МЈЕСТО ПРЕДГОВОРА.

Прави предговор к овоме изданију наши-
јех народнијех пјесама, у коме мислим
саставити оно из прве и из четврте књиге
пређашњега изданија и додати још којешта
наково ново, моћи ће се само онда напи-
сати, кад све три књиге буду готове; не-
го за сад овдје назначујем само оно, што
мислим да је особито нужно за ову прву
књигу. И тако:

1) Слово х ја сам у овој књизи на-
штампао само у онијем пјесмама, које су
из онијех крајева, гдје се оно изговара
Ја врло добро осјећам, како је овај посао
тежак и замршен; али за сад нијесам знао
друкчије чинити. Може бити, да би нај-
паметније било, и у народнијем пјесмама
свима наштампати х свуда, гдје му је
по етимологији мјесто, а у предговору
казати (од прилике онако, као што је ка-
зано у предговору к пословицама од стране
ХІ. до XXV.), како се гдје по народу
изговара, на читатељи нека га читају,
како ко и говори; но ја за сад то нијесам
смјео чинити, да се не би, н. п. у Сри-

VI

јему или у каквоме крају Србије рекло,
да сам пјесме из онијех мјеста покварио.
Но и гдје сам га наштампао, наштампао
сам га само, гдје би се по етимологији мо-
рало изговарати, као у Њемачком језику
ch; а мјесто чистога h (особито у туђи-
јем ријечима) нијесам га смјео писати:
по овоме се може дознати, за што на
страни 260. у пјесми 346. стоји: Хоце и
аџије. На страни 298. у пјесми 406. на-
штампано је валаа мјесто валаха.

2) Да би се пјесме боље разумјети могле, код многијех сам назначио ошкуда су. Код којијех стоји: од Дубровника, од о- нијех сам гдјекоје ја писао у Дубровнику, но од чељади, која нијесу оданде родом (јер прави Дубровчани — старосједиоци — нема- ју данас никаквијех народнијех пјесама), а највише ми их је написао од своје мај- ке Г. Јово Лаиновић, који се родио у Новоме у Боки од родитêља из Фоче у Ерцеговини, а прије 23 године, као ди- јете, дошао у Дубровник, гдје и сад тргу- јући живи. Тако се слободно може рећи, да су оно готово све праве Ерцеговачке пјесме, које су гдјешто по приморскоме на- чину и говору окренуте. Код којијех стоји:

VII

из горњега ириморја, оне сам гдјекоје ја
писао по Паштровићима и на Стањевићима
од жена из Побора и из Маина, а најви-
ше ми их је написао, као и много још
другијех драгоцјенијех ствари, Г. Вуко
Врчевић, који је родом из Рисна, а сад
сједи у Будви. Многе од онијех пјесама
познате су и по сусједној онуда Црној
гори. У правоме предговору више ће се
говорити како о помагачима у скупљању
пјесама, тако и о онима, који су ми их
помагали преписивати и штамиаши.

3) Пјесме ове ја сам се старао да намјестим у ред, како која за којом иде (при обичајима), или, како је која на коју налик. Аржећи се овога ваљало би, да је пјесма 81. одмах послије 78.; тако би и пјесми 613. било приличније мјесто иза 484. Може бити, да ће се овакијех погрјешака и више наћи.

4) Кад два имена дођу заједно, па се само посљедње склања, ја сам их сад са-
стављао, н. п. „Па говори Морњаковић-
Јову"; „Неимање Алил-челебије" и т. д.;
но из почетка има против овога погрје-
шака, н. п. у пјесми 266. на страни 181.
„Угрин Јанку говорила” (мјесто Угрин-

VIII

Јанку); тако би ваљало и у пјесми 648. на страни 477. да је састављано „с дилбер Плијом” п „дилбер Плију”. Вриједно је споменути, да је у пјесми 747. на страни 592. у оваковоме догађају ушло се међу овака два имена, н. п. „.Лаш се бану поклања” (мјесто: Лаш-бану се поклања), и то је учињено само за то, да се у сриједи стиха добије трохеј! — Као што је на страни 576. у пјесми 741. растављено „Ал-ага”, тако би ваљало, да је ово име (које је по свој прилици скраћено од Али-ага) растављено и на страни 281. у пјесми 384.; али је онцје остало Алага. Као што је на страни 566. у пјесми 737. Ђул-кадупа, тако би ваљало и на страни 287. у пјесми 392. да је Ђул-дјевојка. Ја сам и од прије овако састављао ријечи, које су од два суштесшвишелна имена, као, н. п. диван-кабаница, самур-калиак, ђул-баклава, сакшијан-сениш, шимшир-каша и. т. д.; по овоме правилу може бити да би ваљало и синцир гвожђе саставити (синцир-гвожђе). Може бити, да би овако са суштествителнима ваљало састављати и она ирилагашелна Турска имена, која се не склањају, н. п. мор до-

IX

лама, а.г бињиш, кара зулови, варакли
преслица, шимширли вретено и т. д.; но
ја сам их за то овако оставио, што се о-
вака прилагателна имена и у говору могу
додати свакоме суштествителном имену;
а на страни 590. у пјесми 747. узето је
оваково прил. име и пос. лије суштестви-
телнога: „На главу калпак самурли", и
ово је учињено, само да се у сриједи сти-
ха добије трохеј. На страни 337 у пјесми
462. саставио сам за то „од били-биљура",
„од мави-пируза", и „од цкрли-мерцана",
као и на страни 615. у пјесми 756. „у ал-
ђергелешу", што нијесам знао, да ли се ова
сушт. имена и без овијех прилагателнијех
говоре. Били и цкрли може бити да нијесу
праве Турске ријечи, него да су од наши-
јех по Турски узете, прво од бијели = би-
ли, а друго од стакло = цкло (ка о што се го-
вори цкли се, и цкленица = стаклена чаша).

5) Знаке, којима се назначују чије
ријечи (,,), понајвише сам метао, али у
пјесмицама, које се с говором једнога ли-
ца почињу, а друго му по том одговара.
гдјешто су пометани различно, а на нај-
више мјеста нијесу никако, н. п. на стра-
ни 175. у пјесми 258. и на страни 509. у

х

пјесми 691. назначене су овијем знацима
ријечи само другога лица, које одговара;
на страни 415. у пјесми 576. назначене
су и првога и другога; а на страни 408.
у пјесми 564., као и у многијем другима,
нијесу ниједнога. Ако се ови знаци у по-
чешку могу метнути, као што су метнути
овдје на страни 415. у пјесми 376., онда
би их ваљало пометати свуда, и тако би,
н. п. пјесму 564. на страни 408. ваљало
наштампати овако:

„Драга моја, јеси л' се удала?”—

„Јесам, драги, и чедо родила, *)

„Твоје сам му име наденула,

„Кад га зовнем, да ме жеља мине;

„Не зовем га: „„Оди к мени, сине;””

„Већ га зовем: „„Оди к мени, драги.””

6) Код гдјекојих пјесама може тко рећи,
да сам што сувише доље назначио; а код гдје-
којих сам јамачно изоставио, што би ваљало
казати. Тако је, н. п., код пјесме 49. на стра-
ни 30. ваљало казати, како се даје добра мо-
лишва. То је обичај врло лијеп и знатан, а
амо га у нашијем крајевима нема; за то ћу

*) Мјесто овога стиха једни и овако пјевају:

„Јесам, драги, али за недрага;

„Са недрагим и чедо родила,

XI

га ево овдје додати. Кад сватови с дјевојком
већ хоће да полазе, онда, у Рисну, дјевери
изведу дјевојку на молишву: сватови сазову
дјевојачке родитеље (или оне од кућана, ко-
ји су јој мјесто њих) и осталу родбину, да
јој даду добру молишву, па узевши велики
колач, или, као што ондје кажу, сомун и на
њему, на мјесту за то у мијешењу начиње-
номе, чашу вина, даду га најприје оцу, го-
ворећи му: „Оче! дајте вашему ђетету до-
„бру ријеч, тако и вама Бог дао сваку добру
„срећу!” Отац онда држећи колач с чашом
у руци одговори: „Шћерце! да ти Бог да сва-
„ку добру срећу и свако добро, како бих и
„сам себе рад!” Изговоривши ово, сркне ма-
ло вина из чаше; по том се колач с онакијем
ријечима даде матери, која одговори овако:
„Шћерце! Боже ти дај добру срећу! колико
„шкрока поступила од твога рода до твога
„дома, толико ти Бог дао добријех и срет-
„нијех часа!” А тако, од прилике, и браћа
и остала родбина. И у Црној се гори, од
прилике, овако даје дјевојци добра молитва,
осим, што је онамо не даје само родбина,
него и сватови, и јнајпослије дјевер попив-
ши све вино, молишвену чашу да дјевојци,
те је она остави у себе до вјенчања, а онда

xii

опет из ње пију, и по томсе са свијем њојзи
ладе, те је остави и чува. Но у Паштрови-
ћима се добра молитва даје још друкчије.
Онамо дјевојка, док сватови још сједе за
трпезом, клекне на прострте струке насред
куће, па пружи од себе руке, на које јој
натрпају малијех пушака и ножева, колико
год држати може, а два засједе (или заставе)
узму јој ве о с главе, и држећи га раширена
изпад ње један од њих говори: „Помози Бо-
„же, а намјери се велики добри час! Моја
„сестрице! Бог ти дао мјесто порода девет
„синовах и десету кћерцу за милост: два,
„ка' и два стари свата; два, ка' и два засје-
„де; два, ка' и два првијенца; два, ка' и два
„ђевера; један добар и поштен, ка' и твој
„отац; а кћерца била добра и поштена, као
„и твоја мајка!" *) Уза сваки овај благослов
сватови вичу: „Амин!” Кад сватови већ у-
стану да пођу, онда опет на кућноме прагу
простру струке, и дјевојка клекнувши на
њих, отац јој држећи у рукама букару вина
овако даје добру молитву: „Помози Боже, а
„намјери се велики добри час! Ајде с Богом,

