, nemajíc ani „cihlových střech“. Tu však

⁸) Lykurgos (κ. Λεωκο. 62. ed. Bekker) ... τὴν Τροοίαν τίς οὐκ ἀκήκοεν ὅτι μεγίστη γεγνημένη — καὶ πάσχης ἐπάρξασα τῆς Ἀσίας, ὡς ἀπαξ ὑπὸ τῶν Ἐλλήνων κατεσκάφη, τὸν αἰῶνα ἀοίκητός ἐστιν.

Troja.

171

počali se města ujímati Antiochové (dle nalezených nápisů) a
Římané; tito obzvláště zahrnovali město na základě genealogiso-
vání svého poctami a výhodami. První toho zmínku shledáváme
u Livia (37. k. 37), že P. Scipio (ve válce s Antiochem r. 190)
z Rhoiteja „Ilium processit, castrisque in campo, qui est sub-
jectus moenibus, positis in urbem arcemque quum ascendisset,
sacrificavit Minervae praesidi arcis et Iliensibus in omni rerum
verborumque honore ab se oriundos Romanos praeferentibus et
Romanis laetis origine sua.“ Po míru s Antiochem darovány jim
r. 188 (od Cn. Manlia) Rhoiteion a Gergythos „non tam ob re-
centia ulla merita, quam originum memoria“ (38. k. 39). Po
opětných pohromách, jež město utrpělo vpádem Galatů a později
římským (méně idealně smýšlejícím!) vůdcem Fimbriou, Sulla
je »παρεμνθήσατο πολλοῖς ἐπανορθώμασι« a nejvíce C. Jul. Caesar
z příčin genealogických vůbec známých, tak že za doby Strabo-
novy opět kvetlo dle slov jeho: ὅγι δὲ καὶ *Ρωμαίων ἀποικιλλ̄
δέδεκται καὶ ἐστι τῶν ἐλλογίμων πόλεων (Str. p. 593 fin.). A že
Caesarem přízeñ Juliův nezanikla, na svědectví toho jest nápis
jeden Schliem. objevený (Troj. Alterth. p. 192), jenž jmenuje
C. Caesara (adoptovaného) syna Augustova „dobrodincem a pa-
tronem“ města. Další osudy města pro nedostatečnost zpráv ne-
snadno stopovati. Dle nalezených nápisů a medalií soudí Schlie-
mann, že prostředkem 4. stol. po Kr. úplně zaniklo (Troj. Alterth.
p. VI). Avšak ze zpráv Villoisonem sebraných (v spisu Le-
chevalierově vyd. Lenzovo str. 80 atd.) na jevo jde, že ještě dále
živořilo a že teprvé, jak se podobá, návaly různých kmenů před
Justinianem II. zkázu vzalo, tedy asi koncem 6. stol., neboť až
do té doby uvádějí se biskupové ilijští n. př. Theosebius IIIi
r. 503 aneb Joannes r. 553 (tamtéž p. 91), ač tu může jméno
Ilium býti již název dioecese.

II.

Od těch dob klesla Troja v zapomenutí až do věku nověj-
šího. Roku 1785 přišel do Troady Le Chevalier (Lechevalier) ⁹)
a na základě některých místních názorů spojených se zprávami
z Iliady (a Odysseje) určil místo někdejší Troje nikoliv tam, kde

⁹) Pozornosť k této krajině jeví se, probuzena byvši patrně stu-
diemi humanistickými, již ve věku 16.; avšak cestovatelé buď
krajiny blíže nepoznali, buď k náležitému popisu a s názory
básní Hom. srovnání dosti příprav neměli, aneb snad na určité
umístování vydati se ani nechtěli. Byli pak to dle Lechevaliera
tito: *Belon*, vyd. v Pař. 1588. *Pietro della Valle*, Pař. 1670.
*Sandys*, Lond. 1627. *Grelot*, Pař. 1680. *Le Bruyn*. *Spon* a
*Wheler* 1724. *Lady Worthley Montagu*. *Pococke* (popsal kra-
jinu co nejúplněji, ale určení místa staré Troje se zdržel). *Wood*
a *Chandler* 1764.

172

Fr. Velišský

Ilium historické stávalo, (jehož polohy Lechev. ostatně ani neznal, klada je k Čiblaku) ani tam, kde, jakož jsme poznali, dle Demetria a Strabona prý byla (Γιτέων κώμη), nýbrž jižněji na výběžku podhoří idského jménem Ballidag, kde nyní vesnice turecká Bunarbaši stojí. Všechna místa v básních Hom. připomínaná týž učenec v okolí Bunarbaši šťastně opět nalezl, jako: Καλλικολώνη, ἐρινεός, σῆμα Ἱλοῦ, Αἰσνήτου atd. a souvěký svět osvojil si většinou mínění jeho, tak že až na dny naše nejvíce Bunarbaši sídlem někdejší Troje se pokládá a tak i na mapách označuje. Po Lechevalierovi psali o této otázce z Francouzů (pokud nám známo pouze): Choiseul Gouffier, Le Bas, Texier; z Angličanů nejdůkladněji: Gell, Mac Laren (Maclaren) a Leake Ale tito všichni mimo Maclarena šli za Lechevalierem, uznávajíce pravost mínění je o v hlavních kusech. Z Němců uvádíme co obhájce této theorie Forchhammra a Welckra. Nám, tuším, postačí, abychom důvody hlavních repraesentantův této theorie, Lechevaliera u Francouzů, Leaka u Angličanů, Forchhammra a Welckra u Němců, blíže ohledali, všímajíce sobě jiných méně závažných hlasů potud, pokud něco podstatnějšího o ní pronášejí a pokud možno v mezech nám vyměřených. Theorie jiné jsou takové, že bližšího rozboru na tomto místě věnovati jim nelze; jsou pak to Angličana Clarka (1812) a Vlacha Barker-Webba (Biblioteca Italiana 1821 Milano) o Čiblaku, která na důvodech Strabono-vých (Demetriových) spočívajíc spolu s nimi padá; pak Calvertova o Chanaitepe a Ulrichsova (jinak důmyslem a znalostí místa i věcí vynikající) o Eski-Akčikjoi.¹⁰).

Avšak naproti těmto theoriím, jež vždy aspoň realnost Troje uznávaly, vznikla v dobách nejnovějších vlivem a studiemi epopejí indických mínění jiná, žádného podkladu realního v smyslu stárých i nových neuznávající, nýbrž veškery v básních Hom. líčené výjevy, osobnosti a t. d. symbolicky a allegoricky vykládající. Tak stal se na př. Achilleus symbolem slunce, Helena měsíce (k čemuž i jméno Ελένη-σελήνη svádělo), a celá válka trojská vykládána bojem živlův; a ovšem Troja a hrad trojský umístěny

¹⁰) Po Lechevalierovi psali o Troadě a Troji mimo uvedené: Bryant (Lond. 1795), jenž snažil se dokázati, že Troje nikdy ani nebylo; naproti němu však hájili Sibthor, Hawkins a Morrit mínění Lechevalierovo. Maclaren první jal se dokazovati, že stála Troja na místě pozdějšího Ilia (leč že nikdy sbořena, poněvadž ani oblehána nebyla) Edinb. 1822. Hamilton a Foster (1818) jsou pro Bunarbaši, podobně Hammer-Purgshall (1811), Prokesch-Osten (1831) a Acland (Oxford 1839). O Forchhammrovi, Welckrovi, Eckenbrechrovi, Büchnerovi a Schliemannovi zmíníme se šířeji v pojednání. Přehled literatury sem náležející podal až do své doby Welcker v „Kl. Schriften zur gr. Litteraturgeschichte“ II. str. XXIX atd.

Troja.

173

byly pak důsledně v sídle větrném vykládány jsouce — oblaky. ¹¹) Leč učenci, jichž se týče, vynaloživše v té příčině veliké zásoby vědomosti mythologie a jazykozpytu srovnávacího, pochybili v methodě tím, že shledávajíce v básních Hom. nepopíračelné reminiscence z dob a názorů pradávných, ihned vše ostatní, patrně realné a historické, v soustavu symbolickou vtěsnati se snažili k analogii epopejí indických.

Oba přední zástupcové theorie bunarbašské i otec její Lechevalier i důkladný obhájce její Leake berou hlavní důvod svůj z onoho místa Iliady, dle něhož prameny Skamandra blíže Troje byly. O výkladu toho místa zmínili jsme se na str. 163. Proti důvodu o temeništi Skamandra od nás tamtéž z Il. 12. 21 uvedenému čteme u Leaka na str. 288 v poznam. ¹²) pochybování o topografické známosti dotýčného básníka, ježto prý „Granikos a Aisepos tekou směrem protivným a vlévají se do Propontidy — kterážto nesrovnalosť ruší prý zeměpisnou autoritu onoho místa, ač není-li podvržené“. Avšak právě, že básník zevrubně podotýká, že řek těchto »Πάντων ὁμόσε στόματ' ἔτραπε Φοῖβος Ἀπόλλων« (v. 24.) musil znáti obyčejné toky a směry jich a tudy i tok Skamandra. Z patrného vylíčení zázraku mocí boha k neobyčejnému účelu učiněného viniti básníka neznalostí geografie jest ostatně velmi naivní.

Než přihlédněme již k dalším důvodům, jimiž mínění na onom místě Iliady založené podpírají.

Oba prameny spatřují Lechev. a Leake na straně severozápadní pod Bunarbaši v temeništích od Turků Kirkgjoz (čtyřicet pramenů vl. ok) zvaných, jež v skutku z dvou míst vycházejí. Jedno místo nalézá se dle Lechev. „dans un bouquet des bois de-tamaris, de figuiers et de saules . . . . Ces eaux sont chaudes en hiver, et exhalent une épaisse fumée.“

Střízlivější Leake připomíná sice (str. 283), že „cestovatelé někteří domnívali se pozorovati rozdílu temperatury, avšak uznává patrně mínění jiných, že tyto prameny, jako všechny z hloubky vycházející, vždy stejné jsou temperatury ¹³) a že z dají se býti teplejšími, klesá-li temperatura vzduchu a naopak studenějšími, stoupá-li. Úkaz páry by pak byl zcela přirozený, ale v líčení Homerově z míry hyperbolický.

Druhé místo vzdáleno tohoto dle Leaka 600 angl. stop;

¹¹) Vzpomenouti ašpoň zde chceme nejnovější symboliky opět astro-
nomické, kterouž všady v básních Hom. spatřovati se domnívá
Kriechenbauer v „Zeitschrift f. d. österr. Gymn. 1873.“

¹²) Spis tuto a vždy dále uváděný jest: „Journal of a tour in Asia Minor, London 1824.“

¹³) Tak tvrdí také z cestovatelů německých Welcker a Forchhammer;
Prokesch-Osten neshledal podobně žádné různosti teploty (Erin-
nerungen III. p. 72) ani Schliemann.

174

Fr. Velišský

zde vytékají četné potůčky ze skály a tvoří nejprvé mělký rybníček, z něhož pak potok vytéká, jenž s oním pramenem se spojuje a dále co Bunarbašisu směrem severozápadním nejvíce skrze močály se vine, načež stokou na nějaké mlýny k západu a odtud k zátoce Bešika téměř celý se odvádí, tak že jen po deštích a z jara čásť vody jeho do říčky Mendere původním aneb aspoň starším řečištěm svým vtéká.

Tato říčka jest tedy Lechevalierovi a Leakovi Skamandrem Iliady, ač vlastnosť její úplně by se musila změniti, ježto Homerovi jest Skamandros prudká bystřina, tato pak dle Leaka řeka klidná (p. 292) a tudy jest jim druhá nám již blíže známá řeka Mendere Simoentem. Než zapříti se nedá, že Mendere jest tatéž řeka, kterou Demetrius a Strabo nazývají „Skamandros“, což také Leake uznává řka, že nemůže býti pochybno, že za Demetria, jenž psal v druhém století před Kr., Mendere od pramenů svých na hoře Kazdag (Dem. Κόρνλος) až k ústí svému nazýval se Skamander (str. 284). K tomu dodáváme, že netoliko v 2. století, ale také již v 5. století, totiž za Herodota, jakož tuším každý, kdo nepředpojatě místo ze VII. knihy kap. 43 přečte, uznati musí. — Nezbývá tudy nic jiného než tvrditi, že všichni tito spisovatelé se mýlili, což činí Lechevalier a po něm Texier slovy odvážnými řka „Hérodete lui - même semble avoir confondu les deux fleuves en parlant du passage de Xerxès et de son armée dans la plaine de Troie“, ¹⁴) aneb, jakož činí opatrnější Leake, že zmatek a změna jmen staly se po vyvrácení Troje následující prý na to záplavou jinorodých kmenů, zejména thráckých Trerů, po nichž přišli Aiolové z Lesba a po těchto prý Lydové, již osadu Ilion (histor.) založili. (L. p. 285.) Dejme tomu, že by vše tak se bylo dělo, jakož Strabo v dobách, z nichž Řekové sami žádných bezpečných zpráv neměli, vypravuje, — nebylo by pravdě podobnější, že by byly řeky zcela nových názvů jinnojazyčných dostaly, než toliko stará jména změnily? — Avšak tato barbarská záplava jeví se badání novověkému zcela jinak, totiž co záplava osadníků hellenských, kteří výboji svými básníkům pezdějším látky poskytli. Bylo by důvodů co nejvážnějších třeba, abychom tomu, co o záplavě barbarské dle Strabona Leake uvádí, víry dáti mohli. Po vtrhnutí Řeků do těchto končin bojováno zde mezi nimi a obyvatelstvem původním zajisté během několika pokolení než zhellenisování Troady dokonáno bylo. Mimo to musíme patrný omyl Leakův opraviti, jakoby Strabo kde pravil, že Ilion od Lydův bylo založeno. Strabo praví na onom místě (p. 601), k němuž Leake se táhne, že „za Lydův“ ἐπὶ τῶν Ἀνδῶν, nikoliv od nich; nebylo to také kolem osmého století př. Kr. (about the eighth century before Christ!),

¹⁴) Texier v sbírce „L'Univers pittoresque“ svaz. XII. str. 189.

Troja.

175

nýbrž výslovně κατὰ Κροτῖσον μάλιστα (p. 593) ¹⁵) tedy
v 6. století.

Způsob této změny jména vysvětluje sobě Leake tak, že jméno Simoeis, jakožto méně důležité v oněch dobách vešlo v zapomenutí, kdežto jméno Skamandros co důležitější, bylo zachováno: „avšak když řeka Barnabaši ztratila mnoho své místní důležitosti (t. j. po rozboření Troje) a stala se méně znamenitou, jméno Skamandros, jímž dříve označován byl spojený proud a řeka Barnabaši, dáno bylo po obživnutí Novo-Ilia (a snad daleko před tím časem) spojenému proudu a celému běhu Mendere“ (L. p. 290 atd.). Kterak jméno jednoho proudu na druhý s ním se spojující přenášeno bývá, dokládá Leake vhodnými příklady. My proti možnosti a proti způsobu její jen tolik namítáme, že není dostatečně odůvodněna vzhledem k zprávám historickým od Herodota (která ostatně Leakovi známa není) až na Strabona (a ještě dále).

Leč s pouhou změnou nelze Leakovi vystačití; potřebujeť nutně známého produ Skamandra (v. str. 163). Proto dovodí, že Bunarbaši-su musil v dobách trojských téci směrem k nynější vesnici Kalifatlikjoi, načež blíže Kumkjoi do moře vtékal (viz. str. 167 poznam.) Simoeis pak (jemu Mendere), že tekl něco východněji (jakož na str. 165 jsme dovoditi se snažíli, což tudy Leake potvrzuje, ježto i on starší t. j. východnější řečiště této řeky viděl) a vtékal do Skamandra snad prý nedaleko nynější osady Kalifatlikjoi. Aby tedy theorie tato obstála, musí řeky netoliko směr proudů svých měniti, nýbrž i jména a konečně i větší náplav činiti.

Dále nepodařilo se Leakovi ve shodu přivésti příliš velikou vzdálenosť Bunarbaši od moře a ležení Achajův s názory, jež sledovati můžeme v nejčelnějších částech Iliady, které svědčí vzdálenosti menší. Leake snaží se tuto neshodu takto vysvětliti: Uznávaje ono starověké mínění o náplavu, krátí vzdálenosť o 6 stadií a představuje si pak ležení Achajů mezi Sigejem a ústím Skamandra (from the foot of the hill of Achilleium on the right, to the mouth of the Skamander on the left p. 297), kteréž mu bylo, jakož víme, blíže nynější vesnice Kumkjoi. Toto ležení obsahujíc v sobě 1200 lodí, kteréž nemajíce dosti místa v jedné řadě v několika na břehu vytaženy byly (II. 14. 35 προσρόσσας ἔρυσαν), a chatrče pro vojsko, jehož na 100.000 čítá, musilo vždy asi na hodinu zšíří býti; avšak ještě potom zbývá tak značná prostora, že se svého stanoviska nemůže vysvětliti Leake událostí spadajících na den 22. (Leakovi 23. t. j. od II. 2. 1 až 7. 380) a na den 26. (Leakovi 28. t. j. II. 11, 1 až 18 fin.) než jednak tvrzením, že básník všudy má na mysli

¹⁵) Ale ovšem ani ne v 7., jakož i Welcker (!) mylně uvádí (Kleine Schriften II. p. VI.) a nyní opět Schliemann (p. VI.) a Burnouf.