*) Ово се овако говори, макар мајка каква била: тако се
капто може догодити, да се гдјекоји уз ове ријечи
и насмије у себи

XII

„моја кћерце! Из овога дома изљегла у добри
„час, а у други дом уљегла у бољи час! Да
„Бог да, моја кћерце! да ти креши и реу-
„ши *) свака твоја работа, како вода о бо-
„жићу **), а лист и трава о Ђурђеву дне!
„И да ти сваки твој брат и пријатељ завиди
„на добро! И да ти у ови дом више поврат-
„ка не буде, већ ако гостом кад дођеш!"
А тако је, од прилике, благослови и мати, а
и свекар, кад онамо с њом дођу.

7) Све ове неједнакости само сам за то споменуо, да се зна, да ја то не одобравам, и да сам о томе мислио; али при оволикој множини пјесама и поред болести моје главе и очију за сад се друкчије није могло учинити. Хвала Богу, кад сам дочекао, да их и овако видим наштампане! Ако дочекам, да се и осталијех овако опростим, онда ћу се избавити велике бриге; јер кад сам год на смрт морао помислити, прва ми је брига и жалост била: Шта ће бити од овијех пје-

*) т. ј. расте и напредује.

**) У нашијем крајевима, амо к истоку и к сјеверу, воде се зими замрзну и ослабе, али онамо, у жупноме приморју, гдје мјесто снијега пада киша, онда су нај јаче.

XIV

сама и од осталијех мојијех рукописа? А
камо страх и брига, што сам подносио,
да их гдје у путу како не изгубим?

8) Имена ГГ. пренумеранта штампаће
се у трећој књизи.

9) Друга књига биће овако исто ве
лика, као и ова. У њој ће бити пјесме
јуначке од најстаријих времена до пропа-
сти царства и господства Српскога. Осим
46 пјесама овога реда из пређашњега из-
данија (т. ј. 38 из друге књиге, 14 из чет-
врте, 2 из прве и 2 из треће) биће их
готово толико на ново скупљенијех, које
до сад нигда нијесу штампане: међу ови-
ма има их девет, понајвише побожнијех
и особито митологичкијех, којима се не
зна старина (у једној се од њих спомињу
дивови = die Riesen); једна има о цару Ду-
клијану (Dioclecian), двије о цару Кон-
сшаншину, три о Силноме цару Сшефану
(Душану), четири о кнезу Лазару, осам о
Марку Краљевићу, и тако даље о различ-
нијем старјешинама народа нашега до Тур-
ске владе у нашијем земљама.

У Бечу на мученике 1841.

В. С. К.

ALPHABETI SERBORUM

c u m

viciniorum popularium et aliis cultorís Europae alphabetis παραλληλισμός.

<table><thead><tr><th>Serb.<br>graec.</th><th>Serb.<br>lat.</th><th>Hun-<br>gar.</th><th>Croat.</th><th>Car-<br>niol.</th><th>Bo-<br>hem</th><th>Polon.</th><th>Ger-<br>man.</th><th>Ital.</th><th>Gall.</th><th>Angl.</th></tr></thead><tbody><tr><td>A</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>a</td><td>—</td></tr><tr><td>B</td><td>б</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td><td>b</td></tr><tr><td>B</td><td>в</td><td>v</td><td>v</td><td>v</td><td>w</td><td>w</td><td>w</td><td>v</td><td>v</td><td>v</td></tr><tr><td>Γ</td><td>г</td><td>г</td><td>г</td><td>г</td><td>г'</td><td>g</td><td>g</td><td>g: gara</td><td>g: gant</td><td>g: gold</td></tr><tr><td>Л</td><td>л</td><td>л</td><td>л</td><td>д</td><td>д</td><td>д</td><td>д</td><td>d</td><td>d</td><td>d</td></tr><tr><td>Т</td><td>т</td><td>dj, gj</td><td>dy, gy</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td></tr><tr><td>E</td><td>е</td><td>e</td><td>e</td><td>e</td><td>e</td><td>e</td><td>e</td><td>e</td><td>e</td><td>e: bet</td></tr><tr><td>Ж</td><td>ж</td><td>x</td><td>zs</td><td>s</td><td>sh</td><td>z'</td><td>—</td><td>—</td><td>j</td><td>s: osier</td></tr><tr><td>З</td><td>з</td><td>z</td><td>z</td><td>z</td><td>z</td><td>z</td><td>s: leſen</td><td>s: rosa</td><td>z: razor</td><td>z: razor</td></tr><tr><td>Н</td><td>и</td><td>i</td><td>i</td><td>i</td><td>i</td><td>i</td><td>i</td><td>i</td><td>i</td><td>ee, y</td></tr><tr><td>J</td><td>й</td><td>j</td><td>j</td><td>j</td><td>g</td><td>i: ia</td><td>i</td><td>j</td><td>i: mien</td><td>y: yes</td></tr><tr><td>К</td><td>к</td><td>k</td><td>k</td><td>k</td><td>k</td><td>k</td><td>k</td><td>e: caro</td><td>c: car</td><td>k</td></tr><tr><td>Л</td><td>л</td><td>l</td><td>l</td><td>l</td><td>l</td><td>l: wilk</td><td>l</td><td>l</td><td>l</td><td>l</td></tr><tr><td>Б</td><td>Б</td><td>lj</td><td>ly</td><td>lj</td><td>—</td><td>l: li</td><td>—</td><td>gl: gli</td><td>il. ail</td><td>—</td></tr><tr><td>М</td><td>М</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td><td>m</td></tr><tr><td>Н</td><td>Н</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td><td>n</td></tr><tr><td>Ь</td><td>Ь</td><td>nj</td><td>ny</td><td>ny</td><td>nj</td><td>n</td><td>n</td><td>gn</td><td>gn</td><td>—</td></tr><tr><td>O</td><td>о</td><td>o</td><td>o</td><td>o</td><td>o</td><td>o</td><td>o</td><td>o</td><td>o</td><td>o: note</td></tr><tr><td>Н</td><td>и</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td><td>p</td></tr><tr><td>P</td><td>п</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td><td>r</td></tr><tr><td>C</td><td>с</td><td>s</td><td>sz</td><td>sz</td><td>ſ, š</td><td>s</td><td>ſ</td><td>s: sono</td><td>s: son</td><td>s: so</td></tr><tr><td>Т</td><td>т</td><td>t</td><td>t</td><td>—</td><td>—</td><td>t</td><td>t</td><td>t</td><td>t</td><td>t</td></tr><tr><td>К</td><td>к</td><td>ch</td><td>ty</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td></tr><tr><td>У</td><td>у</td><td>u</td><td>u</td><td>u</td><td>u</td><td>u</td><td>u</td><td>u</td><td>ou</td><td>oo</td></tr><tr><td>Ф</td><td>Ф</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td><td>f</td></tr><tr><td>Х</td><td>Х</td><td>h?</td><td>h</td><td>h</td><td>h</td><td>ch</td><td>ch</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td></tr><tr><td>П</td><td>П</td><td>c</td><td>cz</td><td>cz</td><td>z</td><td>c</td><td>c</td><td>z: zio</td><td>—</td><td>—</td></tr><tr><td>Ч</td><td>Ч</td><td>es</td><td>es</td><td>ch</td><td>zh</td><td>č</td><td>es</td><td>tsch (?)</td><td>e: ciò</td><td>—</td></tr><tr><td>П</td><td>П</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>ge</td><td>—</td><td>ch:child</td></tr><tr><td>Ш</td><td>Ш</td><td>sc, sh</td><td>s</td><td>ss, sh</td><td>fh</td><td>ſſ, šš</td><td>sz</td><td>ſch</td><td>sc: esce</td><td>ch:cher</td><td>sh</td></tr><tr><td>Б</td><td>Б</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td><td>—</td></tr></tbody></table>

*) Nil sonat (nisi forte vocalem mutam), sed r literae, quae Serbis, sicut Bohemis, vel sola absque ulla vocali, syllabam facit, apponitur, ne cadem r litera ad praecdentem aut sequentem syllabam trahatur, e. g. умръо, гръоце, lege u-mr-o, gr-o-ce.

ДЛЯ РУССКИХЪ.

Буквы, употребляемыя Сербами, суть тѣже, какъ у
Русскихъ, и нмѣютъ тоже значеніе. О нѣкоторыхъ не-
многихъ особенностяхъ должно замѣтить слѣдующее:

1) Ъ (h, fl) выражаетъ звукъ, котораго не сущест-
вуетъ въ Русскомъ языкѣ. Онъ образуется изъ д, жд и и-
ногда (въ чужестранныхъ словахъ) изъ г. Выговари-
вается еще мягче, чѣмъ по-русски дъжь; н. п. дође
произноси какъ додѣжьэ; такъ и: међу, рођен (Цер-
ковно-Славянски: междє, рожденъ); Бурађ (отъ Георгій)

2) Ӗ (h, к) Также не существуетъ въ Русскомъ
языкѣ. Оно происходитъ отъ та, шш (щ) и иногда (въ
чужестранныхъ словахъ) отъ к. Произносится еще мяг-
че, нежели по-русски шьчы; н п. доһи произноси какъ
дошьчыи; такъ и: ноһ, иозлаһен (ЦС. ноць, позлащенъ);
кивош (отъ кывгōҫ).

3) Ц (ц) и въ Сербскомъ языкѣ употребляется боль-
шею частію въ чужестранныхъ словахъ. Произносится
почти какъ русское дж или чж; н. п. хоца произноси
какъ ходжа или хочжа.

4) Ё составлено изъ л и ю. Такъ вездѣ и произно-
сится; н. п. леља произноси лэльа, или все равно лэля

5) Ы составлено изъ н и ю. Такъже и произносится;
н. п. сукнѣу произноси сукнѣу, или что тоже сукню.

6) Ј (ј) выговаривается вездѣ какъ русское й; н. п.
је произноси йе, дјевојакъ произноси дйевойакъ.

7) Е (е) вездѣ и во всякомъ положеніи выговари-
вается какъ русское э; н. п. ево произноси эво, идеше
произноси идэшэ

Всѣ прочія буквы выговариваются совершенно такъ,
какъ у Русскихъ.

3

Баш ђевојку прелијепу Апу; ⁴⁾

Петро проси, Ана се поноси,
Е је Петра влахиња ⁵⁾ родила.

Мали Петро поручује Ани:

„О тако ти, лијепа ђевојко!

„Немој ми се поносити млада!

„И ако ме родила влахиња,

„Потпуно је родила јунака;

„Ти ме узми, не ћеш се кајати.”

И тако се смиловала Ана,

И она је поручила Петру:

„Купи свате, ајде по ђевојку.”

Кад је Петра књига допанула,

4) Или како буде име дјевојци.

5) Осим онога, што се по сјеверонисточинијем крајевима народда нашега овом ријечи влах зову и прави Власи, који се по осталијем крајевима највише зову Каравласи, Срби закона Турскога у Босни и у Ерцеговини, а тако и они закона Римскога, како у Босни и у Ерцеговини, тако и у царству Австријскоме изван Далмације, зову власима браћу своју закона Грчкога; у Далмацији пак грађани и варошани зову влахом свакога се љака са сухе земље (који не живи на острвима), а што се нашијем језиком онамо зове влах, оно се Талијавскијем и по овоме Њемачкијем зове морлак (morlacco).— Јамачко ова пјесма није спјевана за просидбу, него се на њој само за то пјева, што је о прошењу дјевојке; таковијех пјесама има и више, које нијесу спјеване за оне догађаје, на којима се највише пјевају, него су само за то узете, што се чкни, да приликују за оне догађаје (као, и. н. апостол и јеванђелија за празнике).

1 *

10

Одлећеше, долећеше сиви соколи,
Донијеше домаћину киту маслине; ⁷)
Честито ти, домаћине, у двор весеље! —
Фала тебе, сив соколе, био са срећом!

14

Кад се скупиљају свашови.

(из Барање).

Ковиље и рано босиље!
Што си зелено
Тако полегло? —
Како не би зелено
'вако полегло?
Синоћ мене љељен пројездио,
А јутроске три добре дјевојке,
Свака носи српак на рамену,
Оне жању траву свакојаку,
Понајвише траве дјетелине,
Па је мећу пред коња братина:
„Гризи, паси, ти братин коњицу!
„Далеко ћеш сада путовати,
„Бе ²) дјевојка своје дворе мела,

остали узимају у наруч за сватове; у Рисну пак у очи
свадбе донесу црквени барјак, те с њиме иду по
дјевојку.

7) Приповиједа се, да је у Рисну отприје био обичај у сватове мјесто барјака носити грану маслине; но сад се то само онда чини, кад је младожењина пли дјевојачка кућа у жалости.

²) Кад је дјевојка (а не ћевојка), ваљало би да је и

14

22.

Кад хоће да полазе по дјевојку.

(Рисанска).

У име Бога, у час добар сунце истече,
Ајд' из двора, првијенче, бријеме ти је,
Коњи су ви оселдани ⁹), те вас чекају,
А јунаци оружани, те вас гледају;
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

У име Бога, у час добар сунце истече,
Ајд' из двора, стари свате, бријеме ти је,
Коњи су ви оселдани, те вас чекају,
А јунаци оружани, те вас гледају;
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

У име Бога, у час добар сунце истече,
Ајд' из двора, барјактару, бријеме ти је,
Коњи су ви оселдани, те вас чекају,
А јунаци оружани, те вас гледају;
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

У име Бога, у час добар сунце истече,
Ајд' из двора, златни куме, бријеме ти је,
Коњи су ви оселдани, те вас чекају,
А јунаци оружани, те вас гледају;
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

⁹) Оселдани мјесто оселдани! Тако се онуда говори и селдо мјесто седло.

18

Е се Маре од рода дијели
Али јој се жао од'јелити;
Јово Мари тако говораше:
„Што т' се, Маре, жао од'јелити
Од твог рода и од миле мајке,
И од браће и од братучеда,
Од сестрица и мили невјеста?
И ја, Маре, доста рода имам:
Имам тајка, имам милу мајку,
Имам браћу, имам братучеда,
Имам сестре, имам и невјесте;
Не ће тебе, Маре, поулити,
Не ће, Маре, жими ¹⁰) моја глава!

### 30.
Омеш шада.

(Рисанска).

Првијенче господине, добро дошао,
С вама дошла свака срећа и сам господ Бог!
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

Барјактару господине, добро дошао,
С вама дошла свака срећа и сам господ Бог!
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

Стари свате господине, добро дошао!
С вама дошла свака срећа и сам господ Бог!
Ко ви стио наудити, не дао му Бог!

¹⁰) Жими мјесто жива ми, као што се и у говору може чути (жими) мјесто жив ми

21

34.

Код куќе дјевојачке.

Освану звезда на ведром небу,
Рабар девојци пред белим двором:
„Јеси л' девојко, пешкир навезла?” —
„Јесам навезла, нисам повезла;
„Нестало ми је свиле тавлије,
„Свиле тавлије, и ђулвезије.”

35.

Оиеш код куќе дјевојачке.

Јелен попасе смиљ по загорју,
Више га тлачи, нег' што га пасе,

већијех (гдје се не може сумњати, како би било пра-
вилније), може се по онијем крајевима доста чути, осо-
бито у пјесмама, и то без и каке невоље. Као што је по-
знато, да се по јужнијем крајевима народа нашега узима
вин. падеж мјесто сказ. и твор. (н. п. такога јунака нема у
сву нашу земљу — мјесто у нашој земљи; био сам
на војску — м. на војсци; пред дворе му коло и-
гра — м. пред дворима и т. д.), тако се по Ірној гори
и онуда по приморју, особиunto у пјесмама, и то без и каке
невоље, узима сказ. и твор. мјесто вин., н. п. отишао
у Млецима (мјесто у Млетке); изиђе пред ку-
лом (м. пред кулу) и т. д. За оно прво (вин. м.
сказ.) готово би се могло рећи, да (у онијем крајеви-
ма) већ није погрјешка; али ово друго (сказ. и твор.
м. вин.) заиста је велика погрјешка и нагрда у језику
нашему, како год и оно, што се у Маџарској (особиunto
по варошима) говори: на белим коњу, по сувим
нуту, у нашим сокаку и т. д.

27

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове баба свога,
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове мајку своју,
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове браћу своју,
Да јој скрињу сребром поспу.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове сестре своје,
Да јој скрињу сребром поспу.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове дунда свога,
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове тетке своје,
Да јој скрињу сребром поспу.

28

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове другарице,
Да јој скрињу сребром поспу.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове домаћина, ¹⁴)
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове првијенца,
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове старог свата,
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине;
Неве зове кум'вјенчана,
Да јој скрињу сребром поспе.

Ми играмо и пјевамо
Око скриње невјестине,

¹⁴) т. ј. од сватова.

31

„Ујна ће ти рукав довршити,
„И послати по ујаку твоме;
„Рукав прими, ујака пољуби.“

51.
О иеш шада.

Пооди, мили куме! време ти је,
Остави нам колу дара, закон ти је;
Ако ли нам не оставиш, зазор ти је.

52.
О иеш шада.

(од Црне горе).