176

Fr. Velišský

bojovníky na vozech, což mylné, jednak že uznává básnickou vol
nosť v některých nejživějších líčeních dodávaje: „Jestli že činy
reků trojských a hellenských v oněch dvou dnech, jichž události
nemožnou činí, jak se podobá, polohu Troje u Bunarbaši, jsou
přílišny na obyčejné lidi: nepřesahují zajisté síly rekův, již mohou
takovými balvany házeti, jakých dva lidé doby básníkovy ani
pozdvihnouti by nemohli.“ (p. 303 II. 5. 202. atd. 20. 285 atd.)

K tomu podotýkáme, že předně Leake, postavíme-li se na
stanovisko jeho, hypothesí o ležení Achajů v odporu stojí k zřej-
mým slovům básníka v II. 14. 35 a 36, dle nichž seřaděny byly
lodě po celém břehu zátoky — ὅσον συνεέργασθον ἄκραι. Básník
nemůže patrně jiných výšin na mysli míti, než ty, mezi nimiž
celý starověk ležení Achajův si představoval, totiž Sigeion a
Rhoiteion (ač v Iliadě ni toho ni onoho mysu jménem se ne-
vzpomíná). Avšak tam, kde Leake levé křídlo táboru Achajův
klade, při ústí Skamandra u Kumkjoi, nikdy onen mys druhý
(rhoitejský) umísťován nebyl, protože návrší po pravém břehu
Intepeasmaka se táhnoucí právě Rhoitejem v moře vybíhá a za-
jisté i v pradávných časech vybíhalo. Co se za druhé množství
lodí a vojska i vznikající z toho nesnáze prostorné a časové týče
— té bychom nikdy obhájcům theorie bunarbašské nečinili, ne-
uznávajíce její podstaty; leč se svého unitarského stanoviska jsou
tím vinni sami, že časových nesnází jinak odstraniti nedovedou, leč
uznáním volnosti básnické.

Ale uznáním toho boří základy vlastní theorie. Jest věc ne-
pochybná, že ta část druhého zpěvu Iliady, jež vyčítání lodí a
mužstva obsahuje, vznikla relací za dob, kdy kmenům řeckým
na tom záleželo, aby v boji před Trojou, jenž působením star-
ších zpěvů národním podnikem všehellenským se byl stal, všichni
zastoupeni byli. Slova Thukydidova, k nimž Leake (p. 299 pozn.)
se odvolává, nemohou naše přesvědčení v té příčině zviklati, ne-
boť víme, kterak i nejosvícenější hlavy starověku jako Plato,
Aristoteles k zpěvům Homerovým se mají. Kdybychom neměli
jiných důkazů svého tvrzení, postačilo by nám jediné toto uvá-
žiti. V době, kdy Řekové daleko u vývoji hmotném i duševním
byli pokročili a když vpádem perským jednalo se o bytí či nebytí
jejich, nepostavili do pole, ač s napnutím všech sil, více než
110 tisíc bojovníků. Možno-li, aby v oněch dávných dobách
k válce výbojné takové množství bojovníků byli vyslali? —

Básník, jenž k oslavě jména řeckého v pozdní poměrně
době tuto část složil, ten asi dále málo se staral o to, bude-li
jeho vojsko v rovině místa míti čili nic. Jinde opět na jevo vy-
chází, že básníci neměli na mysli ležení tak 10zsáhlého ani tudy
vojska tak četného n. př. II. 16. 77 atd. aneb 11. 597 atd. ob-
zvláště pak 8. 220—227, jakož i 10. 428. Kdyby údaje básníků
o počtu Achajův a Trojův v smyslu historických dát vzaty býti
mohly, nebyl by boj v rovině trojské, ať si myslíme Troju kde-

Troja.

177

koliv, možný. Pro ležení a pohyby vojska na 150.000 (Achajův s Trojany) čítajícího, bylo by třeba prostory nejméně třikrát větší. Této námítýy tudy ani my nečiníme, ani ji proti těm, kdo Troju blíže k moři kladou, nepřipouštíme. Obtíží časových svrchu vzpomenutých neodstraní obhájcové theorie bunarbašské nikdy, jakož vůbec nikdo, komu Iliada jest zpěvem jednotným, cd jediného básníka složeným, ač tomu v umísťování Trocje blíže moře (n. př. Eckenbrechrovi a Schliemannovi) tou měrou závadny nejsou. Stanovisko naše vyložili jsme ostatně již na str. 168. Poslední námítka, proti níž se Leake obrací (p. 303), jest známé ono místo z Iliady 22. 145 atd., kde dle obyčejného výkladu Achilleus Hektora třikrát kolem Troje obehnal a jež poloze Troje u Bunarbaši odporuje. Důvody Leakovy jsou podstatné a výklad jeho, jehož již Lechevalier dle Heyne užil, zajisté možný, jakož i nyní uznávaný, neboť nemíní básník, jak se podobá, trojí oběhnutí města, nýbrž, jako z celého kontextu před tím na jevo vychází, pouze oběhnutí třikráte v kruhu po jedné straně města před branou skajskou, a význam předložky περὶ na onom místě mohl by býti tentýž jako v 6. 327 περὶ πτώλιν αἰπύ τε τεῖχος μαρνάμενοι, aneb v 24. 799 περὶ δὲ σκοποὶ εἶατο πάντη, a u Q. Smyrn. I. 801 — τὰρχνσαν ἐνὶ διδυμητον περὶ τεῖχος. Ač opět něco níže v. 251 týž básník o témž běhu dí: τρὶς περὶ ἄστιν μέγα Πριάμον δίον . . . , tak že aspoň amfibolie (snad úmyslná) vždy zůstane. My kdybychom i výklad tento novější uznávali, tím ovšem ještě neuznáváme mínění Leakova (jakož i Welckrova a jiných obhájců Bunarbaši), že dle Iliady Troja byla „bordered by precipices“ (p. 305), neboť z epithet αἰπή (13. 625 a častěji) — strmá, a ὀφρωνέσσα — brvnatá (22. 411), ono i o z di přichází a o břehu řeky, toto pak ponětí propasti (a Bunarbaši, t. j. výšina Ballidag nad ním, kde prý akropole trojská stávala, strmí k východu nad údolím Mendere na 400 stop dle Prokesch-Ostena) dokonce vylučuje. ¹⁶)

¹⁶) Výklad Welckrův slova ὀφρωνέεις není přiměřený (Kl. Schriften z. gr. Ltgesch. II. p. LVI.), ježto obraz není z toho vzat, že „die Augenbrauen gerade über dem Auge sich wölben“, nýbrž z ponětí toho, že oko (v polokruhu) lemují. Zdá se mi to na jevo přicházeti z výrazu: ὀφρὸς τοῦ Νείλου, ποταμοῦ o břehu užitého, aneb ze slov λεύκοφρος ἀγορή (Her. 3. 57) o mramorovém sloupení vůkol náměstí, aneb ze spojení: ἐπ' ὀφρύσι Καλλικολώνης (II. 20. 151), kde patrně na úbočí návrší mysliti musíme a které tudy v pozvolných celé návrší obcházejících vínách (nikoliv hladce, ani nemajíc rýh od vrchu dolů se táhnoucích) vystupovalo. Podobně dí Straho (p. 382) o Korintě, že půda jeho byla σκολιά τε καὶ τραχεῖα, nerovná a hrbolatá, ἀφ' οὖ πάντες ὀφρονέντα Κόρινθον εἰρήκασι καὶ παροιμιάζονται »Κόρινθος ὀφροῦς τε καὶ κοιλαίνεται«, což mimo doslovný význam o půdě má ještě vztah obrazný k obyvatelem. Přenesený význam „zpup-

12

178

Fr. Velišský

Dle básní Hom. musíme si spíše Troju na návrší a více v rovině představovati; toto poslední měl aspoň básník II. 20. 216 na mysli slovy: — ἐπεὶ οὖπω Ἱλιος ἰρὴ ἐν πεδίῳ πεπόλιστο — ἀλλ' ἔθ' ὑπωρείας ὥκεον πολυπίδακος Ἱδης, ač zase nemyslíme to tak (jako Ulrichs), že třeba vyrozumívati pak osamotnělé návrší v rovině.

Během pojednání tohoto přestali jsme, jakož čtenář pozoruje, na vyvracování mínění Leakova, jenž vědomostmi a soudností nad Lechevaliera daleko vyniká, nedbajíce spisu L., v němž takové spousty křivých názorů, lichých domnění a věcných poklesků se nám objevily, že k vyvracování jich ani místa ani času nemáme. Z několika příkladů možno o závažnosti mínění jeho souditi. Strabonovi (vl. Demetriovi) vytýká, že mylně prameny Skamandra umístuje až na Kotylos, ježto prý tam vojsko nemá přístupu (jemu totiž jest Sk. Bunarbašisu) a dále, že neporozuměl (!) týž místu II. 12 18 atd., vedlé něhož Skam. z hor idských se prýští, řka, že mohl Homer dobře tak říci o Skamandru, ježto výšina, z níž Bunarbašisu vytéká, vskutku částí hor idských jest.

K básním Iliady stojí L. na stanovisku svrchovaného realismu: on poznává opět hradby Herakleovy (II. 20. 145) a mohyly všech v Iliadě připomínaných rekův; o mohyle Aiantově praví pak zcela opravdově, že k vrcholu její klenbu křížovou (!) učinili a tam popel reka uložili.

Že mělké a nekritické badání Lechevalierovo úspěchu mělo, přičísti dlužno tehdejší nevalné známosti a mylnému pojímění básní Hom.; avšak že ještě nyní u Francouzů tak vysoko stojí, jakož honosivá slova Texierova zjevují, to již nevšimavost. ¹⁷)

Forchhammer ¹⁸) uznává sice také Mendere za hlavní řeku

nosti, hrdosti“ má zajisté slovo ὀφρύς nikoliv od sklenuté podoby, nýbrž od vzta hování obočí (συσπᾶν, συνάγειν, ἀνατείνειν τὰς ὀφρύς, srovn. lat. supercilium), což obzvláštním zpupnosti a hrdosti jest znameńím. A tento význam slova ὀφρύς chová v sobě adj. ὀφρυόεις užívané o poesii Aischylově. Ponětí nějaké nízkosti, jak tomu, tuším, Ulrichs chce, ovšem v slově tom také není, ale právě tak zase ani Welckrovy „strmosti a sráznosti.“

¹⁷) Texier: L'Univers pittoresque tome XII. 189: Cette découverte de Lechevalier, la plus important sans contredit des toutes celles que les voyageurs européens aient pu faire sur le continent de l'Asie Mineure etc.

¹⁸) Spis jeho „Beschreibung der Ebene von Troja mit einer Karte von Spratt, Lieut. in der grossbrit. Marine“, vyšel sice v něm. vydání r. 1850, avšak ježto totéž pojednání anglicky vyšlo hned 3 roky po cestě do Troady (1839) v Loudýně 1842 v Journal of royal geogr. Society XII., náleží mu přednost před pojednáním Welckrovým, ač r. 1843 uveřejněným.

Troja.

179

krajiny, ale tvrdí rozhodně, že „so lange die Geschichte von Troja weiss, hat der Fluss sein Bett sicherlich nicht verändert“ (p. 9); a poněvadž Mendere mu jest Simoentem a Bunarbaši dle známého místa v 22. zpěvu Skamandrem, nepřivede nikdy v souhlas názory básníkův Iliady o brodu Skamandra, oč Leake, jakož jsme poznali, velmi usiloval, a co i Welcker obhájiti se snaží. Musíme vyznati, že F. vlastně ani opravdově o realitě Troje mluviti by neměl, neboť topografický popis jeho tak jest všady proniknut předpojatým allegorickým výkladem, že nám těžko v opravdovost líčení jeho uvěřiti. — Ježto tedy, jakož řečeno, Mendere jest mu Simoentem, bere na pomoc k objasnění toku jeho i Skamandra místo z Il. 21.308, kde Skamandros Simoenta vyzývá, aby se proti Achilleovi spojily, řka: „Jetzt begreift sich, dass der Skamandros, indem er die Ebene überfluteth (což se stává v zimě) den Simoeis anruft, dass sie vereint dem Achill Widerstand leisten. Vorher flossen sie getrennt“. F. hledal v Troadě patrně dokladů pro svou allegorickou potamomachii a vidí je všady. Kterak ale si vede, toho podáme tento příklad: „Wenn zu anderer Zeit, praví tamtéž, Zeus auf dem Ida sitzt wolkensammelnd, und die Göttin der Wolken selbst, Ἦσφήλη, in die Ebene hinabsteigt (Ilias 5. 774), dann wieder fließen die Gewässer beider Flüsse zusammen.“ Prosím čtenáře, aby ono místo, k němuž F. se táhne, vyhledal, aneb i na str. 163, kde jsme ho za doklad užili, přečísti sobě neobtěžoval. Tam zmínka o stoku Skamandra a Simoenta před Trojou, ale F. vykládá to za občasné a podmíněné spojení rozvodněných řek a proč? protože když oblaky (Hera-Nefele) s hor dolů se snesou, řeky se rozvodňují. Avšak při tom výkladu nepovšiml si F., že nesnáší se Hera-Nefele s hor idských, nýbrž s thessalského Olympa, kde před tím s Zevem pohromadě byla, a že tudy řeky od ústí nestoupají, ale naopak. Ale což když Hera-Nefele nejede sama, nýbrž s ní též Athena? Jak by pak ten zjev F. vysvětlil ?? — Může-li být věc zřejmější, že básníku toho místa ani nejmenší stín podobné allegorie na mysli netanul?

K dotvrzení dalšímu, že Mendere jest starý Simoeis jest mu i jméno samo znamenající „der Windungsreiche“, kterážto etymologie, kdyby i zjištěna byla, není rozhodující, ježto i Dumbrek tokem svým jí neodporuje. Dovolávání se 21. zpěvu, jenž sice hojně látky F. k allegoriím poskytovati mohl, jest podobně marné — nás o pravosti názorů F., jakož níže ještě jedním příkladem dotvrdíme, nepřesvědčuje.

A nejmenší váhy má již pro nás svědectví Horaciovo z Epod. 13. v. 13. a 14.

Te manet Assaraci tellus, quam frigida parvi

Findunt Scamandri flumina lubricus et Simois.

H. asi sotva topografii Troady studoval, ač ani to zjištěno nyní

12*

180

Fr. Velišký

není, že tam vůbec byl; nemaje pak vlastního aneb jen nedostatečného názoru nemohl jména řek zmásti? Vždyť i Lukan (Ph. 9. 965) mylně nazývá řeku při ústí Simoentem, ač víme, že za jeho doby jistě Skamandrem tento hlavní tok se nazýval; aspoň dí Strabo (str. 595 k. 31.) o spojeném Skamandru a Simoentu:

> Σκαμάνδρον ἐκβολαί.

O toku řeky Skamandra jest F. hlavním svědectvím opět zpráva Pliniova. H. N. V. k. 30. „Scamander amnis navigabilis et in promuntorio quondam Sigeum oppidum. Dein portus Achaeorum, in quem influit Xanthus Simoentijunctus stagnumque prius faciens Palaescamander.“ Z toho místa soudí F. (str. 26.), že slovy Scamander amnis navigabilis míní Plin. řeku Bunarbaši, stokou jižně od Sigea do moře se vlévající. Tu však jest otázka, kterou to stoku míní Plin., zdali onu k zátoce Bešika vedoucí, o jejíž původu nic známo není, či onu severnější, kteráž patrně v starověku vody z roviny trojské odváděla a nyní zanesena jest (str. 20.). K tomu domnění svádí F. etymologická hříčka schol. (Eustath. II. 1197. 54), že Skamandros má název σκάμμα ἀνδρός, ježto řečiště jeho Herakles prý vykopal, a svědectví jiného scholia (k II. 2. 467.), že Skamandros v levo (odkud?) do moře vtéká. Vizme však vlastní slova jeho: „Der Scamander, als der Fluss mit dem gegrabenen Bett, fällt ins Meer südlich von Sigeion, der Scamander-Xanthos, der gewaltige Fluss mit dem gelben Wasser, von dem er den Namen hat, vereinigt sich mit dem Simoeis (Mendere) und ergiesst sich in den Hellespont nördlich vom Sigeion. Derselbe Xanthos bildet, ehe er in den Simoeis fällt, einen Sumpf, den Lisgar, und ist der ursprüngliche, alte Scamander, der Palaescamander.“ Kdo však čta místo Pliniovo mohl by se domnívati, že týž slovy Scamander, Xanthus a Palaescamander míní řeku jednu a touž? Jemu není zajisté Xanthus tatáž řeka co Palaescamander. Ale poněvadž tolik nevědomosti Pliniovi přičítati nemůžeme, aby nevěděl, že Xanthus je totéž jmeno co Scamander, vykládáme si místo to tak, že Plinius zmiňuje se o nejhlavnější řece v Troadě a zároveň o mysu, kolem něhož teče, načež přicházeje směrem sev. dále k zátoce zvané portus Achaeorum zcela vhodně by mohl mluviti o vtoku téhož Skamandra či Xantha, již se Simoentem spojeného; pak by mohl mu býti Palaescamander toliko Bunarbašisu, jehož starověké jméno jinak neznámo. Nemáme-li zprávu Pliniovu pokládati za mylnou a zmatenou (zejména co řeky Palaescamander se týče, o níž nedovídáme se z Plinia, sama-li o sobě či též spojena jsouc s Xanthem do přístavu Achajův se vlévá), může jediný výklad námi učiněný obstáti. Mimo obě tyto hlavní řeky určuje F. ještě některé nečetné předměty v básních Homerových připomínané n. př. akropoli trojskou nad Bunarbaši, návrší Kallikolone, říčku Thymbrios. Místo akropole jest mylné, protože poloha Troje mylná, Kallikolone umísťuje míli východně od Hissarlika, řka, že tam asi ji

Troja.