Ну излази, стари свате, бријеме ти је;
Ти не пијеш млаћеницу батом ¹³) бивену,
Него вино кратошију куком трапену. ¹⁹)

¹³) Млаћеница се у Црној гори и онуда по околини зове она вода (као сурутка), што остане, кад се препира скоруп. Бата (од Талнјанск. batto, од куда се и амо код нас зове батина) овдје значи оно дрво, којим се скоруп у стапу бије (мени се чини, да и ово дрво, како год и стап, има још друго своје име, него га ја сад међу осталијем мојијем ријечима нијесам могао наћи).

¹⁹) Кратошија се онамо зове некако црно грожђе и од њега вино. Кука овдје значи кљуна (с једне стране као трнокоп, а с друге као велики кљун); и по свој прилници ће кука ово значити и у народнијем пјесмама, гдје се каже:

„Кад устане кука и мотика” —

Трапену (мјесто трапљену) значи сађену; јер
се онамо мјесто садити виноград говори трапити.

32

53.

О иеш шада

(Рисанска).

Ај,д' из двора, првијенче, бријеме ти је,
Сусрела вас добра срећа и сам господ Бог!
Ко ви стио наудити, не дао му Бог! ²⁰)

54.

О иеш шада.

(из горњега приморја).

Подигни се првијенче, бријеме ти је,
Сусрела те добра срећа и господин Бог!
Ко ти шћео наудити, не дао му Бог!

Подигни се, стари свате, бријеме ти је,
Сусрела те добра срећа и господин Бог!
Ко ти шћео наудити, не дао му Бог!

Дигните се, два ђевера, бријеме ви је,
И водите младу Мару, у закон ви је,
Сусрела ве добра срећа и господин Бог!
Ко ви шћео наудити, не дао му Бог!

²⁰) Овако се принијева и осталијем сватовима, докле не пођу.

34

57.

О иеш шада.

(из горњега приморја).

Обрни се млада Маре, мајка те зове. —
Нека зове и призивље, сад немам коље,
Однесе ме Бог и срећа Јову на дворе

Обрни се, млада Маре, отац те зове. —
Нека зове и призивље сад немам коље,
Однесе ме Бог и срећа Јову на дворе.

Обрни се, млада Маре, браћа те зову. —
Нека зову и призивљу, сад немам коље,
Однесе ме Бог и срећа Јову на дворе.

Обрни се, млада Маре, сестре те зову. —
Нека зову и призивљу, сад немам коље,
Однесе ме Бог и срећа Јову на дворе.

58.

О иеш шада.

(Рисанска).

Одви се Маре од рода,
Каконо чела од роја;
Приви се Петру делији,
Каконо свила к јумаку.

40-

Руменила рана гарофана;

Кад се с Маром сватови враћаху,

Починуше под жутом наранцом,

Па је пита стари сват од свата:

„О тако ти, л'јепа Маре, под в'јенцем ђевојко!

„Кад си пољем, л'јепа Маре, босиље сијала,

„Подно поља, млада Маре, л'јепу маџурану,

„Крајем поља, млада Маре, румену ружицу,

„Посред поља, л'јепа Маре, зелену наранцу,

„Поврх поља, млада Маре, рана гарофана,

„Јеси л'тај дан, л'јепа Маре, много трудна била?”

Одговара л'јепа Маре под в'јенцем ђевојка:

„О тако ми, стари сват од свата!

„Срам је мене у очи гледати,

„А камо ли с тобом бесједити:

„Ако будем добру рабру дата,

„Нит' сам трудна, нит' ћу бити трудна;

„Ако л' будем худу рабру дата,

„Ја сам трудна и бити ћу трудна.”

Стаде брати цв'јећа свакојега,

Па савија цв'јеће у китице,

А пита је стари сват од свата:

„Што савијаш цв'јеће у китице?”

Она њему стидно одговара:

„Кад ме питаш, право ћу ти казат’:

„Што ја китим цв'јеће у китице,

„Когођ буде рода господскога,

„Примаће ми ките за дарове;

„Ко не буде рода господскога,

81.

О иеш шада.

(из Ерцеговине).

Дурмиторе висођа планино!
Из тебе ми три сунца грануше:
Једно сунце стари сват од свата,
Друго сунце првијенац с кумом,
Треће сунце ђевер и ђевојка;
Које сунце стари сват од свата,
То је сунце свате огријало;
Које сунце првијенац с кумом,
То је сунце коло огријало;
Које сунце ђевер и ђевојка,
То Јовове дворе огријало.

82.

О иеш шада.

Обазри се, лепа Цвето, мајка те зове. —
Нит' се могу обазрети, ни одазвати;
Занесе ме коњ зеленко међу свекрве. —
Обазри се, лепа Цвето, отац те зове. —
Нит' се могу обазрети, ни одазвати;
Занесе ме коњ зеленко међу свекрове. —
Обазри се, лепа Цвето, братац те зове. —
Нит' се могу обазрети, ни одазвати;
Занесе ме коњ зеленко међу девере. —
Обазри се, лепа Цвето, сеја те зове. —
Нит' се могу обазрети, ни одазвати;
Занесе ме коњ зеленко међу заове.

51

89

Пошто свашови ошиочину.

(из горњега приморја).

Подигни се, млади младожења,
Па изиђи пред кулу бијелу,
Те погледај низ то поље равно,
Иду ли ти на силу сватови,
Воде ли ти на силу ђевојку.
Ако би ти Бог и срећа дала,
Да ти воде на силу ђевојку
Ти ушетај у кулу бијелу,
Па простири свиле и кадифе
И постављај злаћене столове:
По свили ће ђевојка уљести,
На столове сватови сиђети.
Послуша' је млади младожења,
Он ишета пред кулу бијелу,
И погледа низ то поље равно,
Ал' му иду на силу сватови,
И воде му на силу ђевојку;
Пак ушета у кулу бијелу,
Па простире свиле и кадифе,
А поставља злаћене столове,
По свили је уљегла ђевојка,
На столове сјеђели сватови.

4 *

52

90.

Кад сједају за шриезу.

(из Конавља).

Посади се, домаћине, нека ти је част,
Међу браћом и дружином вазда поштен глас!
Посади се, првијенче, нека ти је част,
Међу браћом и дружином вазда поштен глас!
Посади се стари свате, нека ти је част,
Међу браћом и дружином вазда поштен глас!
Посади се, кум' вјенчани, нека ти је част,
Међу браћом и дружином вазда поштен глас!
Посад'те се, два ђевера, нека вам је част,"
Међу браћом и дружином вазда поштен глас!
Посад'те се, сви сватови, нека вам је част,
Међу браћом и дружином вазда поштен глас!

91.

Кад свашови сједу за шриезу.

(из горњега приморја).

Л'јепо ли је погледати
Уз високо ведро небо,
Ђе се муња громом ²³) игра,
А јаворе јабучицом,
Млади Јово ђевојчицом.

²³) Громом мјесто С громом и т. д. Тако се по онијем крајевима и у говору С изоставља у овакијем догађајима; а у другијем опет догађајима може се чути, гдје по својству језика не би требало, и п. погледа га с оком; с вама се диче и т. д.

53

92.

О пеш шада.

(из горњега приморја.)

Ливаде су урешене
Б'јелим цв'јетом и црвеним,
Млади Јово коња игра,
У ливаду копје мјери,
А вила га с горе гледа,
Вила Јову говорила:
„Што ливаду копјем мјериш?
„Но с' обрни с десном страном,
„С десном страном пут истока,
„Бено дивно коло игра,
„Ту је твоја вјереница,
„Сваким добром испуњена,
„И ружицом од прољећа,
„И грињицом од бисера.”
Јово вилу послушао,
Он с' обрну с десном страном,
С десном страном пут истока,
Ту находи ђевојчицу,
Милу своју вјереницу,
Сваким добром испуњена,
И ружицом од прољећа,
И грињицом од бисера;
Он је фата за ручицу,
Пак је води мајци дома,
Путем јој је савјет дао:
„Што с' у мајке ти умјела,
„То при путу све остави;

54

„Моју мајку вјерно служи,
„Да се на те не потужи."

93.

Омешада.

Повила се златна жица из ведра неба,
Савила се милом куму у свил'на недра.
То не била златна жица из ведра неба,
Већ то била лепа Ружа од добра рода.
Повила се златна жица из ведра неба,
Савила се милом свекру у свил'на недра
То не била златна жица из ведра неба,
Већ то била лепа Ружа од добра рода.

94.

Кад се вијенац савија.

(из горњега приморја).

Пасла Маре пауниће
И бијеле голубиће,
На дан перце узимала,
У в'јенац га увијала,
Првијенца даривала.

Пасла Маре пауниће
И бијеле голубиће,
На дан перце узимала,
У в'јенац га увијала,
Старог свата даривала.

62

У име Бога, у час добар сунце истече.
Ход' у коло, снахо наша, бријеме ти је,
Свекрве ти редом сједе, дара чекају.
Буди, снахо, собом добра, то су дарови

У име Бога, у час добар сунце истече.
Ход' у коло, снахо наша, бријеме ти је,
Ђевери ти редом сједе, дара чекају.
Буди, снахо, собом добра, то су дарови.