181

míti chce Demetrios a tam že snad i Homerovi tyla (p. 23); pak ale nedbá odporu k II. 20. 53., kdež Kallikolone jest u Simoenta, kdežto jeho Simoeis od ní na míli vzdálen.

Řekou Thymbrios vyrozumívá F. nynější Dumbrek (p. 28), hlavně pro podobnost jména, jehož prý Turci ze své řeči vysvětliti nedovedou. O tom však již na str. 165. pozn. 6. jsme se zmínili, dílem něco níže několik slov dodáme.

O Strabonově στομαλίμνη (Strab. p. 595) dí (str. 27.), že jest to ona veliká laguna v Hellespont se vlévající „die auch schon bei Homer in der Rede des Xanthos-Skamandros als λίμνη erwähnt wird.“ Z místa toho II. 21.317 na jevo nepřichází, že by básník onu lagunu na mysli měl; pravít Skamandros, že s pomocí Simoenta Achillea potopí a že mu neprospěje ani jeho síla ani krásná zbroj »τά πον μάλα νειόθι λίμνης κείσθ' ὑπ' ἱλῶος κεκαλνμμένα« a jej sama chce náplavem ještě zasypati, tak že mu ani mohyly nebude více třeba. Že zde λίμνη značí rozlev vystouplého z řečiště svého Skamandra jest přece výklad mnohem pírozenější. Sotva však pomyslil F., že oním výkladem názor svůj o Skamandru vyvracuje. Jeho Skamandros (Bunarbašisu) vtéká do Simoenta (Mendere) a netvoří tudy nijaké laguny, není to tedy ten, jejž básník míní a sice básník zpěvu 21., kterýžto zpěv prý všady theorii jeho poívrzuje (str. 27. „Über beide Flüsse wird eine genaue Vergleichung des 21. Buches der Ilias mit unserer Karte jeden Zweifel lösen!“)

Souhrnem tedy, táhnouce se k závěrku pojednání Forchhammrova, odmítáme spolu s ním theorii o onom rozsáhlém náplavu a o vnikání hlubokého zálivu v rovinu trojskou za dob „Homerových“, avšak nemůžeme také ani tvrzení jeho uznati, že hlavní řeka krajiny, Mendere, Simoeis jest a že táž nikdy toku nezměnila, ani že Bunarbašisu Skamandros (Xanthos) jest.

Z Welckrova obšírného pojednání ¹⁸), jež ze všech dosavádních nejdůvodněji a nejpodstatněji theorii Bunarbašskou hájí, můžeme toliko věcí nejhlavnějších dotýkati, jimiž theorie stojí, vynechávajíce vše, co k polemice proti míněním jiných se vztahuje, jichž buď naprosto neuznáváme aneb o nichž později ještě se zmíniti musíme.

Co do stránky topografické nejzávažnější, uznává Welcker Mendere za dávný Skamandros a vykládá ono místo Iliady zp. 22. 147. způsobem námi vyloženým; uznává také tok Skamandra po levé straně táboru achajského směrem k Rhoiteju (pak ale netřeba k jeho Troji přes Skamandros); ale mylně jako Leake soudí o hluboké zátoce někdejší (str. XIII.). Avšak oba ty prameny, jež ze Skamandra vypryskují, jsou mu nic méně prameny Simoenta, poněvadž jednak prý na jiné prameny v celém okolí popis

¹⁸) Kleine Schriften zur griechischen Litteraturgeschichte II., stránka I.—LXXXVI.

182

Fr. Velišský

básníkův se nehodí, jednak že i Simoeis dle Il. 12. 22. z hor
idských se proudí. Tedy dle Welckrova — přiznáváme se, že
nám epochopitelného — výkladu má Skamander a Simoeis v ho-
rách idských zřídlo jedno a totéž, teprv u Bunarbaši opouští
Simoeis řečiště Skamandra a vytéká oněmi dvěma prameny co
samostatná řeka (o čemž prý slova φίλε κασίγνητε z 21. zpěvu
obzvláště svědčí, ježto by o různotoké řece nebyla přiměřena a
zase pouhým původem z Okeana aneb z Dia ne dosti odůvod-
něna!), až konečně v jedno se slučují.

Že popis básníkův na jiné prameny v okolí se nehodí, jest
pouhá náhoda. Což nepodléhají zřídla zménám? Nemohla i u His-
sarlika podobné býti (ježto pramenů tam až posud několik)? Ba
i to možno, že blíže studeného jiný vřelý se proudil, jakož na př.
na ostrově Ischii nejednou blíže studeného horké zřídlo se vy-
skytuje; a že v Troadě teplá zřídla byla a dílem až posud jsou,
o tom vypravuje Lechevalier na str. 7 atd. (vydání Lenzovo),
jakož i Eckenbrecher (Rhein. Museum 1843 str. 19) a Schlie-
mann (Ithaka, der Pelop. und Troja p. 189). Avšak kdo nám
může ručiti, že co zde básník líčí, není aneb jeho invence, aspoň
co do hyperboly, aneb z neúplné známosti topografické sem umí-
stěno? Proti důvodům jiným rozhodné tyto momenty dle mínění
našeho býti nemohou.

Co se Simoenta dotýče, popírá Welcker (p. XLI.), že jest
u Homera týž co Strabonovi (Dumbrek), uváděje co místo roz-
hodně takovému názoru odporující Il. 6. 1—4. Ares byv raněn
opustil bojiště, podobně i obě bohyně Hera s Athenou, načež
bojováno na obou stranách bez pomoci bohů a tu
πολλὰ δ' ἄρ' ἔνθα καὶ ἔνθ' ἤθυσε μάχη πεδίοιο,
ἀλλήλων ἰθνομένων χαλκήρεα δοῦρα,
μεσσηγύς Σιμδερτος ἰδὲ Ξάνθοιο ὁδων.

Welcker dí, že nehodí se mu davy bojovníků pro ten úhel,
jejž obě řeky před Iliem zavíraly, a pak, že „auf und niederwogen
(ἔνθα καὶ ἔνθα) in der Mitte (μεσσηγύς) konnte die Schlacht nur
zwischen neben einander fliessenden Wässern.“ Výkladu Welckrova
pomijíme, ač tvrdíme, že není nutný, mohouce dostatečně zjistiti,
že básník v skutku tu čásť roviny na mysli měl, kterou Simoeis
a Xantbos severně Ilia zavírají. Il. 5. 573 atd. zůstavují Hera
s Athenou přijíždějíce k Troji koně před stokem obou řek a
ubírají se pak v dav bitvy — patrně přece, že za stokem blíže
města; dosáhše svého účelu opouštějí bojiště a bitva zuří dále.
— Kde? Patrně, že na témž místě, v úhlu mezi Skamandrem
a Simoentem. Avšak jestli vůbec kde, můžeme tuto určitě tvr-
diti, že 5. i 6. zpěv tvoří celek (a tvořily i formálně ještě za
Herodota) a předpokládají tudy jednotu názorů, tedy totožnost
názorů 6. 1—4 a 5. 573 atd. Míní-li W. dále, že slova místa
tohoto o stoku Skamandra a Simoenta lépe se hodí na řeky
stejným směrem od Troje tekoucí, jest to právě jeho mínění.

Troja.

183

Zdají-li se davy bojovníků pro ono místo přílišné, táži se, musil-li též básník veškero vojsko zde, a dále, musil-li ho tolik na mysli sobě představovati, jako básník katalogu, jenž snad několik století později žil?

Z celé Diomedovy aristeje, kde nejvíce boje jednotlivé jsou líčeny, právě nic nevychází na jevo o nějakém velikém vojsku, a básník její patrně pohybuje se v mezích dávné prosté tradice. Synekdochické naznačování Troady Simoentem u některých básníků (W. XLII. poz. 26), jež ovšem vhodnější by bylo, kdyby Simoeis, jak tomu Welcker chce, pod Trojou vytékal, nemůže mínění naše o toku jeho zvrátiti. Závažnější by bylo jméno nynější Dumbrek samo, jež řecké Θύμβριος (a. zejmena Hellanikovo, ač-li stvrzené, Δύμβραιος) by připomínalo, kdyby jen ostatní zprávy tou měrou jako při Mendere jsme poznali, etymologii podporovaly a kdyby pravda bylo, že z tureckého jazyka slova toho vyložiti nelze. — — Avšak Eckenbrecher i Schliemanu o výklad z tureckého se pokusili (v. str. 165 pozn. 6.); pravdivě-li, nelze nám ovšem posouditi. Musíme však ještě toto uvážiti. Za Demetria a Strabona nazýval se Dumbrek Simoentem, dejme tomu, že přičiněním Ilijských, místo Thymbriem; později však musilo staré jméno opět svého práva dojíti, což mohlo jen tím se státi, že nikdy nevymizelo. Pak by ale byl i Demetrios i Strabo věděti musili, že řeka ta od lidu jinak se nazývá než od Ilijských. Jakož viděti, byla by taková metamorfosa plna nemožností. Zprávy, dle nichž Simoeis z Idy vychází (v. str. 165), vykládá W. slovy (XLVI.) „Idäisch aber ist der Simoeis, da er nach Homer aus dem Skamander entsprang und die Hügel, an denen er entspringt, für das Auge noch zum Ida gehören, wovon nur die tiefe Schlucht des Skamander sie, unsichtbar vorn unten, abschneidet“ (!) —

Z Odysseje nemůžeme stejně platných důvčů pro topografii Troje připustiti. Neboť básně ty jsou patrně mnohem mladší než Iliada a pak děje se zmínka o Troji jen příležitě a velmi řídce a konečně podobá se, že básníci Odysseje ani neznali Troady. Neklademe tudy váhu s Welckrem na to, co z Odysseje 8. 508 pro polohu akropole trojské uvádí. O tom platí, co jsme svrchu na str. 168 sl. již vytkli. Ale ani z míst z Iliady uváděných na jevo nejde, že si básníci Troju sráznou představovali, jakou by akropolis nad Bunarbaši (400 stop strmě nad Skamandrem!) v skutku byla. O tom, jak αἰπή, αἰπεινή vyrozumívati se může a o významu ὀφενόσσα jsme se na str. 177 a v poznam. 16. zmínili a důvod jiný, že často zmínka se stává o akropoli slovy πόλις ἄκρη, ἀκροτάτη aneb že se užívá slova εἰσαναβαίνειν (Πέργαμον), to vše ještě výšku bunarbašskou nestvrzuje, neboť jakmile básník v Troji představoval si akropoli, jiný h výrazů ani užívati nemohl a pak je mylná představa, že každá akropole na strmé skále státi musila. Vhodně připomíná Eckenbrecher, že na př. Tiryns v Argolidě stojí na vrcholku pouze 100 stop vysokém; a Ilion (histor.)

184

Fr. Velišský

mělo také akropoli, avšak nějaké strmé obzvláště vyníkající skály na vrchu hissarlickém nikde není. Připouštíme ovšem, že na vršek Akčikjoj (jakož Welcker proti Ulrichsovi dovodí) ony výrazy doprosta se nehodí. Z jiných momentů, jež pro místo své W. uvádí, svědčí II. 21. 550 atd. mnohem více pro Hissarlik než pro Bunarbaši. Agenor ubíhá před Achillem na podhoří Idy a chce se s večerem vrátiti; ale od Bunarbaši nemohl utíkati πρός πεδίον 'Ιδήϊον (jak Welcker čte), protože zde právě přestává, a na podhoří Idy, protože u Bunarbaši již na něm byl (XXI). Ještě jedno místo rozhodně prý svědčí pro Bunarbaši a proti Hissarliku (XXIII). Jest to II. 16. 394 atd. Patroklos vypudiv Trojany z ležení Achajův nedal jim všem utíkati k městu, nýbrž

ἀψ ἐπὶ νῆας ἔεργε παλιμπετές, οὐδὲ πόληος
εἰα ἱεμένους ἐπιβαινέμεν, ἀλλὰ μεσηγύς
νηῶν καὶ ποταμοῦ καὶ τείχεος ὑψηλοῖο
κτεῖνε μεταίσσων.

Řeka zde míněná jest ovšem Skamandros (jako všady, když bez označení v Iliadě ποταμός přichází), jenž nám i Welckrovi teče východně ležení achajskéko, ale nikoliv Simoeis, jak W. chce, neboť výklad jeho „zwischen den Schiffen und dem Strom und der hohen Mauer von Troja“ nezdá se nám býti pravým a my představujeme si děj dle básníka tak, že Patroklos (Welcker v poznámce mluví mylně o Achilleovi) nedá Trojům k městu přes Skamandros, nýbrž honí je mezi tímto a ležením (t. j. loďmi a ohradou, τεῖχος, nikoliv zdmi Troje, ježto Patroklos až později k osudným jemu zdím se přiblížil). Svědčí tedy i toto místo spíše o Hissarliku než Bunarbaši.

O váze důvodů Strabonových (Demetriových) proti Iliu, jež W. všechny podstatnými uznává, již svrchu jsme promluvili. Jiné na str. XXIV. atd. od něho proti Hissarliku uvedené důvody jsou zmíněné již z Od. 14. 496 λίγν ἑκάς νηῶν. II. 18. 256 ἑκάς ἀπὸ τείχεος a 13. 107 = 5. 789 ἑκάς πόλιος κοίλης ἐπὶ νησὶ μάχοναι a 2.792, jež svrchu (str. 170) jsme ocenili, ukázavše k relativné jich platnosti a k četným proti nim svědčícím důvodům jiným. V kruhu tomto točili se a musí se točiti bez výsledku všickni, kdo o vzniku básní Homerových měli a mají ponětí mylné.

*Eckenbrecher* prohlásil se první (po Maclarenovi) pro místo Troje u Hissarlika. ¹⁹) Mínění své podpírá důkladnou známostí topografickou, antickou tradicí a doklady z básní Homerových.

V příčině topografické shodujeme se s míněním jeho o Skamandru, vyjímajíce tok onoho, jejž v zjevném odporu k Iliadě směrem nynějším téci nechává, řka, že v Iliadě častěji sice brod Skamandru se připomíná, ale nikdy že není tam zmínky o překročení jeho (str. 18 pozn.). Avšak místa námi svrchu (str. 163) uvedená, zejména 21. 1 atd. a 14. 433 nemohou se jinak vyklá-

¹⁹) Rheinische Museum 1843 „Ueber die Lage des Homerischen Ilion“.

Troja.

185

dati než tak, že k městu Troji z roviny cesta vedla přes brod Skamandra; jinak musilo by se z roviny (z tábora Achaj.) k Troji přes Simoeis, o čemž ničeho z básní Hom. se nedovídáme. Jediné místo, jež by mínění našemu o někdejším východním toku Skamandra odporovalo a jež Eckenb. za důkaz pro mínění své uvádí, jest 11. 11. 497 až 9 Εκτωρ — μάχης ἐπ' ἀριστερὰ μάρνατο πάσχης, Ὁχθας πὰρ ποταμοῖο Σκαμάνδρου — Vykládají-li se slova ἐπ' ἀριστεράν v smyslu Trojů, což ovšem bylo by přiměřeno, jest odpor skutečný; avšak nemá ještě té objektivné platnosti, aby názory místní z různých zpěvů Iliady o toku Skamandra zvrátil, spíše musili bychom omyl aneb nedostatečný názor na tomto místě uznávati. Avšak není též nemožno vykládati slova ona ve smyslu Achajův, načež odpor mizí. — Dumbrek pokládá též Eckenb. Simoentem, avšak dle něho musil týž po době Strabonově obrátiti se od směru západního k severnímu a prouditi se k Rhoiteju; důvodů této změny nižádných neuvádí. I v tom nesouhlasíme s ním, že učení o náplavu tou měrou uznává, že dle přiložené k pojednání jeho mapky od dob trojských více než půl míle by obnášel, což jest netoliko omyl theorie, ale i holá nemožnost v skutečnosti, neboť by nynější břeh od Hissarlika 1½ hodiny vzdálen býti musil, což pravda není. Důvody (str. 8) pro hloubku zátoky z Il. 2. 92 a ze Strabona (p. 598) uvádéné nejsou dosti podstatny. Homerovo ἠιῶν βαθεῖα je výraz velmi relativní a zcela neurčitý a Strabonovo udání, dle něhož vzdálenost Ilia od moře za jeho doby pouze 12 stadií obnášela, ač i toto nemusí býti zcela přesné, podobně neoprávňuje E. k tomu, aby nynější břeh na 32 stadií, tedy o plných 20 stadií t. j. o půl míle dále kladl. Dle Spratta a Schliemanna jest břeh nynější pouze 20 stadií od Hissarlika vzdálen. Ostatně poukazujeme k tomu, co jsme v té příčině již svrchu na str. 167. pověděli. Podotýkáme ještě, že podivným omylem umísťuje E. na mapce Rhoiteion na půl hodiny cesty dále za Intepe. — Důvody E. o tom, že Hissarlik (Ilion histor.) za místo staré Troje k názorům z Iliady váženým se hodí, jsou dílem takové, s nimiž se shodujeme, dílem takové, jichž platnosť neuznáváme, protože i E. stanovisko vzhledem k zpěvům Homerovým v celku křivé jest. (I on na př. zcela opravdově vypočítává na str. 42 prostor pro vojska Iliady, jež na 200.000 páčí a shledává, že by 1½ millionů bojovníků i při té hluboké zátoce místa míti mohlo! Z Il. 8. 520—1 postačí mu zmínka o ohni na krbech domácích v Troji, jichž prý Achajové neviděli, poněvadž Homer o tom ničeho nepodotýká, aby Troju na jižní a jihozáp. cíp výběžku hissarlického umístil, tak že ji od moře viděti nebylo! (Str. 44 atd.)