У име Бога, у час добар сунце истече.
Ход' у коло, снахо наша, бријеме ти је,
Јетрве ти редом стоје, дара чекају.
Буди, снахо, собом добра, то су дарови.

У име Бога, у час добар сунце истече.
Ход' у коло, снахо наша, бријеме ти је,
Заове ти редом стоје, дара чекају.
Ђуди, снахо, собом добра, то су дарови.

112.

Кад дјевери воде невјесту у коло.

(Рисанска).

Поред расла ружа и виојла,
Повиша је ружа од виојле,
Наша снаша љепша од ђевера,
Па се ђевер с' снахом разговара:
„Снахо моја, од злата јабуко!"

65

„Изиди амо, делијо!
„Изведи твоју љубовцу,
„Која је љепша од мене,
„Од мене виле од горе.”
Када је Петар зачуо,
Уфати љуби за руку,
Дивно је Петар ођеде:
Ма јој је свила до земље,
А руса коса до бедре,
А дробни бисер до паса,
У уши златне брњице;
Изведе љуби пред дворе,
Трипут је љепша од виле.
Кад виђе вила истину,
Онда му вилà говори:
„Мала ти фала, делијо!
Ако т' је љепша љубовца
Од мене виле од горе,
А њу је мајка родила,
У свилен повој повила,
Мајчиним мл'јеком дојила;
А мене вилу од горе,
Мене је гора родила,
У зелен листак повила;
Јутрења роса падала,
Мене је вилу дојила;
Од горе вјетриц пувао,
Мене је вилу шикао,
То су ми биле дадије.

5

69

Четруном се пометала,
Сватовима у штит пала;
Ал' им веле сви пирници:
„Благо вама, сви сватови!
„Лијеп ти вас дар допаде!”

117.

Увече на вечери.

(Рисанска).

Златни кове и сребрни, лијепо ти сјаш! ³⁴)
Првијенче, мудра главо, да много ти знаш!
На тебе су златна пуца ³⁵) и свилени пас;
Више ваља мудра глава и твој поштен глас,
Нег' на тебе златна пуца и свилени пас.

Златни кове и сребрни, лијепо ти сјаш!
Стари свате, мудра главо, да много ти знаш
На тебе су златна пуца и свилени пас;
Више ваља мудра глава и твој поштен глас,
Нег' на тебе златна пуца и свилени пас.

Златни кове и сребрни, лијепо ти сјаш!
Барјактару, мудра главо, да много ти знаш!
На тебе су златна пуца и свилени пас;
Више ваља мудра глава и твој поштен глас,
Нег' на тебе златна пуца и свилени пас.

³⁴) т. ј. токе, копче и остало сребро и злато на хаљинама и на оружју.

³⁵) Ришњанин има сваки сребрна и позлаћена пуца на долами.

71

Пошетао паун тица испод наранче,
Сјају му се брчна пера, па се дичи с њим',
И ми с тобом, стари свате, и имамо с ким.

Пошетао паун тица испод наранче,
Сјају му се брчна пера, па се дичи с њим',
И ми с тобом, барјактару, и имамо с ким.

Пошетао паун тица' испод наранче,
Сјају му се брчна пера, па се дичи с њим',
И ми с тобом, златни куме, и имамо с ким.

120.

Кад сведу момка и дјевојку.

(из Конавља).

Куд нам пође ђувеглија, виђе ли га ко? —
Видио га домаћине и господин Бог.

Куд нам пође ђувеглија, виђе ли га ко? —
Видио га првијенче и господин Бог.

Куд нам пође ђувеглија, виђе ли га ко? —
Видио га стари свате и господин Бог.

Куд нам пође ђувеглија, виђе ли га ко? —
Видио га кум вјенчани и господин Бог.

77

## II.
### ПАШТРОВСКИ ПРИПЈЕВИ УЗА ЗДРАВИЦЕ.

У Паштровићима је обичај, да се на свадбама, а и о крснијем именима и на осталијем великијем гозбама пије управо и само по седам здравица, и то: I. у славу Божју II. у славу свијех светијех; III. у здравље домаћиново; IV. у здравље црковно или свештеничко; V. у здравље својијех старјешнна и поглавица ⁴⁰); VI. у здравље царско; VII. у здравље софре (цијелога друштва). Осим напијања или молитве уза сваку здравицу имају мали припјеви, које сви у глас пјевају. Да би читатељи из другијех крајева то све боље могли разумјети, ја ћу овдје поставити најприје од сваке здравице молитву, која се говори, па онда припјев, који се пјева. И тако:

#### I.

„У велику славу Божу. 'Да ни Бог и слава Божа и света неђеља ⁴¹), која је сјутра, поможе нашега брата домаћина, и ко му добра хоће!” ⁴²)

### 128.
#### Припјев.

Ко винце пије у славу Божу,
Слава му Божа вазда помогла!
Слава и сила Бога господа.

40) Ова се (V) здравица на броју зове кумовска, но у напијању од кума нема ни спомена, као што ће се видјети.

41) Или који буде светац.

42) Мјесто: и ко му добра хоће једни кажу: и његове пријатеље.

78

## II.

„У славу свијех светијех Божијех угодниках, који су око пријестола Божега, и свега двора небескога. Да ни поможе Бог и сви свети нашега брата домаћина, и ко му добра хоће."

129.

### Пријев.

Још Бога молимо и пречисту славу!
Свети Никола, свјема нам помози!
Ти нам дај винце весело пити,
Весело пити, у части 43) бити!

## III.

„У здравље домаћиново, његове браће, његовијех синовах и синовацах, стричевах и братучедах, зетовах и сватовах 44), кумовах и побратимах, и свакога његовога правог пријатеља, ђегођ 45) кога има од вјере и од узданице; да их поможе господини Бог и свети (који буде)!”

130.

### Пријев.

Јунак јунака оком погледа,
Ђе јунак буде, да потребује;
А добар јунак свуђе требује,

43) Овдје, као и на многијем другијем мјестима, част значи die Ehre, Руски честь.

44) Сват овдје значи родбина зетова.

45) Паштровићи обично говоре ге мјесто ђе; но будући, да им се сусједи за то подсмијевају, за то су се преда мном у овоме говору чували тога.

79

Благо дружини, с којом војује!
С којом војује, и вино пије!

IV.

„У здравље црковно. Да ни господини Бог поможе на-
шега духовника (како му буде нме), који ни је јутрос појао
летурђију, који је јутрос, и који је до јутрос, и који ће по
јутрос, и ко му је помагао! Да ни господини Бог поможе
диховнике и од осталијех домовах, који поју по миру ⁴⁶) риш-
ћанскоме! Да ни господини Бог поможе четири патријаре
василинске, и да ни господини Бог намјести петога у Пећ!
Да ни господини Бог поможе нашега владику (по именце,
који буде)! Да ни господини Бог поможе четрдесет митро-
политах од закона ришћанскога, којизи моле Бога за нас
грешне, и да ни њихове молитве ваљају на пријестол го-
сподњи! Да ни господини Бог поможе аримандрите, игумне,
проигумне, протосинђеле, калуђере, попове, протопопе
и свакога црковнога чоека, који моле Бога за нас грешне!
Да ни њихове молитве ваљају пред судијом праведнијем!
И да ни господини Бог поможе и старце ⁴⁷), који сједе спре-
ма господе црковне, старце и младиће и мале ђетиће!"

131.

Пријев.

Ови домов дар,
Вељи Божиј дар.
Ко напит' вели,

⁴⁶) Мир мјесто свијет ја до сад нигдје у народу на-
шему нијесам чуо, до ово овдје, а и ово је јамачно
од попова и од калуђера, који на частима понајвише
сједе у горњему челу и почињу напијати.

⁴⁷) т. ј. свјетске поглавице.

81

133.

Пријев.

Бисерна брада
Сребрна чаша,
Бисер се рони,
У чашу пада,
Свако га зрно
По дукат ваља,
А с'једа брада
Три б'јела града.

VII.

У здравље наше поштене софре. Да ни господини Бог
поможе софру, и све свијетле образе, који око софре вино
пију! Да ни господини Бог поможе десну банду и лијеву
(показујући пуном чашом обадвије стране ⁴⁹)! Да ни госпо-
дини Бог поможе сестру домаћицу, која ни је част парића
ла! Да је парићаје ⁵⁰) у дуго и у млого, нама и осталијема
И остале ње сестре и кћери, које су дошле у ови дом, да
на радости доходе једна другојзи у част и у поштење, докле
кћела воља Божа, на пуно и на рамно! Да овђе на вијека
људи долазе, а људе налазе у јуначкоме здрављу и у весе-
љу! Ми и остали што спенџали, то Бог намирио дому и до
маћину са сваке банде, а с небеса најбоље!"

⁴⁹) т. ј. и сватове, који су дошли по дјевојку, и домаће госте дјевојачке.

50) Парићаје мјесто парића! Тако се по Црној гори и онуда по околини код многијех глагола, који цијели иду по првоме спрезању (а особито који пред А имају В) ово треће лице може чути на је мјесто А, и. п обећаје (м. обећâва), вјенчàје (м. вјенчâва), закључàје (м. закљùчâва), замотàје (м. замò-

6

82

134.

Пријев.

Подигни се, стари свате, бријеме ти је!

Узми зв'језду пред собоме, славја на руци:
Зв'језда ће ти свијетлити, куд ћеш путоват',
А славић ти поп'јевати, те те веселит'. 51)

тâва) и т. д. У једној пјесми чуо сам и у другоме ли-
цу: „Јел' истина све, што обећајеш”; али у дру-
гијем лицима нијесам могао чути да се говори, нити
знам, би ли ко рекао, н. п. обећајем, обећајемо
и т. д. А и у Србији чуо сам од једнога сељака из на-
хнје Рудничке у пјесми: „Нек се сјаје, нек се моје
знаје” (м. зна или знаде); но ово је јамачно највише
за то узето, да се сложи са сјаје. Ово је све налик
на оно неколко нашијех глагола, у којима се накл.
неопр. вати промењује у садашњему времену на
јем, н. п. пљувати, пљујем; бљувати, бљу-
јем; кљувати, кљујем; давати, дајем; по-
знавати, познајем. У посљедња ова два глагола
може се чути, особито по јужнијем крајевима, и на
ам, т. ј. давам и познавам: али се управо може
рећи, да је ово погрјешка, какогод и оно, што се го-
вори, такођер највише по онијем истијем крајевима,
помагам (м. помажем), и што се по источнијем
крајевима може чути викам (м. вичем), у Сријему,
у Бачкој и у Банату пужам (м. пужем), мириши
(м. мирише), преметајући (м. премећући),
премећати (м. преметати) и т. д.

51) Мјесто посљедња три стиха једини и овако пјевају:
Узми зв'језду пред собоме,
А сокола на руци:
Зв'језда ће ти свијетлити,
Соко ће ти кажевати,
Кудијер ћеш путовати.

85

Врхом би се повила,
Па би чашу попила.
И око и чело
Све вам, браћо, весело!

140.

Какоме иамешном човјеку.

Златни кове и сребрни, да л'јепо ти сјаш!
Да наш Ст'јепо домаћине ⁵⁴), да много ти знаш!
У сенату Млетачкоме велик ти је глас;
Више ваља, домаћине, твој поштени глас,
Нег' за пасом златни ножи и свилени пас.
И око и чело
Све вам, браћо, весело!

141.

Каком госиодару.

Господар сједи у златну столу,
А ноге држи у хладну воду,
Ни воду мути, ни зло говори,
Него говори: „Боже помози!"
Помог'о Бог кућу и његов дом!
А пролеће га здраво застало,
Здраво застало, тере весело!
И око и чело
Све вам, браћо, весело!

⁵⁴) Тако је било име (Стијепо Баранин) моме домаћину, у којега сам кући у Перасту сједио, кад сам ове пјесме писао, па га она жена, која ми је пјесме казивала, узела готово свуда, дје јој је како име требало.

87

Да ми је лоза вазда зелена,
Наша невјеста вазда весела.
И око и чело
Све ти, сестро, весело!

145.
Дјевојцу и.

Долеће цв'јетак из туђе земље,
Паде ђевојци у рујно вино.
Селе, сестрице, зв'јездо данице!
Отпухни цв'јетак, напиј се винца,
Тај ти је цв'јетак од вјереника,
Од вјереника из туђе земље.
И око и чело
Све нам, браћо, весело!

146.
Жени каквој.

На Миту ⁵⁵) су жуте чизме и црљена свила,
А благо си младу Ст'јепу, слатко т' је целива!
И око и чело
Све ти, сестро, весело!

⁵⁵) Мита је било име жени поменутога мога домаћина, Стијепа Баранина, која је често онуда пролазила; за то је жена, која ми је пјесме казивала, овдје припјевала, као и мужа јој на неколика мјеста.

89

149.

Кад се ко затеже, ше не ће да ишје.

Попиј и ту и другу,
Да ти обје пробуду;
Ако не ћеш ту попити,
Немао се чим покрити,
Ни себе, ни жене,
Ни ђетета код себе,
Нег' те жена бубала,
Док ти душа испала,
Да би чим, нег' ничим,
Већ држалом мотичним.

IV.

ПАШТРОВСКО НАРИЦАЊЕ ЗА МРТВИМА.

По свему је народу нашему обичај, да се нариче или
тужи за мртвима; но нигдје на другоме мјесту, осим Па-
штровића, нијесам дознао, да има постојано нарицање у
стиховима, већ како ко осјећа и зна, онако и нариче. У
Кастелима, поред мора између Спљета и Трогира, имају
нарикаче, које пријатељи и познаници покојникови
нанимљу и шаљу му кући, да га жале; но ни оне немају
никаквога постојанога нарицања, него свака приступивши
к мртвацу почне с тијем: да ју је послао тај и тај, да по-
плаче тога и тога; па онда, како која зна, настави хвалу
мртвоме, жалост родбине, и тако даље до поздрава пређаш-
њима мртвима на онај свијет. Паштровићи дакле једнни,
колико је мени до сад познато, имају нешто постојанога
нарицања у стиховима, које жене од рода покојникова у-
хвативши се за руке, као у колу, над њиме поклањајући се

123

Но га пита пречиста госпођа:

„Што би тебе, мој Јоване куме?” — 15

„Како што је, моја мила кумо!

„Помами се Јордан вода ледна,

„Е не хоће вода потопити;

„А сва гора попада на траву;

„А погледај влше себе, кумо!

„Ка' се сломи небо на четворо."

Говори му пречиста госпођа:

„А не бој се, мој Јоване куме!

„Е се није вода помамила,

„Но се вода, куме, посилила,

„Е се хоће од Христа посветит’;

„А гора се Христу поклонила;

„А није се небо саломило,

„Но анђели небо расклопише,

„Да гледају, ка' Христа крстимо,

„Ено Господ на источна врата!”

Свети Јован књиге узимаше,

Те крстио Христа кума свога,

Јован Христа, а Христос Јована.

Од таде су крста настанула;

Све за милост Бога великога,

Да ни буде вазда на помоћи!

204.

## Неблагородни син.

Роди мајка девет пособаца,

Изродила, пак обудовила,

Све и мајка удова ранила,

127

XII.
ПЈЕСМЕ СЉЕПАЧКЕ.

У Сријему, у Славонији, у Бачкој и у Банату слијепци наши слабо знаду јуначкијех пјесама, него пред кућама стојећи пјевају пјесмице побожне, да би њима људе на подјелу побудили, а на саборнма (како код цркава и код манастира, тако и по варошима и по селима на панађурима и о празницима) посједају на земљу, па као пјевајући уз гусле моле, да им се што удијели. Прве ове пјесмице зову они преткућнице (или преткутњице, што се пјевају пред кућама), а друге клањалице (којима се људима кљања и моли). Слијепац Филип Вишњић, кад је чуо у Сријему ове клањалице, подсмијевао се, говорећи; „Ваши слијепци не знаду ништа да пјевају, него само богораде уз гусле, и вичу: „„подарујте, обрадујте!””

207.
Љуба Богашога Гаванп. ⁷⁰)

Заповеди Господ Бог
Двема трима анђелом:

70) У манастиру Троноши, у Јадру, био је с десне стране код двери намоловат го старац, кога су гује опасале, те га кољу и пију му снсе. Као што обично родитељи различне иконе по црквама и по манастирима деци толкују, тако је и мени мој отац казивао, да се онај старац звао Богати Гаван, и да је поред свега превеликога богатства био врло тврд и немилостив, па га за то Бог онако осудно. Сад ја управо не знам,

128

„О ви моји анђели!
„Три небеске војводе!
„Сиђ'те с неба на земљу,
„Садељајте гуслице
„Од сувога јавора,
„Па пођите по свету,
„Као пчела по цвету,
„Од Божијег прозора,
„Од сунчевог истока,
„Те кушајте све вере,
„И све редом градове,
„Знаде л' сваки за Бога
„И за име Божије."

5

10

15

или је ово каква црквена историја, или само народна
приповијетка; еле у овој пијесми о Гавану готово не-
ма ништа, него само о жени његовој. Ову је пјесму
пјевала уз гусле нека Јеца сљепица у Земуну про-
сећи од куће до куће, т. ј. кад дође пред чију кућу,
она почне уз гусле пјевати (да је чују, да је пред ку-
ћом), па кад јој се што удијели, или одговори, да се
не нада ничему, она престане ондје, докле је испје-
вала, па иде даље; а ко је замолн, она му пјева цијелу
пјесму, као што је мени пјевала неколико пута. Од
исте Јеце сљепице ову је пјесму мени, са још неко-
лике јуначке пјесме, за љубав пријатељску преписао
и послао, још 1826. године, садашњи Земунски парох,
Честњ. и високоучени Г. Аврам Живановић. Ја
сам је по том (1838.) слушао и у Имоскоме (у Далма-
цији) од људи, који нијесу слијепци ни просјаци. Она
је и по том особито знатна, што је по садржању и
по дужини налик на јуначке пјесме, а стопе и сло-
гомерје у њој женскијех пјесама.