V příčině tradice klassické nesouhlasíme úplně s Eckenbrechrem, jenž jí všady cenu absolutní právdivosti přičítá (stoje i vzhledem k této, jakož i jiřým patrně lichým zprávám starých na stanovisku zcela nekritickém a naivně věřícím, o čemž po-

186

Fr. Velišský

stačí na jediný příklad ukázati, co na str. 47. o zprávě Dionysia Halik. I. 61 atd. soudí), neuvažuje, že u Ilijských mohla rozhodovati pochopitelná ctižádost a později i zištnost plynoucí z víry osob nejvznešenějších v pravdivost té tradice, jež v jednotlivostech mnoho patrně vědomě smýšleného obsahovala (srv. Plut. Alex. k. 15). My jen proto váhy jí neupíráme, že po mínění našem rozhodně podporována jest důležitými pro polohu Troje názory topografickými z básní Homerových; pro kteroužto příčinu oprávněni jsme kořeny její hlouběji hledati, zavírajíce takto. Pravda-li, že v Troadě někdy město Troja skutečně bylo, nemohla pověst o něm i když zničeno a opuštěno bylo, zaniknouti, protože z té pověsti a tradice vznikly s valnou čásť i zpěvy Homerovy. Mohliť tudy osadníci aiolští z týchž zdrojů čerpati, z nichž tyto původ svůj vzaly. Kdo však, jako n. př. Welcker, o existenci staré Troje nepochybují, nemají důvodů platných, aby této tradici Ilianů veškeru váhu upírali, leč by mohli dokázati, že poloha Troje ve všech kusech dle básní Hom. jí odporuje, čehož nikdy nemohli a nemohou.

Schliemann dovozuje v díle svém (již svrchu připomínaném) „Ithaka, der Peloponnes u. Troja 1869“, že Troja byla na místě, kde později založená bylo v 6. století IIIon.

Uznáváme za svou povinnost, dříve než blíže o důvodech jeho se zmíníme, podotknouti něco k poznání osobnosti tohoto nyní po celém vzdělaném světě nálezy trojskými tak rozhlášeného a různě posuzovaného muže, jednak proto, že toho před obecenstvem zasluhuje, jednak i za tou příčinou, aby i badání jeho přiměřeně oceněno i úsudky naše o něm správně vykládány byly. Schliemann vstoupil co chlapec 14letý s nejnutnější ač nepatrnou zásobou vědomostí literních do obchodu kupeckého, kdež s velikým sebe zapíráním a při hmotném nedostatku z neukojitelné touhy po vzdělání během několika let všechny přední jazyky evropské poznal, z nichž hlavně ruština nejprvé známost s ruskými kupci v Amsterodamě a pak i výborné postavení v Petrohradě mu zjednala, kdež dodělav se samostatnosti, obchodem velikého jmění nabyl, načež roku 1863 v 41. roku svém obchodu se vzdal, aby, jak sám praví, oddati se mohl studiím, které nejvíce ho vždy byly vábily — řecké archæologii. Uče se za tím účelem od roku 1856, tedy teprvé od svého 36. roku řečtině, jal se nyní se všim úsilím studovati literaturu řeckou, a procestovav Indii, Čínu, Japan a Ameriku odebral se r. 1868 do Řecka, kdež Ithaku, některé části Peloponnesa a konečně Troadu bedlivěji ohledal a výsledek těchto svých studií r. 1869 v spise zminěném uveřejnil. Z toho, co jsme tuto pověděli, pozná každý, že Schliemann jest vůle pevné a vytrvalosti železné, avšak nebude mu také divno, pozná-li, že nedostává se mu právě v oboru archæologickém rozhledu a kritičnosti, že nestojí proti staroněku zejména básním Homerovým na stanovisku přiměřeném

Troja.

187

a pravém. Schl. jest v této příčině nejpřísnější realista, spis
jeho svědčí, že mu jest Homer „evangeliem“. O tom některé
příklady. Důkaz o velikosti akropole vede z toho, že tam stál
dle Homera palác Priamův o 62 pokojích, palác Hektorův, Pa-
ridův, některé chrámy, a že se tam nalezal prostor, kde lid se
shromažďoval (p. 147 atd.). O velikosti brány skajské soudí
z toho, že jí dle Od. 8. 504 protažen byl pověstný dřevěný kůň.
A z toho, že chlévy Eumaiovy v Ithace stavby prý kyklopské
byly, dovozuje, že i všechny stavby herojské tudy i trojské pa-
láce: Priamův a jeho synův podobné stavěny byly (str. 170).
Z Il. 10. 467, kde o rákosí na břehu zmínka jest a z v. 274,
kde o volavce, soudí, že za doby války trojské při moři mo-
čály byly atd. Přirozenou měrou zaplétá se také v odpory se
stanoviska jeho nepřekonatelné. Aby možným učinil líčení a
údaje básníkovy v Il. 8. 220—227, 16. 77—78 a 11. 597—600
vykládá sobě slova básníkova o velikosti ležení 14. 31 — 36
libovolně tak, že mnoho prostoru zaujaly močály a že tudy le-
žení Achajův v skutku veliké nebylo (p. 177); avšak při tom
nepomyslil, že opět nemožným učinil celý katalog, jenž veliké
ležení předpokládá a že by musil pak odvolati slova svá na
str. 147, kde z po'tu vojska důkaz o velikosti Troje bere atd.
atd. Tato stránka theorie jeho jest malé váhy a nejslabší; závaž-
nější jest, co z antické tradice čerpá, ač i on jako Ecken-
brecher, ba mnohem více, v každé slovo starých nezvratně věří.
Toliko s názory jeho o toku obou řek Simoenta i Skamandra
úplně se shodujeme, ač důkazy jeho nejsou ve všech kusech
dostatečny. Největších ale důvodů proti Bunarbaši podal méně
theorií svou než způsobem jiným, o kterémž níže promluvíme,
podadouce dříve krátký popis místa, kde dle mínění jeho Troja
někdy stála.

Místo toto zaujímá nejzápadnější výběžek střední od pohoří
idského v rovinu trojskou vybíhající pahorkatiny; celý z ně-
kolika souvislých a v sebe přecházejících pahorků sestávající
povrch jeho pokryt na mnoha místech rumem, z něhož tu i tam
některé skomolené sloupy, břevnoví a jiné architektonické články
vynikají. K této pahorkatině přiléhá severně návrší, jež asi o 20
metrů vyšší jest než pahorkatina sama a jež na straně severo-
západní téměř kolmě v rovinu vybíhá, jsouc nad touto asi 40
metrů vyyvýšeno. Vysočina jeho tvoří čtverec 233 metrů široký
a tolikéž dlouhý v celku 64.500 metrů zaujímající, tudy
o 15 tisíc metrů větší než plocha akropole athenské. Na
tuto vysočinu umísťovali Eckenbrecher a Schliemann akropoli
Ilia moderního, a poněvadž jim stará Tloja totéž místo zau-
jímala, tvrdili, že zde také akropole trojská, ona Homerova,
někdy státi musila. Theorie tato má nejvíce pravdě podob-
nosti pro sebe, avšak pouhou theorií nebylo možno spor roz-
hodnouti. —

188

Fr. Velišský

Büchner ²⁰) uznává nynější Mendere dávným Skamandrem (ač k vysvětlení vzniknutí jména onoho z tohoto mylnou analogií uvádí, řka, že z Constantinopolis podobně vzniklo tur. Stambul, ano vzniklo z novořeckého εἰς τὴν πόλιν v ústech lidu istembulin (srv. Stalimene εἰς τὴν Λῆμνον) a Bunarbašisu druhým Skamandrem. Že Troja nad Bunarbaši nebyla, dovozuje již z toho, že v starověku spor byl pouze mezi Iliem a 'Ιλιέων κώμη a že místa na Ballidagu, ač musilo býti tehdy mnohem značnější, bylo-li již v zříceninách, než nyní, nedbali, jakkoliv prý Strabo prameny bunarbašské dle místa (p. 602) svrchu od nás uvedenébo zná (I. 14 a 15). Toto poslední tvrzení však ze zprávy Strabonovy nikdo právem odváděti nemůže. V Pliniově řece Palaescamander poznává B. říčku Kalifatliasmak. Uznává tedy v krajině trojí Skamandros. Kterak to možno? Büchnerovi jest totiž „Skamandros“ pouhé appelativum „die allgemeine Bezeichnung eines künstlich angelegten Entwässerungsgrabens, deren es in der Troischen Ebene ebensoviel gab, wie wir noch heutigen Tages eben daselbst in den sogenannten Osmaks (r. Asmaks) wiederfinden.“ Etymologií onoho appellativa jest mu zmíněné již σκάμμα - ἀνδρός — jako by byli Řekové původní obyvatelé této krajiny bývali!! Básník pak, jenž „krajiny sám nikdy byl neviděl“ ²¹) (str. 19), že z onoho appellativa vlastní jméno utvořil. Ukazování k Sofokleovu: Σκαμάνδριοι ὄσαι (Aias. v. 418) co dokladu o četnosti Skamandrūv (tamtéž) jest nešťastné a nesvědčí o valné známosti jazyka řeckého, ježto ona slova neznamenají: proudy Skamandrūv, nýbrž proudy Skamandra.

Dumbrek je B. starý Simoeis. Avšak z podobnosti zvuku Dumbrek a Thymbrios a ze zprávy Strabonovy, že i Thymbrios vtéká do Skamandra (v str. 164.), zavírá B., že jednak Thymbrios a Simoeis jest řeka jedna a táž, jednak že i Strabonovi jest nynější Kalifatli taktéž Skamandros. (ježto onen veliký Xanthos-Skamandros t. j. Mendere tudy nikdy netekl).

O náplavu míní B., že moře někdy, leč v dobách před-historických, asi na ¼ míle hlouběji než nyní do krajiny trojské vnikalo, o čemž svědčí prý solné s pískem smíšené části, jež dále od břehu se nevyskytují (str. 7. 8.).

Polohu starodávné Troje uznává B. na místě pozdějšího Ilia. To však činí toliko na základě staré tradice Ilijských nemaje k důvodům jiným žádného zřetele; zejména o důvodech z básní Hom. čerpaných praví na str. 21. doslovně: Allen Lesern des Homer gegenüber (!) behaupten wir mit vollem Bewusstsein der Wahrheit, dass es in der ganzen Iliade auch

²⁰) Homerische Studien von Dr. Wilhelm Büchner v. Jahresbericht über das Gymnasium Fridericianum. Schwerin I. 1871 a II. 1872.

²¹) Ač zase na str. 12 čteme, že břehy Skamandra líčí básník (II. 31. v. 171 atd.) tak jakož i nyní se spatřují.

Troja.

189

nicht einen einzigen Punkt gibt, der topografisch als feste und unbestrittene Basis dienen könnte, um von ihm aus die Entscheidung der Frage, wo einst das alte Ilion gelegen, nur annähernd anzubahnen. Alles schwebt bei Homer in der Luft und von der vielgerühmten Objectivität des Dichters findet sich in topografischer Beziehung bei ihm auch nicht die leiseste Spur.« My však proti tomuto příliš zápornému tvrzení stojíme v tom, co jsme svrchu v té příčině vyložili uznávajíce skutečný základ nejpodstatnějších některých názorů tam blíže naznačených a připouštějíce možnost určení polohy Troje na jich základě, ač ovšem v tom B. neodporujeme, že pouze z oněch názorů o-tázku topografickou rozhodnouti možno by bylo.

Z další B. rozpravy vyjímáme ještě něco o původu a osudu města a obyvatelstva, ježto i my níže té věci dotkneme. Troju založili Dardanové t. j. prý Aiolové (!). Důvod toho tvrzení jsou mu Aeneovci v Latiu a spřízněnost latiny s nářečím aiol-ským!! str. 42 a 43. Loupežné plavby, jež tito Trojané ob-zvláště do Řecka podnikali, kde prý ženy a dívky loupili — je-diným základem jest B. únos Heleny — donutily prý kmeny řecké k spolku a k záhubné válce proti nim.

### III.

Jakož jsme tedy poznali, umísťovali jedni pomocí studií topografických, srovnávajíce s nimi zprávy z básní Hom., starou Troju o dvě hodiny cesty dále od břehu, než celý starověk až na Demetria a Strabona; a jiní opět pomocí srovnávací mythologie a jazykozpytu veškeren místní a historický podklad odkazovali v říši „bájí“. Nezbývalo tedy nic jiného než užiti prostředku, jímž moderní badatelé již tak mnohých výsledků v archaeologii se dočinili — zkoumání *a pátráui v zemi samé a vyhledávati i nabývati poučení od předmětů a zbytků života zde nalezených. Známo, k jakým utěšeným výsledkům archaeologickým přivedlo dobu naši n. př. kopání v Pompejích a dílem i Herkulaneu, objevování starých hrobů v Italii a Řecku atd., čímž často vniklo netušené světlo v doby, z nichž ni nejmenších zpráv písemných nás dochováno není; tak očekáváme od nejnovější podobné události, objevení totiž města prastarého na ostrově Santorině, osvětlení mnohé temné stránky z pradoby snad řecké; leč o tom ještě nížeji.

První, jenž jal se kopati v krajině trojské byl, Choiseul Gouffier (vyslanec francouzský v Cařihradě koncem minulého století), avšak týž přestal na ohledání mohyly zvané obyčejně Achilleovou; leč nenalezl ničeho z dávnověkosti řecké, ač sám jinak soudil, nýbrž toliko některé nepatrné věci z dob římských. Mohyla, zvaná Patroklovou, ohledána nedávno jedním z bratří Calvertů bez výsledku. Angličan John Lubbock ohledal podobně r. 1872. kopečky nad Bunarbaši, zejména důkladně jeden, v němž Lechevalier

190

Fr. Velišský

mohylu Hektora spatřovati se domníval; neshledal však ničeho, leč střepiny z nádob malovaných, z nichž nejstarší nespadají výše 3. století př. Kr., tedy v dobu poměrně novou. Roku právě minulého pronikl Schliemann prostředkem hluboké studně do vrchu, v němž Demetrios a po něm Strabo, z novějších pak opět Lechevalier a jiní mohylu v Iliadě vzpomínaného reka Aisyeta (n. př. II. 2. 793) spatřovati se domnívali, blíže Erkesikjoi v značné výši krajinu trojskou přehlížející. Nalezl sice v hloubi asi 4½ metru něco střepin doby nejstarší, avšak ničeho, z čeho by souditi se mohlo, že zmíněný vršek byl mohylou. Podobným způsobem ohledal tumulus obyč. Paša tepe zvaný, (jemu mohyla Battieje II. 2 811 až 815) půl hodiny jižně Hissarlika; i nalezl podobně střepiny doby prastaré stejného rázu s nádobami, jež v Hissarliku v hloubi 7—10 metrů se vyskytly, avšak opět ani stopy hrobu aneb žaroviště; v hloubi pak 4½ metrů narazil již na skálu (Tr. Alt. p. 269). Mimo to prozkoumal Schliemann Čiblak, Eski-Akčikjoi i Chanaitepe, ale neshledal prý ni nejmenší stopy sídel lidských takových, které by o dávnověkosti předhistorické svědčily. Ježto před tím i místo, kde pravdě podobně Strabonovu (a Demetriovu) 'Ιλιέων κώμη, co sídlo prý někdejší Troje hledati dlužno, byl ohledal, aniž čeho nalezl: zbyla mu dvě nejdůležitější místa, k nimž celou pozornost obrátiti musil, totiž Bunarbaši a Hissarlik.

Nejprvé obrátil se Schl. k prohledání onoho a co shledal? Na str. 141. atd. spisu „Ithaka, der Peloponnes und Troja“ uvádí, že ve vesnici samé v hloubi ½ metru (a blíže) prapůdy se dokopal, že na výšinách za touto osadou nikdy sídel lidských nebylo, že konečně na výšině Ballidagu, as půl hodiny cesty za vesnicí k břehům Mendere kolmými srázy strmící, kde dle theorie bunarbasské akropolis Troje někdy stála, nalezené střepiny vesměs z doby řecké pocházejí, i ty, jež nejspodněji na samé prapůdě objeveny byly, kterážto doba 6. století výše nesahá, a že tudy i některé zbytky zdí z pevnůstky a jiných budov pocházející, nejprvé r. 1817 Firmin-Didotem, důkladněji pak konsulem Hahnem r. 1864. na jevo přivedené, jimž obyčejně vysoké stáří připisováno bylo, sotva asi starší býti mohou. Totéž opakuje i v nejnovějším díle „Troj. Alterth.“ (p. XLII a následující.) Ježto tedy na místech zmíněných nikde neshledal Schliemann nějakých stop města pravěkého, obrátil nezbytře veškeru snahu svou k místu, jež klassická tradice za místo staré Troje byla uznávala a kde, jakož častěji dotčeno, v 6. stol. př. Kr. „Ιλιον (Ilion) osadníci hellenští vystavěli a kteréž místo, jakož jsme poznali, k názorům básní Hom. nejvíce se hodí. Buď tedy musil nalézti Schl. stopy Troje zde, aneb jí vůbec nikdy ani nebylo. Schl. ovšem možnosti druhé již z předu nepřipouštěl, nýbrž s plnou věrou, že proslavená básněmi Homero-vými Troja v skutku existovala, jal se kopati na místě naznačeném, zakoupiv před tím dostatečnou plochu půdy a obdržev, ne bez obtíží, od vlády turecké potřebného, aby zde kopati směl, svolení

Troja.