132

105
Па казују Господу,
Како ј' било на земљи
(Оно Господ боље зна,
Него они што кажу),
Онда рече Господ Бог:
„Чујете ли, анђели!

„Сиђте с неба на земљу,
„Па идите ка двору

„Богатога Гавана,
„На двору му створите

„Балатино језеро,⁷³) 115
„Уватите Јелену

„Поноситу госпођу,
„За грло јој вежите

„То студено камење,
„За камење вежите

„Нечастиве ђаволе,

„Нек је возе по муци,⁷⁴) 120
„Као шајку по мору.”

73) У Маџарској приповиједају: да се у језеру Балатуну, кад је небо ведро и вода бистра, и сад виде зидине од Гавановијех дворова; у Имоскоме имају два језерца, од којијех се веће, које нигда не пресише, зове црљено језеро (зашто је око њега црвено камење), више овога на бријегу познају се зидине од некакве зграде, за које се ондје приповиједа, да су крајњи остатак од Гавановијех двора, под којима се земља провалила и оно језеро постало.

74) Т. ј. по вечној муци.

133

208.

Мајка свешога Пешра

Свети Петар у рај пође,
За њим мајка теком тече,
Па беседи стара мајка:
„Стан' почекај, сине Петре,
„Да ја с тобом у рај идем.”
Ал' беседи свети Петар:
„Врат' се натраг, моја мајко,
„Колико си живовала,
„Ниси раја достајала:
„Ни си гладног наранила,
„Ни жеднога напојила,
„Нит' си гола преодела,
„Нити боса преобула,
„Нит си слепом уделила,
„Ни за душу наменила,
„Веће једно повесамце
„На троје си расцепила,
„И трипут си узданула:
„„Јао моје повесамце!
„„Куда ћеш се повлачити,
„„По брдина по долина,
„„По слепачким торбетина!””

Јошт беседи свети Петар:
„Врат' се натраг, моја мајко,
„Те настављај све влаканце,
„Све влаканце по влаканце,
„И по њему у рај пођи.”
Поврати се стара мајка,

153

227.

## Мома и вила.

(Сарајевска).

Киша паде, медна роса у пољу,
Забрину се млада мома у двору:
„Покиснуће моје драго у пољу;
„На њему је морменевиш долама,
„Под доламом од кадифе ђечерма,
„Под ђечермом од ерица кошуља;
„У њедрима златан сахат с базима;
„Под њиме је добар коњиц нејахан.”
Ал' говори б'јела вила из горе:
„Муч', не бој се, млада мома у двору!
„Распела сам свилен чадор у пољу,
„Под чадором твоје драго заспало;
„Покрило се од самура ћурдијом,
„А по глави са злаћаном марамом.”

228.

## Преља на вилину бупару.

Свилу прело злато материно,
Свилу прело, 'бришим препредало;
Кад је злату жеђца додијала,
Баци прељу под зелену јелу,
А вретено у зелену траву,
Па отиде, да водице пије;
Ал' повика њешто из бунара:
„Не пиј, злато, одовуд водице;
„Овд' је вила чедо окупала,

160

„Светли царе, круно позлаћена!

„Ето сабље, ево наше главе:

„Не смесмо јој ни до двора доћи,

„А камо ли да је доведемо.”

То се цару срамота учини,

И цар скупи своју силну војску:

Сто Татара, двеста Арапина,

Још к отоме триста јаничара,

Да доведу лепоту девојку;

А кад и је млада угледала,

Она оде у зелену башчу,

Јелен-рогом шарца оседлала,

Љутом га је змијом зауздала,

Још га љућом змијом ошибује;

Сама иде пред цареву војску:

Једну војску буздованом бије,

Другу војску бритком сабљом сече,

Трећу војску на воду натера;

А кад види царе господине,

Бежи царе низа своје дворе,

За њиме се зулум-чалма суче,

Па се не сме царе да обазре,

А камо ли да обмота чалму;

Ал' повика лепота девојка:

„Стани, царе, утећи ми не ћеш.”

Живога је цара уватила,

Живом цару очи извадила,

Пустила га у гору зелену,

Па он иде од јеле до јеле,

Како птица од гране до гране.

171

252.

Овчар и дјевојка.

Заспала девојка дренку на коренку,
Отуд иде стадо с два млада овчара,
Један с миром прође, други не кте с миром;

Говори девојци: „Устани, девојко!

„Ајдемо там' доле у то златно поље,
„Да жњемо пшеницу, да се наджњевамо.

„Ако ме наджањеш, даћу ти ја стадо;

„Ако л' те наджањем, љуба да си моја."

Устаде девојка, метну срп на раме,
Одоше там' доле у то златно поље.

Жњели су пшеницу од јутра до мрака,
За девојком веже девет миле браће,
А за момком веже девет мили друга.

Девојка нажњела триста и три снопа,
Момак је нажњео двеста и два снопа.

Говори девојка: „Чујеш ли, чобане!

„Стадо да ми дадеш, ја сам те наджњела."

Моли се чобанин, пак јој проговара:

„Што ће тебе стадо с премлогим овцама,

„Кад ти траве немаш, стадо да напасеш,

„А ни воду не знаш, стадо да напојиш,

„Нити лада имаш, стадо да пландује?”

„Ја поља имадем, стадо да напасем:

„Моја ситна коса, зелена ливада;

„А и воде имам, стадо да напојим:

„Моје чарне очи, два бистра кладенца;

„Ладак ће им бити моје обрвице."

172

253.

Оиш овчар и дјевојка.

ЈКетву жела лепота девојка

Златном руком и сребрним српом.

Кад је било око пола дана,

Запевала лепота девојка:

„Ко би мене снопље повезао,

„Дала би му моје бело лице;

„Ко ли би ми водице донео,

„Дала би му моје чарне очи;

„А ко би ми ладак начинио,

„Ја би њему верна љуба била.”

Она мисли, нико је не слуша,

С.лушао је овчар од оваца;

Рогозом јој снопље повезао,

Од леске јој ладак начинио,

И донео лађане водице,

Пак беседи лепоти девојци:

„Дај, девојко, што си обећала.”

Ал' девојка полукава била,

Пак се она млада одговара :

„Ид' одатле, млади чобанине!

„Ако си ми снопље повезао,

„Твоје овце по стрњики пасу;

„Ако си ми водице донео,

„И ти си се лађане напио;

„Ако си ми ладак начинио,

„И ти си се под њим одморио.”

173

254.

Кад се хвашају сламке. ³⁷)

Да с'ватамо танке сламке, танке, танане,
Да гледамо, ко ће с киме да се љубимо.

Ватајте се танке сламке, танке, танане,
Да гледамо, ко ће коме у срећи пасти.

Коме старо, коме младо, ком' што срећа да;

Било старо, било младо, љубићу га ја.

Ко се не ће пољубити, убио га Бог!

Убила га света Петка Параскевија!

Пуштајте се, беле руке, не држите се,

Ко се с киме уватио, да се љубимо.

255.

Послије вечере.

Домаћине, господине, пуштај нас дома;

Далеко су наши двори преко лугова:

У кога је стара мајка, застараће се;

У кога је мушко чедо, уплакаће се;

У кога је млади војно, покараће га.

³⁷) Кад се њива дожање, онда се жетеоци хватају сламке: један узме онолико сламки у пола, колико има жете-лаца (да свакоме по један крај од сламке може допа-сти), па све те сламке стисне руком преко сриједе; а жетеоци стану око њега, и ову пјесму пјевајући хва-тају се свако по за један крај од сламке. Кад се сви ухвате, онда онај пусти сламке, па се љубе, ко се с ким буде ухватно.

184

Пауна нам ноге боле,
Паун мој, паун мој!

Пауна нам глава боли,
Паун мој, паун мој!

Пауна нам леђа боле,
Паун мој, паун мој!

Паун нам се тимарује,
Паун мој, паун мој!

Паун трепти, да полети,
Паун мој, паун мој!

На чије ће дворе пасти?
Паун мој, паун мој!

Чију л'љубу обљубити?

Паун мој, паун мој!

Играчи и играчице ухвате се управо у коло, а једно
метну у сриједу, и оно се зове паун. Кад играчи пјевају:
Паун пасе, трава расте, онда се паун рукама маша
за земљу, као да чупа траву; кад пјевају: Пауна нам
ноге боле, он се хвата рукама за ноге, и нагине се, као
да храмље; кад се пјева: Пауна нам глава боли, он
се ухвати руком за главу, као да га боли; кад пјевају: Пау-
на нам леђа боле, он се превија, као да га леђа боле;
кад пјевају: Паун нам се тимарује, он прстима при-
хвата за своје хаљине, као да их од нешта чисти, и оно ба-
ца на земљу; кад пјевају: Паун трепти, да полети, он
дигне руке, и њима чини, као тица летећи крилима; а кад
запјевају: На чије ће дворе пасти? Чију л'љубу
обљубити? он загрли у колу, кога хоће, и пољуби се с
њиме, па се онда он ухвати у коло, а оно друго остане паун
и т. д. Ова је игра обична у Србији и у Босни по варошима;
као у Сријему, у Бачкој и у Банату јастук.