191

Rozhodný počátek (po nepatrném pokusu r. 1870) učinil v říjnu r. 1871 a kopal během obou roků pořád sběhlých, v dobách ovšem k práci příhodných, pomocí 60—150 dělníků z okolních vesnic, nejvíce Řeků; přestal pak r. 1873 v měsíci červnu, do dělav se výsledků nevšedních a vynaloživ téměř 80 tisíc zlatých. V spise v příčině této uveřejněném (Trojanische Alterthümer) podal denník, z něhož o celém průběhu kopání zevrubných zpráv nabýváme. K spisu pak vydal na 217 listech „Atlas Trojanischer Alterthümer“, výběr to nejdůležitějších z 20 tisíc nalezených zde starožitných předmětů v počtu 3600 kusův, čímž ovšem soud o nich i vzdáleným umožnil, ač vytýkati se musí, že obrazy dílem dle předmětů samých, dílem dle výkresů fotografované valnou měrou dosti jsou chatrny a že spořádání jich není provedeno (od tab. 119) soustavně a přehledně, což ovšem omluvení nalezne jednak odůvodněným kvapem šťastného nálezce, jednak i patrnou nedočkavostí vzdělaného obecenstva, jež po tři leta badání Schliemannovo v Troadě s napnutím bylo sledovalo. — S pominutím popisování celého průběhu práce, jež beztoho, obsahujíc v sobě mnoho mylného, později opět a opět opraveného a mnoho s věcí vlastní nesouvislého a i jinak nenáležitého a podivného, daleko by nás zavedlo, jen nejhlavnější a konečné momenty vytkneme.

Dvěma hlavními průkopy, jedním od severu k jihu celou výšinou až na základní skálu se táhnoucím a 70 metrů širokým, druhým pak se strany jižní na jiném místě vedeným a néco menším jakož i kopáním na muohých jiných místech podařilo se Schliemannovi objeviti netoliko obvod města Ilia z dob Lysimachových, nýbrž i obvod. prastarého v hloubi průměrně od 7—10 metrů pod rumem věků pozdějších pohřbeného města, o němž určitě Schl. soudí, že opěvovaná ona básněmi Homerovými Troja bylo. Nuž přihlédněme blíže.

Na povrchu až do hloubky 2 metrů objevují se trosky a zbytky staveb a předmětů z doby řeckořímské, čili zůstatky onoho svrchu častěji připomínaného města, jehož dějiny na str. 170 a sl. krátce jsme podali. Dle penízů a medalií zde nalezených, věk Konstantina II. nepřesahujících, soudí Schl., že město asi v 4. století našeho letopočtu zaniknouti musilo, což však zdá se, že odporují zprávám od nás svrchu položeným aspoň částečně. Kopáním Schl. potvrzena zpráva Strabonova o velikosti města úplně (srovn. Strab. 593). Pod touto vrstvou objevil posloupně ještě čtvero jiných vrstev, z nichž 2. a 3. po dvou, 4. tři a 5. čtyři až šest metrů ztlouští jsou. Nejhornější vrstva táhne se po celém zdí Lysimachovou někdy obchnaném prostranství; ostatní jsou toliko na straně severozápadní na onom svrchu (str. 187) blíže popsaném vrcholku neprostírajíce se více než s plochu asi 64.000 metrů. Proti tlouštce ostatních vrstev jest tato vrstva, jež utvořila se od stol. 4., jak Schl. soudí, až na doby naše, nepatrná, tak že Schliemannovi, což nám s podivením jest, příčiny toho na snadě nejsou;

192

Fr. Velišský

zapomněl patrně, že osada řecká všech předcházejících byla nejvýstavnější a že kamene a mramoru, jehož zde zajisté bylo v hojnosti, obyvatelé celého okolí po všechny doby co staviva užívali (jakož se dělo a děje v Pergamě, Efezu a jinde) a zejména mramor buď u vápno pálili, buď v desky a sloupy hřbitovní (o čemž jinde p. 99. Schl. sám se zmiňuje a Leake p. 375 stvrzuje) zdělávali.

Vrstva nejspodnější spočívá na skále nummulitové pahorku a jest, jakož řečeno, nejsilnější. Skládá se z velikých pouze prstí spojených kamenů a obsahovala v sobě hojný počet kamenných nástrojů, nádob hliněných (pálených) barvy leskle černé, červené a hnědé, výborné jakosti, misky s vodorovnými a vasy s kolmými rourami po obou stranách a konečně veliký počet předmětů, jež my, nemajíce výrazu vhodnějšího a neznajíce účelu jejich, „přesleny“ nazýváme, a o nichž níže zevrubněji promluvíme. Druhá vrstva průměrně nad ní 10 stop ztlouští a od 7 až 10 metrů v hloubce od povrchu se rozkládající, jest rázem svým a nalezenými zde předměty nejzajímavější a nejdůležitější. Obsahujeť vesměs zjevné známky velikého požáru.

Třetí vrstva podobně na 3 metry ztlouští obsahuje zbytky staveb z malých kamenů netesaných a pouze hlinou spojených; zdi uvnitř byly hlinou ovrženy, vnější jsou bez obmítky.

Čtvrtá slabší vrstva má v celku ráz tentýž, jest však obsahem i jakostí jeho chudší.

Pátá konečně čili horní obsahuje zbytky dob historických.
— Druhá vrstva vznikla patrně z osady velikým požárem zničené. Nalezeno v ní množství škváru z roztaveného olova a mědi, shledány některé kovové předměty patrně žárem v jedno slité, a konečně vrstva červenavého, během tisíceletí zkamenělého popelu. Rozumí se, že Schl. k této vrstvě nejvíce pozor měl a co nejrozsáhleji ji prozkoumal. Na straně jihozápadní odhalil dlažbu vedoucí do brány dvojité (jemu skajské), vedlé této brány věž hradební 20 stop vysokou a zbytky poměrně velikého a nákladného domu a s branou spojenou zeď hradební. Věž i tento dům a obzvláště zeď budovány jsou z velikých kamenů; avšak z množství popelu na všem spočívajícího lze souditi, že svrchní částky těchto všech staveb byly ze dřeva. V rozsáhlém stavení spatřuje Schl., soudě z úpravy proti ostatním pouze z nepálených cihel staveným domům a z nalezených zde a obzvláště při domě na zdi hradební skvostů ceny na ony časy převeliké, dům vládce města. O katastrofé nepřátelské zdá se, že svědčí mimo pohozený poklad množství kostí lidských v jednom domě nalezených, mezi nimiž dvě kostry vojínů, na jichž lebkách ještě helmy byly. (Tr. Alterth. str. 246.) Předměty zde nalezené, mimo zminěný poklad, mají týž ráz, jako předměty spodnější a jsou to podobné vásy hliněné, přesleny, předměty z kamene a mědi, o čemž níže přehledněji promluvíme. Podobně nalezají se i v třetí a čtvrté

Troja.

193

vrstvě předměty stejnorodé, leč že nádoby hliněné jsou hrubší, všechny téměř s rourkami postranními k zavěšení, a nástroje kamenné řidčejí.

Z ohledání těchto vrstev na jevo vychází, že osada na vrcholku tomto někdy stávající častých pohrom utrpěla, avšak že na zbytcích jejích vždy opět nová od obyvatelů jak se zdá stejnorodých budována byla, a sice tak, že stavěno vždy bez hlubokých základů na rumech předešlé, což ovšem jen tehdy možno bylo, když mezi tím valně let bylo uplynulo, v nichž vrstva rumu sesaditi se mohla neposkytujíc stavbám na plocho a bez sklepů (jichž stopy nikde nenalezeno) stavěným žádných obtíží. Dále, že vrstvy ty sahají v šedou dávnověkost, ježto již v dobách historických v témž stavu býti musily, v jakémž je nyní spatřujeme, neboť o nich neměli obyvatelé Ilia ani tušení, jinak by byli dovozujíce, že město jejich stojí na místě někdejší Troje, za důkaz jich užili. Že i v době řecké rumy tyto nepovšimnuty zůstaly, vykládáme si tím, že jednak město samo jich nikdy se nedotklo stojíc východně a jihovýchodně, jednak když na akropoli (tedy na oněch vrstvách) stavby monumentální (za Lysimacha) budovati se počaly, víra v pravdivost podání nepotřebovala žádného zjištění a že byť i při té neb oné stavbě na akropoli v základech (ostatně jakož se shledalo nikdy hlubokých) stopy staveb starších se byly objevily, od stavitelů, jakožto věc při stavbách v osadách řeckých dosti obyčejná, nemajících v objevování jich žádných zájmů, pominuty byly. Avšak pro nás jest tato věc v dvojí příčině důležitá. My vysvětlujeme si z toho důvodnost tradice, která po vše časy toto místo za někdejší místo Troje označovala a dále i to, kterak vzhledem k této tradici jak starým tak i nám jinak nepochopitelná okolnost, že nikde ani stopy Troje spatřiti nebylo (οὐδὲ ἱχρος σῶζεται τῆς ἀρχαίας πόλεως slovy Strab. aneb „etiam periere ruinae“ slovy Lukanovými), přece tak pravdivá a přirozená býti mohla.

Vrstvy ty zaujímají jen prostor onoho na str. 187 zevrubněji označeného vrchu, na němž akropole Ilia stála a proto nemohla osada aneb město při rozměru tak nepatrném nikdy více než 5000 obyvatelů míti (Troj. Alterth. str. 306.). Schliemann neváhá toto místo za sbořeniště Troje a onu sežženou vrstvu za zbytky někdejší básníkem Homerem opěvané Troje položiti, uznávaje sice odpor své z básní Hom. čerpané theorie o velikosti města a vysvětluje si nesrovnalosti ty z toho, že „Homer“ Troje nikdy osobně nespatřil, nýbrž váže své známosti o městu toliko z tradice sám buď bezděky buď i úmyslně mnoho přičinil (Tr. Alterth. p. XIII a XIV a 304. atd.). Nicméně však shledává Schl. mezi předměty zde nalezenými — tedy mnoho století před příštím Homerovým do Troady, abychom slov jeho užili, v zemi zaniklými — a básněmi Homerovými patrnou souvislošt.

Avšak o tom poměru předmětů zde nalezených k básním
Homerovým a o významu nalezené Troje promluvíme později po-

13

194

Fr. Velišský

dadouce přehled všech důležitějších o životě hmotném i duševním svědectví vydávajících předmětech. Těch sebral zde Schliemann přes 20 tisíc zůstaviv mnoho jich, zejména nesčíslněkrát tvarem se opakujících kamenných, na místě. My pro snadný přehled zmíníme se o nich souhrnem a dle látky vyjímajíce z poblikace jeho a popisujíce jen nejznamenitější, jichž i některá vyobrazení podáme majíce k tomu páně Schliemannovo svolení.

Látka největšího počtu předmětů jest hlína hrnčířská (jakéž v krajině i nyní hojnost se všady vyskytuje), pak kámen a některé kovy; mimo to, ač řidčeji, kosť a roh; z látek jiných, jichž zajisté také užívali, jako na př. tkaniva a kože, nezachovalo se ovšem ničeho. Nástroje jsou velmi primitivní, nejvíce z kamene, méně z kovu. Strojů pomocných zdá se že neznali; svědčíť o tom jich mlýny z pouhých dvou kamenů třecích složené, jich nádobí hliněné, nejvíce (Schl. Atlas text p. 12) bez kruhu vyráběné a četné, ale zcela prosté kadluby ze svoru, k lití nástrojů měděných potřebované.

Z nástrojů kamenných ve všech vrstvách, vyjma svrchní a to čím hlouběji tím četněji se vyskytujících a dokonalejších, zhusta objevují se mlaty, sekery (nejvíce z dioritu), nože z pazourku v podobě malých pilek buď po jedné, buď po obou stranách zoubkované 1½ až 3" zdélí, ba i nůžky. Všechny tyto nástroje ač v menším počtu, vyskytují se též z mědi a mimo to srpy zubovité (též jeden nůž z mědi pozlacené) a pak zbraně, jako sekery či mlaty, hroty, dýky a rozličné šperky, jako: jehly spínací v podobě dlouhých tenkých hřebů, náramky atd. Pozoruhodno jest, že nástroje tyto nemají uch a tulejí a že tudy způsobem primitivním, jenž u národů na nízkém stupni rozvoje stojících i nyní se jeví, v držadla zasázovány byly. Z toho, že hojný počet nástrojů a věcí měděných nalezeno bylo pohromadě se stříbrnými a zlatými nádobami v t. zv. pokladu, souditi můžeme o vysoké ještě tehdy ceně mědi. Nádob ze zlata, stříbra i smíšeniny obého nalezeno zde v témž pokladu, o němž níže podrobněji se zmíníme, slušný počet; ze železa a cínu nenalezeno ničeho, z olova jen něco málo a to nepatrných předmětů. Největší počet předmětů vyráběl se z hlíny; přirozená barva její černá, červená, šedá aneb žlutavá, obsahující hojně kyslíčníku železitého vypálením lesku a živosti nabývala; umělých barev neznali, toliko hladili nádoby hladidlem z dioritu v podobě nožky srnčí, jakýchž mnoho nalezeno.

Okrasy těchto nádob jsou podobně primitivní; jsou to obyčejně pouhé rýhy (v látku za měkka učiněné) vlnovitě a neb zubovitě nádobu ovinující a bílou hlínkou, aby z temné půdy vystupovaly, vyplněné. Co do tvaru nádob hliněných, možno rozeznávati více druhů a v těch opět dosti velikou rozmanitosť. V sbírce Schliemannově poznáváme nádoby veliké k uschování tekutin s dnem obyčejně zašpičatělým, menší picí koflíky s dvěma

Troja.

201

v obr. 21. Konečně vyskytují se, ale obyčejně toliko v hloubce 7—4 (nejvíce 5) metrů, koule podobně z terrakotty s různými dle Schliemanna symbolickými znameními, z nichž největší část, jak se mu zdá, oblohu nebeskou a její divy představují. K porozumění klademe tuto jednu na znamení nejbohatší (obr. 22) a spolu vysvětlení

Schl. (p. 120 a jest v 8 stejných na polovici v me dole obraz různými paprzdu, v druhém s 8 větvemi, jiný nimi hvězda, ní-

Obr. 22.

tab. 14 č. 450, 7 ctm. 5 m.

v třetím slunce se sedmi paprsky a hvězda; v čtvrtém hvězda mezi třemi čarami. Na druhé polokouli obsahuje první pole v levo: 12 hvězd, strom s 12 větvemi a nad tímto hvězdu; druhý kvandrant má nejprv v trojhranu 4 malé a pod těmi 2 veliké hvězdy, pak strom s 8 větvemi; třetí kvadrant má hvězdu a strom s 10 větvemi; čtvrtý konečně obsahuje veliký a menší kříž, skupiny hvězd a větev aneb strom. Nejčetněji vyskytují se koule brzy s většími brzy menšími kuličkami, jimiž Schl. obraz nebe znázorněn spatřuje.

Kdyby všechny ony výkresy na přeslenech a kulích byly v skutku tím, čím je Burnouf a Schliemann pokládají, symbolickými znameními hlubokého významu, skrývajíce v sobě prastaré názory ethické a kosmické, byla by otázka o původu obyvatelstva zdejšího rozřešena. To jest, bylo by jisto, že původu jest arského. Obtíží ethnograficko-historických by u výkladu této věci nebylo, neboť víme, že sever Malé Asie s velikou část obydlen byl kmeny původu arského, jež prostředkem Armenie s pravlastí arskou byl v spojení. Leč že by tomu tak bylo, jest přece velmi pochybno, neboť nemůžeme si mysliti, že by v symbolech prostého lidu tohoto tak nesmírná rozmanitost byla bývala a dojem, jež ty črty na nás činí, jest více dojem libovůle a nahodilosti, než soustavné určitosti. O veliké části jich tvrdíme rozhodně, že ani zdaleka symbolického výkladu nepřipouštějí, jsouce různé a velerozmanité motivy prosté ornamentiky. Jsou to na př. přesleny na tab. 122, 125, 126 a 132 podané. Ostatně srovnej čtenář z „Pravěku“ Vocelova II. str. 461—470 rozpravu i domněnku o různých znaménkách, zejm. str. 468 a pozn. 3. o kříži. Konečně ani na jisto postaviti nelze, že by znaménka ona to, co v nich Burnouf a Schliemann spatřují, označovala, na př. zajíce, antilopy, hou senky, kobylku a strom (sôma) aneb podoby slunce atd. Bursian dokonce vyslovuje se o výkresech oněch takto: „Ref. kann in diesen Verzierungen nichts anderes erkennen als Erzeugnisse einer primitiven Ornamentik, welche hauptsächlich unter dem Einflusse

202

Fr. Velišský

der Weberei entstanden ist und bei den verschiedensten auf einer niedrigen Culturstufe stehenden Völkern sich wiederfindet (Centralblatt 1874 č. 7. p. 311). Avšak tu zase třeba uvážiti, může-li to pouhá náhoda býti, že netoliko podobné přesleny ale i podobná znaménka t. j. svastiky, na nich nalezeny prý byly v stavbách jehlových u Bologni dle Schliemanna (na str. XXXVII. atd.) a dle Burnoufa dva i v Santorině (R. d. d. M. p. 71). My nemůžeme v té příčině souditi, pokud tvrzení toto na pravdě se zakládá. Druhá otázka, ku které není odpovědi na snadě, týče se účelu těchto předmětů. Schliemann domnívá se, že to byly snad dary obětní aneb idoly slunce (str. 30); domněnka jiných, žo to v skutku jsou přesleny, pro křehkost látky (ač prý asi 2% z nich známky upotřebení na sobě mají), aneb amulety pro tíž a velikost, aneb i peníze pro neporušenost, nezdá se mu pravdě podobnou (p. XXXIX.). Bursian n. m. u. soudí, že to jsou buď přesleny buď jakási těžítka šatů, jaká Řekové na svrchní roucha připevňovali. Řekové užívali nepatrných v cípy chlamyd a himatií zašitých olověných kuliček; tyto věci zdají se nám však k tomu účelu objemny, majíce 3—6 centim. v průměrů a při tom 1—5 c. výše, a příliš závažny. (Schl. Alterth. 145.) Zůstává tudy otázka o významu těchto předmětů na ten čas nerozřešena.

Na některých předmětech shledány od učenců známky písma, avšak mínění o tom posud tak jsou neustálená a nedokonalá, že na ten čas taktéž otázka o něm i o řeči zůstává nerozhodnuta. Pro zajímavost a důležitosť předmětu tuto více o věci promluvíme.

Na jedné nádobě v hloubi 5¹/₂ metrů (Atlas text p. 43.) nalezené (tab. 161. č. 3092) shledal orientalista Emil Burnouf nápis prý čínský, jejž snadno po francouzsku prý četl. ²²) Avšak p. Burnouf nepovídá nám, čeho se dočetl, a Schliemannovi označil jen jednotlivá znamení (Tr. Alterth. p. L II.), leč souvislého smyslu jich neudal — bezpochyby že se ho sám nedopátral. Avšak jiný orientalista, M. Haug v Mnichově, vytýká Burnoufovi (Allgem. Zeitung 1874 N. 32. Beil.), že radikály čínské, jichž podobu na oné váse spatřiti se domýšlel, jsou předně znaky pouze tiskové a teprvé od 10. stol. našeho letopočtu v Číně užívané, a dále, že i v podobě těch B. se zmýlil. Ale ovšem nepoučuje nás ani Haug sám, je-li to vůbec písmo a jaké. Kdyby tento nápis vskutku čínský byl, jenž by, jakož dí Schliem., v sbírce jeho nebyl jediný, naskytla by se vážná otázka o původu předmětu jím opatřeného. Neboť shledávající se nápisy tohoto způsobu prý na přeslenech (Schl. p. LII. dole), na nichž opět také nápisy semitského rázu týž Haug poznává, a shledává-li opět Haug na nádobě jiné tvarem oné zmíněné s domnělým čínským nápisem úplně podobné nápis cyperskořecký: nepostačí nám výklad Burnoufův u Schliem. podaný, že „ce vase peut être venu en Troade de l'Asie septen-

²²) Revue de deux mondes 1874. I. p. 74.

204

Fr. Velišský

vyskytnouti a pak od kohokoliv kamkoliv vryto býti. Aspoň podoba charaktérů tuto vypodobněných jest taková, že Haug písmo levosměrné v nich shledává a sice takové, z jakého později levosměrné řecké vyvinouti se mohlo. Jiný nápis shledává na přeslenu tuto vypodobněném (obr. 25), s nímž úplně stejný nalezli jsme na přeslenu tab. pokládá Haug za serém dosud neznámém zdělaný, jehož objasjemu nemožno, ježto látky porovnávací. S lením Haugovým (uveZeitung 1874. číslo tab. 13. č. 432, 4 ctm. 7 m. 6 č. 208; tento nápis mitský t. j. v něktedialektu „foenickém“ nění však na ten čas nedostává se dosud podaným tuto vysvětřejněným v Allgem. však Bursian (Literarisches Centralblatt 7. März 1874.), ač neříká blíže kterak? Domníváme se, soudíce dle toho, co o Burnoufově „svastice“ a o symbolech jeho a Schliemannových na přeslenech tamtéž pronesl, že ani písma Haugova písmem býti neuznává. Otázka tato jakož patrno nedospěla dosud rozřešení. Nejvíce nás nedověřivými činí to, že na některých přeslenech vyskytují se znaky (n. př. tab. 2 č. 61 aneb tab. 13. č. 420), jež na první pohled písmu se podobají, přece však jím nejsou. Jednu okolnosť, jež zde velice padá na vahu, musí archaelogové bedlivě na zřeteli míti: Známo, že básně Iliady pocházejí z doby, kde písma Řekové ještě neměli, aspoň se ho nikde nevzpomíná, ač k tomu aspoň dvakráte v ní příležitosť se naskytuje, a přece pocházejí tyto zpěvy z doby o několik století mladší než starožitnosti v Troji nalezené, tak že co n. př. Schliemann sní o písmě řeckém, již z toho důvodu jeví se býti snem. I kdyby starožitnosti zde nalezené původu byly řeckého, o čemž ani jediného dostatečného důkazu dopátrati jsme se nemohli, bylo by zhola nemožno, aby na nich písmo řecké se jevilo, které v tvarech dosti primitivních nejprvé v 7. století na památkách se objevuje. Vizme nyní možno-li uznati předměty zde nalezené řeckými.

Schliemann nalezl mezi předměty hissarlickými a básněmi Homerovými patrné vztahy; on totiž poznává v zlatých svrchu popsaných skvostech (obr. 12) κρήδεμνον, v číších obr. 2. a 8 c. Homerovo δέπας ἀμφικύπελλον, v měděnici zároveň š pokladem nalezené λέβης, v zlaté pásce ἄμπνξ, v štítě Hom. ἀσπὶς ὀμφαλόσσα atd. Tvrzení toto bylo by jen tehdy podstatné, kdyby po rozvalení onoho místa titíž obyvatelé v krajině byli žili, u nichž by byl básník „Homer“ všechny tyto věci v týchž tvarech užívány viděl; ježto však Schliemann sám uznává, že Homer několik století po zničení Troje sem přišel, že ani „věže“, ani „skajské brány“ ani „paláce Priamova“ neviděl, ba, že i hrad trojský jeho jest výmysl (p. XIII.), kterak může tvrditi, že zmíněné věci v „Troji“ nalezené jsou tytéž, o nichž „Homer“ tak často se zmiňuje, zejména když důkazu nikde nepodává o totožnosti oby-

Obr. 25.

Troja.

205

vatelstva trojského i v stoletích pozdějších? Ale snad sveden byl podobou? Vizme. V básních Homerových (nevyjímajíce ani pozdější Odysseje) musíme slovem κρήδεμνον vyrozumívati závoj, jenž s hlavy přes obličej splývá a proto, když osoba jím opatřená mluviti chce, nazdvižen býti musí (Od. 1. 334. a častěji), kdežto tato „trojská“ ozdoba s temene hlavy až do polovice čela sahá (jakož viděti na podobizně paní Schliemannové); o podobě a velikosti i to svědčí, že kolem prsou otočen býti může (Od 5. 346 a 373), a že bývá tkaný (II. 14. 184) a patrně s καλύπτρη totožný (II. 14. 184 a Od. 5. 232), a proto jako tato i lesklý (λιπαρὸν κρήδεμνον, λιπαρὴ καλύπτρη). Jest tedy mínění naprosto mylné, že tento šperk κρήδεμνον básní Hom. jest. Se zlatou páskou v témž pokladě nalezenou, již Schliemann ἀμπυξ nazývá, nebylo by obtíží, neboť podobá se, že v II. 22. 469 tato okrasa v skutku pásku kolem čela jdoucí a závoj připevňující znamená (srv. χρονσάμπυκνες ἵπποι II. 5. 358 a 720); avšak tato ozdoba jest tvaru tak jednoduchého, že v téže podobě i na obrazech žen staroegyptských se vyskytuje, jako i na nejkrásnějších pomnících řeckých.

Z nádob pokládá Schliemann oba druhy pohárů i zlatý obr. 8. i hliněné červenavé vzoru obr. 2. vypodobněného za Homerovo δέπας ἀμφικύπελλον. Celý řecký starověk rozuměl tímto slovem číši dvoubaňatou t. j. číši, jejíž noha opět podobná číše byla. Tak vykládá mezi jinými zřejmě Aristoteles H. A. 9. 40. S podylením ovšem jest, že takového tvaru nádoby netoliko nikde nalezeny nebyly, 25) ale že ani mezi přečetnými vyobrazeními nádob samých na vásách a jiných památkách umění výtvarného nic podobného se posud nevyskytlo. Jest tudy pohnútka dosti blízká, v tvaru zcela novém viděti ono Homerovo δέπας ἀμφικύπελλον, kteréž pak znamenalo by ovšem číši nikoliv dvoubaňatou, nýbrž dvouuchou. Schliemann nepodává žádných důkazů, vyslovuje toliko nezvratné své přesvědčení, že onen zlatý pohár jest „auf jeden Fall das homerische δέπας ἀμφικύπελλον ... und bleibe fest bei meiner Uiberzeugung“, dí dále, „dass auch alle jene hohen, glänzend rothen Becher in Form von Champagnergläsern mit zwei gewaltigen Henkeln δέπα ἀμφικύπελλα sind, und es wird auch diese Form von Gold dagewesen sein“ (p. 292). Nám toto subjektivní Schliemannovo přesvědčení ovšem postačiti nemůže. Obtíž, na kterou Schliemann při svém stanovisku ani nepomyslil, a která tatáž jest, jako svrchu při κρήδεμνον vyložená t. j. ohledně doby, z níž předměty tyto pocházejí a té, v níž „Homer,“ žil, dovedli bychom při nádobách hliněných dobře odstraniti tím, že tvary nádob v Troadě vyráběných i po staletích tamtéž vyráběny býti mohly, o čemž to by svědčilo, že takové poháry, ač vždy menší a menší, ve všech vrstvách až k historické v Hissarliku

25) V Attice prý před několika lety taková číše nalczena a museu kodaňskému prodána byla. Schliem. Troj. Alterth. str. 280.

206

Fr. Velišský

objeveny byly. Mohli bychom se stanoviska Schliemannova dobře říci, „když Homer do Troady přišel, viděl zajisté nádoby tohoto tvaru v obyčaji zůstávající.“ Že jsme tímto Schliemannovi ničeho neimputovali, zavíráme z toho, že týž (a s ním i Burnouf R. d. d. M. p. 68) dokonce mezi nynějšími výrobky hrnčířskými v Čanakkalessi (jedné z tvrzí dardanellských, která odtud má i jméno = tvrz talířů či mis) a nádobami hissarlickými podobnost ba při některých totožnost forem spatřuje; což zdá se nám býti holou illusí, ježto bizarrní tvary opic, velbloudů a dlouhordlých podivných baněk, jaké zde se vyrábějí, právě tak v Dardanellách, jako v Africe a Indii vytvářeny býti mohou a o jakési nepřetržité řemeslné tradici z dob „trojských“ dokonce nesvědčí. Další otázka jest, zda-li slovo samo Schliemannův výklad připouští? Myslíme, že nikoliv. Slovo to znamená vedlé složení svého nádobu, která s obou stran má „κύπελλον“; a ježto slovo κύπελλον i samostatně v Iliadě tolik co δέπας znamená, jest význam složeniny: pohár o dvou číších. Případné analogie jsou n. př. ἀμφίστομος, ἀμφίθνρος. Slovo ἀμφιφορεύς (u Hom.) znamenající nádobu dvouuchou zdá se, že by Schliemannův výklad slova ἀμφικύπελλον podporovalo; avšak vedlé významu slova φορεύς musí znamenati ἀμφι-φορεύς = s obou stran nošen ý (kde činný význam původní = nosící, jako někdy se děje, v trpný zaměněn) a není tudy mezi ním a slovem ἀμφικύπελλον v smyslu Schliemannově žádné analogie. Dedukce Schliemannova p. 280. „Wenn δέπας ἀμφικύπελλον Doppelbecher bedeutete, dann müsste ἀμφιφορεύς Doppelurne heissen“ jest mylná. Nepopíráme ovšem, že by věc sama velmi vhodná byla, jakož Schliemann na str. 281. vykládá. Slovo ἀμφίθετος φιάλη (II. 23. 270 a 616) znamená vedlé sloučení svého koflík s dvěma držadly, za něž zároveň brán i opět postaven býti mohl a tudy nádobu, která tvarem známému z památek kantharu podobna asi byla; aneb, pravý-li výklad Aristarchův, nádobu, jež na obě strany t. j. vrchem i spodem postavena býti může, tedy opět číši dvojitou, čemuž ale epith. ἀπύρωτος (II. 23. 270) odporuje. O měděnici (obr. 6 b), kterou Schliemann za Homerův λέβης považuje, platí co svrchu o ozdobě ἀμπνξ bylo řečeno. Štít (obr. 6 a), jejž tamtéž nalezl a na str. 290. a 291. popisuje a jehož puklina uprostřed na Homerův ἀσπίς ὀμφαλόεσσα (omylem dosti žertovným píše Schliemann ὀμφαλοιδής !) připomíná, zdá se proti názorům a popisům Iliady malý (50½ centim. zvýší) a ne dost εὖκνκλος ani πάντοσ' ἐίση. Řecké kulaté štíty byly dle rozměrů na památkách (míním malby na vásách a reliefy) povždy zachovávaných více než dvakrát větší sahajíce od ramene pod koleno, aneb od polovice hrdla k tomuto. Takový byl asi Homerův menší; druhý větší sahal, jak známo, od skrání až na kotníky. Proč ostatně Schliemann rýhu kolem pukliny αὖλαξ nazývá, nevíme; Homerův ten význam není a že řecký αὖλαξ rýha jest, nebylo třeba tlumočiti. O ná-

210

Fr. Velišský

to možno bylo, ať na podobách načrtaných ať zevřobněji vytvá-
řených, označuje se princip ženský a to tou měrou, že veliký
počet nalezených vás vlastně prsa a život ženy představuje, při
čemž moment rodicí tohoto principu nápadně vyniká. Kterak pak
podobu sovy s tímto srovnati máme? Co Schl. důsledně za
křídla vykládá, v tom spatřujeme my pouhé rukojetě pro potřebu
nezbytné. K znázornění vyňali jsme toliko vásy obr. 32. a 33. svrchu
vypodobněné. Z toho vyslovujeme domněnku svou v ten smysl,
že božství, s jehož podobou se zde všady setkáváme, jest ctěná
od národů semitských Malou Asií někdy obývavších bohyně
plodnosti, kterážto od Frygů Má, matkou idskou, Kybelou
nazývána byla a kterouž jinde co Ašeru-Astartu a Milyttu shle-
dáváme; snad tatáž, kteréž kult při ústí Kaystru osadníci řečtí
zastali a jejíž původní význam co bohyně plodící vedlé jiné stránky
bojovné v efezské Artemidě se zachoval. Schliemann sám na str.
313 kult Kybely v těchto místech uznává, spatřuje ale podobu
této bohyně naznačenu hlavou koňskou častěji se vyskytnuvší,
což patrný omyl, neboť o takovém zpodobňování Kybely nikde
zmínky není. Srovn. Preller s. v. Kybele.

Kdyby domnění Schliemannovo (XXXV.), že toto božství jest
Homerova Θεὰ γλαυκῶπις Ἀθήνη, pravé bylo, kterak nám vyloží,
že nápadný onen princip plodnosti tak náhle a úplně vymizel
z představy Atheny co panny, jakouž ji u Homera shledáváme a
jakouž ji veškerò umění řecké bez výjimky po všechny časy vy-
tvářelo? Na tento moment klademe váhu co největší tvrdíce, že
on samojediný již jest rozhodný. Mimo to musíme i na to váhu
klásti, že nádoby řecké, pokud je známe, tedy až do 11. stol.,
způsobem tak neskonale hrubým nikdy podobu ženy nepředsta-
vují. Schliemanna zavádí všady myšlénka, že nalezl Homerovu
Troju, Troju, jak ji líčí básně Homerovy, a tudy spatřuje i v po-
době toho božství, jež jemu epithet γλαυκῶπις tak svůdně zná-
zorňuje, „sovohlavou Athenu“ tvrdě, že Homerovi γλαυκῶπις zná-
mená „se soví hlavou“. Ať nic nedím o mylné etymologii jeho
(str. 65 a 66), že slovo to složeno z γλαῦξ a ὀπή, přisvědčí
mi každý, kdo básně Homerovy zná, že názory v nich o bohyni
Atheně nikde ani nejmenší stopy nějaké podoby soví n. př. soví
hlavy v sobě neobsahují, ba ani zdaleka nepřipouštějí. Athena
jest básníkům Iliady (a ovšem i Odysseje) spanilá dívka zraku
planoucího — dle čehož snadno smrtelník ji poznává. Co se
konečně kultu Atheny v Troji týče, jsou zmínky o něm v Iliadě
takové, že z nich nikdo právem o Atheně co bohyni trojské sou-
diti nemůže. Což pak představují si ji básníci Iliady ochranitelkou
Troje, jakož se Schliemann a Burnouf a s nimi mnozí jiní zcela
bez důvodů domnívají? — Nikoliv! — Pravá ochranitelka Troje
jest jim Ἀφροδίτη, ušlechtilejší to v názorech řeckých podoba
téhož semitského frygolydského ženského božství s povahou hlavně
rodicí, o níž jsme se svrchu již zmínili. — Tím nabývají ne-

Troja.

211

početná ona vyznačování na předmětech v Hissarliku nalezených pravého významu. Vedlé Afrodity jest dle Iliady nejmocnější záštitou Troje Apollon. A v tom spatřujeme zase domácího boha slunce Sandona, jenž, jakož zřejmě známo, obzvláště u Lydů ctěn byl. Vyvinutí a ušlechtění názoru o Palladě jest bez odporu zásluha kmene ionského a básníci ionští umístili ji na akropoli trojskou co neuprosnou nepřítelkyni Trojův a pomocnici dobývajících Achajův. Kyklikové však postoupili o něco dále a učinili z ní dokonce ochranné božství Troje, na jehožto podobu (palladium) osud města upoután jest. Tak činili však přenášejíce názory své čistě ionské o Atheně, ochranitelce měst, na doby a poměry jiné a cizí. A teprvé následkem a vlivem básnictví epického rozšířilo se ono mínění o Atheně co bohyni od pradávna v Troji ctěné; a když v stol. 6. Ilion bylo založeno a na základě onoho mínění Athena patronkou města učiněna, utvrzeno ono pro věky následující v pravé dogma. Důmyslné badání Dunckrovo (Gesch. d. Alterth. III díl), jenž Trojany t. j. obyvatelstvo Troady od osadníků hellenských dílem vytlačené dílem pořečtěné za příbuzné Lydův považuje, jakož i v starověku vědomí o jich barbarském původu co Frygů povždy se zachovalo, zdá se nám proti theorii Curtiusově nálezem Schliemannovým valně utvrzeno býti.

Jsou ještě některé závažné momenty, jimiž by k rozluštění této otázky něco přičiněno býti mohlo, ku kterýmž však na ten čas není dostatečné látky podáno. Míním n. př. ohledání lebek, jichž zde značný počet prý nalezen, z nichž ale Schl. toliko tři v atlantě svém podává a to pouze jednu dle skutečnosti fotografovanou, dvě druhé však dle nespolehlivého výkresu. Ale i z toho tolik zřejmo, že turanského plemene obyvatelstvo zdejší nebylo. Nevím ovšem, mohou-li anthropologové z těchto předmětů podstatně různost Semitů od Hellenů určiti, a budou-li lebky vojínů (viz str. 192) lišiti se od ostatních, což by o dobytí města jinorodci po případě svědčiti mohlo.

Schliemannovo další mínění, že trojské obyvatelstvo mluvilo řecky (LVI.), jest mylné. Kdybychom i připustili, že podoby na vásách atd. sovu znázorňují a že obyvatelstvo ono z ponětí, jež o božství mělo, epithet γλαυκωπις vzalo, a později z toho epitheta podobu ženskou s obličejem sovy utvořilo, neuznáváme závěrky z toho činěné „so mussten sie nothgedrungen verstehen, dass γλαῦξ Eule und ὀπή Gesicht heisst“ — z té příčiny, že tento proces v každé řeči jest možný a že ho básník řecký mohl toliko ztlumočiti. Schliemann by musil dříve dokázati, že tato epitheta v skutku od oněch Trojanů pocházejí, jichž „Homer“ více zde „nespatřil.“

Neshodujeme se tudy také s míněním Bursianovým (Centralblatt 1874 p. 314), že bohyně, jejíž podoba tak často se opakuje, byla domácí bohyně světla, kterou později Řekové*

212

Fr. Velišský

s Athenou stotožnili. Jest to tvrzení, jehož by B. podstatně nikdy odůvodniti nedovedl. Ovšem pak nesouhlasíme ani s další jeho domněnkou, že místo toto bylo božnicí její častěji sbořenou ale vždy opět znova vystavenou. Podobně odporovati musíme i Burnoufovi, jenž v této podobě spatřuje bohyni Palladu s hlavou soví jako Schliemann. Kterak se vyvinula ze sovohlavé bohyně bohyně bojovná s kopím a štítem? Této zajisté nejdůležitější stránky neshledává se ani nejmenší stopa na podobách bohyně hissarlické. Burnouf a Max. Müller učí na základě Schliemannova objevení, že názor sovohlavosti, abychom tak řekli, jest střední fáse od pouhého zosobnění k symbolisování. Avšak kterak nám vysvětlí, že této střední fáse v básních Hom., zejména tedy v Iliadě, která jest dobou těchto starožitností mladší, není? Ba tam ani není zmínky o symbole Atheny, o sově, ač by k tomu zajisté vhodná příležitost byla; n. př. kdy Athena proměňuje se v ptáka, tu nemění se v sovu, nýbrž (II. 7, 59) v supa, v orla (Od 3. 372), u vlaštovku (22. 240). Poněvadž však později sovu co symbol Atheny spatřujeme, soudíme, že tento pták teprvé pozdě symbolem se stal jediné toliko a to nikoliv nejpřednější a nejpůvodnější stránky bohyně attické a že, kdy zpěvy Iliady (a Odysseje) vznikaly, symbolisování toho ještě nebylo. I můžeme se právem tázati z čeho Burnouf soudí, že umění řecké „odloučilo oba tvary a pták že stal se attributem tohoto božství?“

S otázkou, od jakého obyvatelstva předměty Schliemannem nalezené pocházejí, těsně souvisí druhá, z které asi jsou doby? V básních Iliady připomíná se vedlé mědi též železo, ač toto ještě tou měrou rozšířeno není, bezpochyby pro těžší kujnost, odkudž nazývá se těžkokujným, πολύκμητρος, a jest u veliké ceně. Leč i nástroje měděné, n. př. meče, oštěpy, nože, nebyly asi z čisté mědi, ježto i cín věk tento znal (jakkoliv i on byl drahý, jsa, jak se podobá dle názvu κασσίτερος, skr. kastira, z ciziny dovážen.) Avšak nástroje měděné, od Schliem. nalezené, nemají žádné přísady cínu, neboť nepatrné částky, jež lučebník lyonský Damour v nich shledal, a jež 0.0864 nepřesahují, bývají s mědí sloučeny již v stavu přírozeném. Železa nenalezeno ni nejmenší stopy, ač by byly přese všecku porušitelnost jeho v suchém skamenělém popelu vrstvy druhé (Schliem. trojské) nějaké zbytky aneb stopy nalezeny býti musily, kdyby ho tehdáž bylo užíváno. Z uvedených tuto momentů, jakož i z vyskytování se nástrojů a zbraní kamenných, a to nejhojněji ve vrstvách nejspodnějších, soudíme, že doba, o níž předměty tyto svědčí, starší jest, než nejstarší básně Iliady, a sice dle líčeného v nich stavu vzdělanosti o několik století starší. Avšak tato závěrka naše potřebuje bližšího vysvětlení. My přišli jsme k poznání, že předměty hissarlické nejsou původu hellenského; nezdá se tudy, že jsme oprávněni z vyvinutějšího stupně kulturního, jakýž spatřujeme v básních Hom. vylíčený, souditi o stáří předmětů od národa jiného pochá-

Troja.

213

zejících. Toho my také v tom smyslu nečiníme, jinak bychom
směle tvrdili, že stav vzdělanosti v básních Hom. vylíčený
o velmi mnoho století pozdější jest stavu toho, o němž staro-
žitnosti hissarlické svědectví vydávají. Leč závěrku svou přece
můžeme činiti na základě básní Hom. a tvrditi, že předměty tyto
starší jsou oněch časů, kdy básně Homerovy vznikly, a to předně
proto, že básníci Iliady mají sice ještě tu i tam slabé vědomí
různosti národní mezi Helleny a Trojany, avšak o různosti kul-
turní již žádného; a za druhé, kdyby ony starožitnosti pochá-
zely z dob těchto, tvrdíme, že by vlivem kolonisace řecké v těch
končinách i hmotou byly pokročilejší (železo, spěž!) i zajisté
také formou dokonalejší a nikoliv tak primitivní. Ale ovšem,
s druhé strany třeba pak není starožitnostem těm stáří tak vy-
sokého přičítati, jako v případě svrchu uvedeném. Mohou to býti
svědky kultury té, jakou shledali na pobřeží zdejším první osad-
níci řečtí, a která byla kultury jejich nižší. Proto bychom uzná-
vajíce historický základ podání řeckého o bojích (nám kolonisač-
ních) zde vedených, vždy položiti mohli věci tyto v století 12—13.,
a nikoliv s Burnoufem až snad v století 17., aneb se Schlie-
mannem v dobu ještě dávnější. Burnouf srovnává předměty tyto
se starožitnostmi v Santorině (staré Theře) objevenými. Zde
totiž nalezena byla osada trojí vrstvou sopečnou zvýší 68 stop
pokrytá (a do nedávna mořem zatopená), kterážto vrstva po-
chází ze sopky, jež v dobách nepamětných, o nichž v pověstech
řeckých jen mdlé upomínky se zachovaly, zkázu vysoptivši sama
též se propadla. O nádobách hliněných v těchto podmořských
„Pompejích“ nalezených tvrdí týž E. Burnouf (Revue d. d. Mondes
Janv. 1874 p. 68.), že podobají se hissarlickým, leč jsouce těchto
mnohem vkusnější.²⁷) A proto srovnávaje starožitnosti trojské
se santorinskými soudí, že doba původu jich jest téměř tatáž
(p. 76.) a sice, pravda-li prý, co Longperier napsal o vásách
sant., že vypodobněny jsou mezi dary králi egyptskému Tutme-
sovi III. podávanými, že doba ta (a tudy dobytí Troje) sahala
by v století 17. př. Kr.

Avšak jest na jevě, že určení doby na těchto základech
jest ještě velice pochybné. Podobně neodůvodněna jest závěrka
o původu hellenském starožitností hissarlických. Dříve musí býti
podán důkaz, že starožitnosti santorinské řecké jsou! ²⁸) Však
B. sám podotýká, že za oněch dávných dob „Santorin recevait
des produits étrangers qui ne se trouvent guère a Hissarlik."
Mohou býti starožitnosti santorinské podobně původu cizího a

²⁷) „Plus élegantes encore et imitant des femmes avec leurs seins en saillie, des colliers et des boucles d'oreilles en couleur.“

²⁸) Dílo o starožitnostech santorinských k tisku teprvé se chystá Burnoufem a Gorceixem dle oznámení v „Gazette des beaux Arts“ 1874 seš. únorový.

214

Fr. Velišský — Troja.

to foenického, čímž by opět ono vypodobňování ženy co foen. Ašery vysvětleno býti mohlo. K dotvrzení původu řeckého scházejí ohledně nádob hliněných všeliké doklady. Nejstarší vásy řecké až dosud známé pocházejí z 9. a 10. (v Attice) a nejvýš z 11. (z ostrova Mela) století. Ale ty nepodobají se rázem svým nijak hissarlickým, zejména nenapodobují nikdy připomenuté častěji tvary ženy a různí se dále od oněch i formou i okrasami; shledáváme na nich totiž již podoby lidské malbou znázorňované — častěji ovšem zvířat a jiných předmětů přírodních — a jakkoliv v stadiu primitivním, přece nikoliv začátečnickém. Proto trváme ve svém mínění, že starožitnosti hissarlické původu řeckého nejsou. Doba pak, jakož řečeno, nálezy santorinskými nedá se tou měrou zjistiti, aby ne možnou učinila tu, kterou my jsme svrchu pravdě podobnou uznali. Schliemanna svedlo k závěrce o pravěku objeveného města vedlé přeslenů s domnělými symboly arskými mylné mínění o vrstvách, jež jemu pocházejí od několika národů tyto končiny po Trojanech posloupně obývavších. My však ony vrstvy, jež vesměs stejně předměty v sobě obsahují a tudy o stejnorodém obyvatelstvu svědčí, vykládáme sobě tak, že výbojem řeckým osada tato několikráte zkázu vzala, avšak vždy opět a opět od obyvatelstva této krajiny, jakožto místo velmi důležité, obnovována byla, až pořečtěním Troady a vytištěním obyvatelstva domácího — což stalo se zajisté vystřídáním se několika pokolení — úplně zanikla. Válečnými těmito běhy vysvětlujeme sobě i patrný onen úpadek, o němž hořejší vrstvy proti oběma spodním svědčí. A co konečně nejspodnější vrstvy (od 10—14 m.) se týče, ta mohla by snad zbytkem původní osady býti, kteráž první nějakou výpravou Řeků v tyto krajiny zničena byla, o kteréž výpravě zdá se, že zachovala se paměť mezi Řeky v pověsti o prvním dobytí Troje Heraklem.

Objevil tedy Schliemann památnou Troju? Myslíme, že objevil. Avšak není to ta, v niž celý starověk věřil, ani ta, kterou všichni badatelé od Lechevaliera až na Schliemanna v Troadě hledali, ba ani ta, kterouž on sám před tím než v Hissarliku kopati se jal, na mysli měl a dílem dosud, ač v mnohých kusech poučen, na mysli má — není to Troja Homerova, neboť takové v Troadě nikdy nebylo, nýbrž osada původem svým neřecká, nejsíše fryžská (dardanská), jež v této krajině před vpádem Řeků mezi ostatními bohatstvím a tudy i mocí přední místo zaujímala a jež, byvši vedlé jiných menších od Řeků ztroskotána, středem se stala všech válečných k dobytí této krajiny táhnoucích se pověstí. Tyto pak pověsti když během časů poesií zidelisovány, zveličeny a s jinými pověstmi a relacemi sloučeny byly, vznik daly nejskvostnějšímu plodu tvůrčího ducha řeckého.

V Fraze, v květnu 1874.

Fr. Ot. Novotný — k nauce o imperativu latinském.

215

K nauce o imperativu latinském.

Od Fr. Ot. Novotného.

Skladby latinské, které posud (celkem čtyři) jazykem českým
sepsány jsou, jednu a touž vadu do sebe mají: že nejsou dosti
samostatné, nýbrž jen dle mluvnic německých mateřštině naší
více méně vhodně přizpůsobeny. Neprávě však činil by, kdo by
spisovatele samy z toho viniti chtěl; mělič oni v úmyslu naléhavé
potřebě co možná brzo pomoci a ježto neměli odnikud pomůcek
a průpravných prací, které by jim byly jako mostem a podporou,
nemohli s nejlepší vůlí jinak než spoléhati na výzkumy cizí, hlavně
německé, a z vlastních prací a pozorování přičiňovati to, čeho
ohled k mateřštině nutně vyžadoval. Nyní však, když potřebě
školské v ohledu tom slušně vyhověno jest, nastává nám úloha,
pomýšleti na sestavení vědecké skladby latinské a k cíli tomu
monografiemi snášeti potřebnou látku.

Jediná však cesta, kterou se bráti musíme, jest předně a
hlavně vlastní pozorování a srovnávání mateřštiny s latinou,
pilnou lekturou nabyté, a na druhém místě teprv pilné obírání
se grammatickými výzkumy cizími a to mimo novověké též těmi,
jež staří grammatikové latinští sami nám zůstavili. Takto jediné
doděláme se konečně vědecké skladby latinské a čím dříve se to
stane, čím více a zdárnějších pracovníků na poli tom se najde,
tím platněji poslouží se naší vědě humanitní a tak i školství
našemu.

Posavadní odvislosť naše v příčině skladby latinské od sou-
sedů našich, k níž jsme shora ukázali, přinesla nám však i tu
vadu, že mnohé nesrovnalosťi a nestejnosti, které v mluvnicích
německých dosti hojně se nalezají, i na naši mladistvou ještě
roli syntaktickou přeneseny jsou. Zvláště pak nauka o způsobech
v ohledu tom nikoliv čestně vyniká a z této opět poměrně krátká
nauka o imperativu rozmanitými nesrovnalostmi svými v oči bije.
O této tedy v krátkosti pojednáme.

Že pojem a význam obou imperativů (lege, legite
— a legito, legitote, legunto) v našich mluvnicích rozličně se
vykládá, a tím zmatek a kolisání u učitelů i u žáků se způso-
buje a podporuje, to dokazuje jediný pohled na dotyčné §§.
v grammatikách našich. Tak čteme u Svob. §. 120 o „rozkazo-
vacím způsobu přítomného času“ a zase v §. 121. o „ostrém
imperativu“, u Vojáčka v §. 284. o „imper. I. a II.“, který klad-
ným jsa nazývá se „jussivus“ a záporným jsa „prohibitivus“ a
na to v poznámce ku konci „První imper. slove též imper. prae-
sentis, druhý pak imper. futuri, an ukazuje na případ, který teprv
nastati má a s časem budoucím spojován bývá“; u Kosiny §. 628
násl. činěn jest rozdíl ten těmito slovy: „V jazyku latinském
rozeznáváme dvojí imperativ: prostý čili jussiv a zaostřený, dů-
razný čili imperativ vlastní“ a týž zase v §. 208. nazván jest

216

Fr. O. Novotný

„vzmocněný“ a Kořínek konečně v §. 398. rozeznává „Imper.
praesentis“ (ama, amate; amare, amamini) a „Imper. futuri“
(amato, amatote, amanto; amator, amantor)“, a tak tedy máme
pro touž věc ve 4 mluvnicích 7 rozličných významů! —

Nesrovnalosť ta a zmatek ten pochází z mluvnic německých,
kde tak hojně bují, že dostačí jen k tomu ukázati; tak na př.
Meiring §. 732., Zumpt §. 583., Schultz §. 377., Billroth §. 276.,
Kritz §. 136., Madvig §. 384. a j. rozdělují imperativ na „prae-
sentis a futuri“, jiní zase, jako G. T. A. Krüger pag. 618.,
Feldbausch p. 311., Ramshorn B. II. p. 617. a s nimi Grysar
(Zeitschrift für österr. Gymn. 1854, pag. 513 seqq.) nazývají
imperativy scribe, scribite „jussiv neb adhortativ“ a scribito
atd. pouze „imperativ“, Gossrau zase staví „jussiv“ oprotiv „pro-
hibitivu“ a oba dělí na imper. I. a II. čili praes. a futuri atd.

Pestrá tato směsice názvů nemohla než z rozličných a ve-
spolek sobě téměř odporných pojmů o způsobu tom povstati;
vidíť zajisté jedni v imperativu lege, legite pojem přítomnosti,
a v druhém legito atd. pojem budoucnosti, kdežto jiní za to
mají, že imper. druhý jest jen sesilnění imperativu prvního. —
My hned zpředu vyznáme, že rozdílu časového v obou tvarech
imperativu nepřijímáme, což hned zevrubněji vysvětlíme.

Ti, kteří mluví o imperat. praes. a futuri, odvolávají se při
tom k starým grammatikům jakožto dokladům; vizme tedy tyto.

Jsou to především Priscianus, jenž ve svých instit. VIII,
8, 40*) o způsobech jednaje takto, praví: Et indicativus quidem
modus omnia habet tempora . . . Imperativus vero praesens et
futurum naturali quadam necessitate videtur posse accipere;
ea enim imperamus, quae statim in praesenti volumus fieri sine
aliqua dilatione. Nec solum enim illi, qui nondum coepit, impe-
rantes utimur praesenti tempore, sed etiam illi, qui coepit et in
ipso actu est, ut permaneat in eodem, ut, si quis ei, qui coepit
versum legere, dicat „lege usque ad finem“ . . . . ., dále mluví
o imperativu řeckém. — Ze slov těchto (a ta jsou těm, kteří
v imper. vidí rozdíly časové, hlavním dokladem) přece patrno,
že Priscian mluví o imperativu vůbec, nečině rozdílu mezi
tvary jeho (lege a legito) a praví, že děj v imperat. vůbec
obsažený spadá buď do přítomnosti neb do budoucnosti a proto
ti, kteří ve své theorii k tomuto grammatikovi se odvolávají,
v jasných slovích jeho neprávě potvrzení mínění svého hledají.

Druhým dokladem jest jim Diomedes, který ve spise
svém „de arte grammatica“ v I. knize pag. 338. a 339.
v příčině té toto praví: „In hoc modo instanti **) tempore nu-
mero plurali persona tertia duppliciter declinatur: accusemus,

*) Tato a ostatní místa uvedena jsou dle „Grammatici latini“, rec.
Keil, Lipsko, Teubner, 1855.

**) t. j. v čase přítomném, v. ib. p. 335.

217

accusate, accusent et accusanto," a když byl o tvoření tohoto „accusanto" promluvil, praví pak: „Futurum vero tempus (sc. imperativi) differt a ceteris futuris, quia non ut confestim fiat imperamus, sed in futurum fieri, ut perpetuum fiat, quasi facito, legito, ià est semper fac, semper lege; jure ergo diceretur quasi futuri. Quem sermonem non nulli censuerunt mandativum potius quam imperativum dici, quoniam praesenti tempore imperare solemus, ut fiat, in futurum vero magis mandare." — Ze slov těchto jde tedy na jevo: 1. že Diomedes tvar accusanto klade vedlé accusate, tedy jej má za imper. I., 2. že ve tvarech facito, legito nevidí pravé futurum, nýbrž že znamenají: semper fac, semper lege. Patrno, že i toto zřídlo nikterak nenasvědčuje theoriím v grammatikách těch obsaženým. — Charisius sice též mluví o imper. praes. čili instantis a o imper. futuri, o významu jejich však ničeho nevykládá; ale ježto grammatik ten v mnohém jiném i doslovně shoduje se s Diom., nepochybíme, uznáme-li, že i v příčině té platí u něho totéž, co jsme o Diom. pověděli.

Z toho všeho tedy jasně, tuším, vysvítá, že staří grammatikové, ku kterým se odvolávají přívrženci rozdílů časových u imperativu, nejsou nikterak zřídly tak vydatnými a jasnými, abychom jich následovati mohli. Avšak ani druhý důvod, jejž v grammatikách čteme (na př. Vojáč. §. 284), nedostačuje nikterak; tam totiž se praví, „že imper. legito atd. ukazuje na případ, který teprv nastati má a s časem budoucím spojován bývá“; to však jest z dvou důvodů nepravé, a to proto, že:

a) každý imperativ, tedy i lege, legite ukazuje na případ, který teprv nastati má. Tak praví též Consentius pag. 374.: „Imperativi modi hoc proprium est, quod neque praeteritum tempus neque primam potest habere personam. Nemo enim aut sibi fere unquam ipsi aut cuiquam in praeteritum imperat; quamquam plerique futuri tantum temporis velint imperativum esse; nam qui dicit fac, ante imperat, quam id fiat. *)

b) sám usus tomu odporuje, a to jest věc závažnější, než všechny theorie staré i nové; a že tomu tak jest, snadno lze dovoditi. Známoť, s jakou přísností a logičností latina v syntaxi vůbec a v užívání časů a způsobů zvláště si vede. Kdyby tedy tvary lege a legite byly latiníkovi skutečným praesentem a legito atd. skutečným futurem, jak tomu tito grammatikové chtí, jak by se pak měly vyložiti následující případy:

a) když tvarů imperat. prvního ani není, jako se říká vždy jen scito (místo sci), esto (místo es), sic habeto (místo sic habe), memento ?

*) Tomu neodporuje řecký imper. aoristi, který jak známo neoznačuje čas, nýbrž jen povahu (vid) děje: ποίει a ποίησον liší se od sebe jen jako naše: čiň a učiň.

14*

218

Fr. Ot. Novotný

β) když tvarů noli a nolito zcela bez rozdílu se užívá?

γ) když, jak sami zastavatelé oné theorie učí, za oba druhy imperativů klade se buď futurum, buď zase konj. praes. neb docela konj. perf., tak že jen jako by maně objevuje se (dle jich nauky) za futurum hned praes., hned perf., a za praes. hned fut., hned zas perf. ? *)

δ) když u auktorů klassických tam, kde rozkaz ihned vykonán býti má, nalézáme druhý tvar imperativu a obráceně, a to na místech přečetných, z nichž jen některá uvedeme. Abychom totiž pominuli Plauta, na jehož „Cras petito, dabitur; nunc abi (Merc. 4, 4, 30) oni theoretikové tak si zakládají, jakož i Terrentia, z nichž hojnost dokladů máme, vizme samého Cicerona, jenž volá k soudcům pro Sull. 11: adestote animis, qui estis corporibus, a Verr. 4, 1: Rem vobis proponam; vos eam suo, non nominis pondere penditote, a pro Balbo 28. Potremo, judices, illud fixum in animis vestris tenetote, vos in hac causa non de maleficio L. Cornelii, sed de beneficio Cn. Pompeji judicaturos, a div. 7, 25. Secreto hoc audi; tecum habeto a j. více, tu přece o nějaké další budoucnosti řeči býti nemůže; rovněž Liv. 1, 24. oslovuje fetialis krále: Sagmina te, rex, posco; načež tento: Puram tollito a j.

Z toho patrno, že se zde a v jiných hojných případech užívá tvarů Imper. II. o dějích skutečné a pouze v nejbližší přítomnosť spadajících a nikoliv o rozhodně budoucích. Ještě nápadnější stane se věc ta v případech, kde imper. I. o dějích v skutečnou budoucnosť spadajících se klade; tak Liv. 2, 25. Crastino die adeste, 3, 2. Crastino die redite, 5, 16. Emissam per agros rigabis dissipatamque rivis exstingues. Tum insiste audax hostium muris etc.; srovn. též 6, 12. 7, 34 a j. v. — Konečně i to dlužno připomenouti, že

ε) ani v jiných latině spřízněných řečech nenalézá se pro imper. tvarů časem od sebe rozdílných.

Uváživše tedy všechny tyto důvody, musíme doznati, že podkládati oběma imperativům latinským rozdíl časový a proto je nazývati imper. praes. a futuri, jest věcí nepodstatnou a proto terminy tyto v našich mluvnicích odstraněny buďtež.

Avšak i jiné názvy imperativů těchto, v grammatikách našich se naskytající, nejsou pravé a vhodné. Nazývá-li na př. Kosina Imper. I. „jussiv“ a Imper. II. „vlastní imperativ“, činí to zajisté jen proto, aby označil, že tento jest onoho důraznější. Věc tato arci jest pravá, ale rozmnožování terminů, máme zde za zbytečné, ani k tomu zření neberouce, že jiní řikají na místě

*) Právě tak učí Donat p. 360 „imperativo modo tempore prae-senti (sc. dicimus) lege vel legas, eodem modo tempore futuro legito vel legas, legitote vel legatis; s čímž srovnej hlavního za-stavatele nauky té, Zumpta, v téhož gramm. §. 586.

219

jussiv „hortativ“ neb „adhortativ“, jiní opět staví „jussiv“ o-
protiv „prohibitivu“, čímž vším jen zmatek povstává. Ostatně
není jubere významem svým slabší než imperare; vždyť se
říká jussa o každém i sebe důraznějším rozkazu a lex jubet
(v. Cic. legg. 2, 10.) a j.

Majíce tedy rozhodnouti se v pestré směsici této o významu
a tudíž i názvu obou imperativů, pozorujme a srovnejme značnou
část příkladů a tu shledáme toto:

1) Imperativ lege, legite vytýká rozkaz mírněji než le-
gito atd.;

2) Imperativu legito atd. užívá Cic. a jiní zvláště ve dvou případech, a to α) má-li se rozkaz vytknouti důrazně, přísně, jako se to na př. v zákonech, sentencích a p. dálo *) a β) tenkráte, když toho vyžadují ohledy rhetorické, rhythmické, eufonické a p., tedy tenkráte, když by imper. I. kratší formou svou nebyl dosti vydatným a plným neb v periodě dosti souměrným. Nesmíme totiž zapomenouti, že blahozvuk a rhythmus i zde jako v latině vůbec přečasto rozhoduje, je-li na výběr forem sobě podobných; tak ve větách krátkých, úsečných kladen bývá Imper. I., jsa tvarem svým k tomu způsobilý, ale ve větách delších zvláště v dopovědi z pravidla Imper. II., když by onen periodu ne dosti souměrně uzavíral. Tím vyloží se snadno souvětí, jako Cic. ad Att. 4, 8. Ubi nihil erit, quod scribas, id ipsum scribito, bylť by zde tvar scribe nepatrným a krátkým; taktéž pro Sulla 11. adestote animis, qui adestis corporibus et erigite mentes auresque vestras et me dicentem attendite; byloť by i zde pouhé adeste vedlé erigite a attendite málo souměrné. A že ohledy takové pouze rhythmické často rozhodovaly, to dokazují místa, kde v dopovědi stojí Imper. I., je-li tvar dosti vydatným, na př. Quodsi talium virorum vos taedet, judices, ostendite, srovn. Liv. 6, 12, 10 a j. aneb ve známé větě Plaut.: Cras petito, datitur; nunc abi, kde by abito k předcházejícímu petito nedobře se hodilo a j.

Pomíjejíce tedy případů pod b) uvedených, pouze stilisti-
ckých a vnějšími důvody kázaných a přihlížejíce pouze k významu
obou imperativů, nalézáme, že klade se imper. I. o rozkazu mír-
nějším a imp. II. o rozkazu přísnějším, a proto nazveme první Im-
perativ mírnější a druhý Imper. důraznější a za pří-
činou skrácení zvláště v tvarosloví pišme Imp. I. a Imp. II.,

*) Grysar (Gymn.-Zeitschrift 1854 p. 516) odůvodňuje to koncovkou ito, která prý obsahuje ten důraz jako u sloves rogito, clamito a j. — Vhodnější zajisté jest výklad prof. Kvíčaly, že koncovka ta je zdvojení zájmenného živlu, jako v jiných řečech; v. téhož lat. Syntax vědeckou §. 22. posud bohužel jen z kolejních přednášek známou.

**

220

Fr. Ot. Novotný

čímž odpadnou u nás zmatky v terminologii, jichž sousedé naši posud zbýti se nemohli a již tak snadno nezbudou. —

Druhá věc, která v našich mluvnicích latinských nebývá dosti jasně a důkladně provedena, týká se imperativu záporného. Již jméno „prohibitivus“, jaké se v některých grammatikách vyskytá, zdá se nám býti zbytečné, ježto stačí říkati pouze: imperativ záporný.

Nauka sama o záporném tom imperativu a o způsobech, jakými se zápor ten v latině vytýká, neúplně podána jest v našich mluvnicích. Tak abychom od nejstarší začátek učinili, není v Svob. skladbě §. 122. rozdíl vytčen mezi Imper. I. a II.; právít se tam vůbec, že „České ne při rozkazovacím způsobu znamená v latině též ne“ atd. a v příkladech k tomu uveden mezi „Impius ne audeto“ atd. též „O formose puer, nimium ne crede colori“. V mluvnicích od Vojáčka a Kořínka sepsaných ani pototknuto není, že by zápor u Imp. I. kdy jinak mohl býti vydářen, leč slovesem noli s inf., ač to věc jest i pro žáky při lektuře dosti důležitá. Nejdůkladněji, jako vůbec, jedná o věci té Kosina v §. 630, ale v poznámce α) k tomu §. neúplně jest praveno, že „jen v mluvě básnické“ velmi zhusta zápor při jussivu označuje se časticí ne“ atd.

Věc ta má se celkem asi takto:

Faktum, jehož se držeti musíme, jest, že u Cicerona, Caeşara, Nepota a j. nenalézáme při záporu ne s imp. I., nýbrž jen opisy: noli s inf., fac ne a cave (ne) s konj. Z toho ovšem ještě nejde nutně, že by ne s imper. I. bylo pouze básnické aneb dokonce soloecismem; neboť nehledě ani k Liviovi, jenž má, jak známo, 3, 2, 9. erit copia pugnandi, ne timete, i u Plauta a. Terentia, jichž vazby přece nejsou nelatinské, hojnost dokladů se nalézá. Pročež grammatikové, a to dosti vážní již ode dávna nezavrhovali vazby té, tak Kritz §. 136. Nro 2. a 3., a ze starších Charisius III, 7. praví: Imperativa praecedente ne syllaba quadrifariam exprimuntur, velut ne nega, ne neges, ne negaveris, noli negare; item ne time, ne timeas etc., taktéž ib. II, 14. a s ním doslovně Diomedes I., p. 344. ne acuto accentu imperativa excipit, velut ne fac“ a týž dále: sed interest inter hoc (sc. ne facias) et illud quod diximus ne fac, quod hoc imperamus, superius suademus. Ano někteří dávali jí přednosť před ne s konj.; tak praví Macrobius pag. 641.: Non nunquam veteres non sine elegantia pro conjunctivis imperativa posuerunt“ a dokládá to Virg. Aen. 6, 833. 7, 96. 9, 114., rovněž Donat k Terent. Andr. V, 2, 27 ne imperativo magis quam conjunctivo adjungitur a Ruhnken k Terent. Phorm. IV, 3, 59 ne clama magis latinum est quam ne clames. — My i když se k těmto přidati nemůžeme, přece nechtějme ne s imp. I. pokládati za chybu, nýbrž spíše za to mějme, že vazba ta pro svou úsečnosť

221

zdála se v klassické prose příliš drsnou, čemuž nasvědčuje též
Hand Turs. III., pag. 38. pravě, že ne s imp. I. byl „modus di-
cendi immodestior“ a proto nahrazován byl rozličnými opisy, čímž
znenáhla z obyčeje vycházel. Proto dobře praví Serv. k Virg.
Aen. 6, 544. ne saevi antique dictum est, nam nunc ne sae-
vias dicimus.

Poznamenání k pojednání p. prof. Novotného.

Že p. skladatel tohoto pojednání také o mých čteních aka-
demických se zmiňuje, užívám této příležitosti, abych mínění své
stručně zde naznačil; nebo z poznamenání p. Novotného není
vlastně patrno, jak o věci, kterouž on za látku první části svého
pojednání si vyvolil, soudím.

Že v tvaru amatote zdvojení koncovky imperativu (t. j.
zdvojení přípony osobné) shledávám, jest pravda; ale priorita
toho výkladu nepřísluší mně, jak by, kdo věci té není znalý, z po-
znamenání p. Novotného mohl se domnívati; ovšem kdo první
podal tento výklad, není mi možno nyní hned na jisto postaviti.
Jazykozpytci na slovo vzatí, kteří v tvarech amato, amatote
zdvojení přípony osobné shledávají, dovolávají se právem ved-
ského tvaru vah-a-tât, kterýž jest imperativem nejen 3. osoby
jednočtu, nýbrž i 2. osoby jednočtu a mnohočtu. Také umbrický
tvar imperativu habe-tutu jeví takové zdvojení. I v řečtině
jest stopa tohoto úkazu. Hesychios uvádí ἐλθετῶς· ἀντὶ ἐλθέ. Σα-
λαμβίνοι. Koncovka -τῶς rovná se zcela sanskrtskému -tât.

Tážeme-li se, co jazyk latinský tímto zdvojením zamýšlel,
nemůže odpověď jiná býti, než že se zdvojením živlu imperativ-
ního větší ráznost, přísnost, vážnost rozkazu symbolicky měla
naznačiti. (O moci symboliky v řeči srv. můj výklad v 1. sešitu
těchto Listů str. 13. n.). Pan spisovatel tedy právem přidává se
k mínění těch, kteří první imperativ latinský za mírnější, druhý
za důraznější pokládají. Ale právě proto byl druhý imperativ
v zákonech a pravidlech ráz zákona na se beroucích oblíben;
nebo zákon miluje formu vážnou a velebnou. Poněvadž pak zá-
kony a pravidla neplatí jako obyčejné rozkazy toliko pro jeden
případ, nýbrž mají platnost trvalou a žádají, aby se jich v každém
případě v budoucnosti šetřilo, proto grammatikové chtíce
tento rozdíl, jejž cítili, naznačiti, volili výrazy imperativus
praesentis a futuri — výrazy to ovšem nesprávné (nespráv-
nost tu p. spisovatel slušně dokazuje); ale abychom mužům těm
starého i nového věku nekřivdili, uznejme, že v těchto výrazech
není holé blouznění, nýbrž že se v nich (jakkoliv nejsou zdařilé)
přece tušení pravdy jeví.

J. Kvíčala.