185

268.

Коло и Навле. ⁹³)

Поиграј, лепи Павле, поиграј,
Даћемо ти мор доламу,
Да нам поиграш,
Да нам поиграш. —
Играо би, скакао би,
Ром сам на ногу,
Ром сам на ногу. —

Поиграј, лепи Павле, поиграј,
Даћемо ти жуте чизме,
Да нам поиграш,
Да нам поиграш. —
Играо би, скакао би,
Ром сам на ногу,
Ром сам на ногу. —

Поиграј, лепи Павле, поиграј,
Даћемо ти свилен калпак,
Да нам поиграш,
Да нам поиграш. —
Играо би, скакао би,
Ром сам на ногу,
Ром сам на ногу. —

Поиграј, лепи Павле, поиграј,
Даћемо ти лепу мому,
Да нам поигрш,
Да нам поиграш. —

⁹³ Ово се игра готово онако, као паун и коло.

187

Поиграј, Павле, поиграј,
Даћемо тн златне ноже,
Да нам поиграш,
Да нам поиграш. —
Бог убио кујунције,
Који злате све ножеве!
Играо бих, ал' не могу,
Ром сам у ногу,
Сакат у плећу,
Играт' не могу.

Поиграј, Павле, поиграј,
Даћемо ти стару баку,
Да нам поиграш,
Да нам поиграш. —
Бог убио старе дједе,
Који љубе старе баке!
Играо бих, ал' не могу,
Ром сам у ногу,
Сакат у плећу,
Играт' не могу.

Поиграј, Павле, поиграј,
Даћемо ти дјевојчицу,
Да нам поиграш,
Да нам поиграш. —
Бог помог'о, све младиће,
Који љубе дјевојчице!
Здрав сам у ногу,
Здрав сам у плећу,
Играт' ја могу.

188

XVII.

ПЈЕСМЕ, КОЈЕ СУ СЕ У БУДВИ ПЈЕ-
ВАЛЕ НА СПАСОВ ДАН. ⁹⁾

До прије неко двадесет година био је у Будви обичај,
да сваке године на Спасов дан рано у јутру изиђе мноштво
женскиња и мушкиња на брдо, које се зове Спас. Сви, који
су тамо излазилн, били су обучени у стајаће хаљине, а осим
тога момци и дјевојке с вијендима на глави од различнога
цвијећа. Наврх тога брда имају зидине од цркве, за коју се
принповиједа, да се звала „Свети Спас," по чему се и
брдо сад тако зове; пред овијем зиндинама било је управо
за овај дан начињено (по обичају онијех крајева, као што
је напоменуто на 63. страни 31.) велико гумно, које се и
данас, премда је већ разваљено, зове: Вилино гумно.
Како би Будљани на брдо изишли, одмах би се младеж на
гумну ухватила у коло, па би мушкарци, који су сви један
до другога похватани, запјевали:

„Добро јутро, б'јеле винле!

И нама га дајте!”

Пошто би ово женскиње отпјевало, онда би сви пјевали
ову прву пјесму, а кад би њу испјевали и у говору се мало
одморни, онда би другу, а тако по том и трећу. Послије
овога пјевања почастили би се чиме, што са собом донесу,
па би се онда младеж пронграла и прошалила, а по том би
се вратили свако својој кући. Као што у почетку рекох,
већ има око дваестина година, како је овај обичај престао,
а пјесама ево:

⁹⁾ Овијем би се пјесмама прије нашло гдје и приличније мјесто; али сам их ја сад добио, па мислим, да их је боље и овдје наштампати, него да изостану са свијем.

198

„Јел' ти тврда моја десна рука?”

Мара њему тихо одговара:

„Вјеруј Јово, и срце и душо!

„Дража ми је, драги, твоја душа,

„Него моја сва четири брата;

„Мекша ми је твоја десна рука,

„Нег' четири најмекша јастука.”

288.

Љуба иа љуба.

Ђурађ коси по побрђу, ладо ле миле!

Коња пење по залађу, ој ладо, ој!

Ђурђу жеђца додијала, ладо ле миле!

Ђурађ коњу говорио: ој ладо, ој!

„Врисни, коњу, добро моје, ладо ле миле

„Не би л' чула моја мајка, ој ладо, ој!

„Не би л' воде донијела, ладо ле миле!

„Тебе воде, мене вина.” ој ладо, ој!

Коњиц вришти, мајка чује, ладо ле миле!

Мајка чује, ал' не хаје, ој ладо, ој!

* * *

„Врисни, коњу, добро моје, ладо ле миле!

„Не би л' чула сеја моја, ој ладо, ој!

215

„Када га јездим, нек ми је лепо;
„Бисер ми треба љуби на грло,
„Када је љубим, нек ми је мило.”
Ал' сестра брату отпоручује:
„Нисам ти, брате, Турска робиња,
„Већ сам ти, брате, Турска царица.”

302.

Сестра ошровница.

Сунце зађе међу две планине,
Момак леже међу две девојке;
Једну љуби, а другу не љуби.
Ал' говори лепота девојка:
„Љуб' и мене, момче нежењено!”
Њој говори момче нежењено:
„Љубио б' те, лепото девојко!
„Али не смем од брата твојега:
„У тебе је братац кавгаџија,
„Кудгод иде, он замеће кавгу.”
Кад то чула лепота девојка,
Она иде у гору зелену,
Те премеће дрвље и камење,
Док је нашла гују отровницу,
Заклала је злаћеним прстеном,
Уточила по кондира једа,
Оно друго вином доточила,
Па га дала свом брату рођеном,
Те је свога брата отровала;
Па отиде момку нежењену:
„Љуби мене, момче нежењено,

216

„Ја сам мога брата отровала.”

Ал' говори момче нежењено:

„Ид' одатле, једна отровнице!

„Кад си свога брата отровала,

„Отроваћеш и мене јунака.”

303.

Сестра сестри крвница

(из Рисна).

Дворило момче у попа Саве,

Пи ради књиге, ни ради вјере;

Већ ради двије шћери попове:

Рад' шћере Стане, и дилбер Јане.

Подрани попе с ђаком у цркву,

Заборави попе кључе од цркве,

Отиде ђаче, да их донесе.

Закуца ђаче алком на вратима:

„Отвор' ми врата, шећерли Стане!

„Шећерли Стане, и дилбер Јане!”

Отиде Стана врата отворит'

Крваве ноже носи у руке;

Али ми ђаче Стани говори:

„Тако ти бора, шећерли Стане!

„Што су ти ножи крвави у руке?”

Али ми Стана њему говори:

„Јагње сам клала, те сам крвава.”

Отиде ђаче кључе да узме,

Каде ми находи дилбер Јану,

Те је заклала шећерли Стана

Танкијем ножем по грлу б'јелу

219

Црне очи два драга камена,
Обрвице морске пијавице,
Ситне зубе два низа бисера;
Залажу га медом и шећером:
„То нам једи, па нам пробесједи."

308.

Браш и сестра.

Сунце ми се крајем вије, лало ле, миле!
То не било јарко сунце, ој ладо, ој!
Већ то био брат и сеја, ладо ле, миле!
Сеја брату говорила: ој ладо, ој!
„Походи ме, мили брате!” ладо ле, миле!
Братац сеји одговара: ој ладо, ој!
„Не ћу т’, сејо, походити, ладо ле, миле!
„Док не родиш мушко чедо.” ој ладо, ој!
Ал’ говори сеја брату: ладо ле, миле!
„Кад ја родим мушко чедо, ој ладо, ој!
„Чеда ћу се нањијати, ладо ле, миле!
„Јарка сунца нагријати, ој ладо, ој!
„За те не ћу ни марити.” ладо ле, миле!

309.

Сешра брашу зарукавље везе.

Девојка је сунце братимила:
„Богом сунце, Богом брат да ми си!¹⁰³)

¹⁰³) „Да ми си” ово је мало по Бугарски, а Српски је обичније: Да си ми. Ову сам пјесмицу ја добно од

230

„Устала је наша стара мајка,
„Двор помела и воде донела."

327.

Удовица момку неприлика

(од Дубровника).

Порастао Лијер момче младо,
Според њега Ружа цавтијаше,
Мали Ружи Лијер говораше·
„О за Бога, румена Ружице·
„Кад си расла, на што си гледала?

„Ал' на танку јелу поноситу?

„Ал' на мога брата смишљајући?

„Ал' на мене Лијер момче младо?”

Ал' говори румена Ружица:
„Ни сам расла на бор гледајући,
„Ни на твога брата смишљајући,
„Нег' на тебе Лијер момче младо."

Али Лијер Ружи одговара:
„Расти, Ружо, ти не гледај на ме;
„Јер је мене оженила мајка,
„Удовицом неприликом мојом;

„Ја њу љубим, она мене не ће,

„Нег' све жали првог господара:
„„А ох мене, прва срећо моја!
„„Док бијаше, добар ти бијаше.""

241

Кад су драги за љубљење били,

Онда Иве Јелини говори:

„О Јелино, драга душо моја!

5

„Просићу те, оћеш за ме поћи?”

А Јелина њему говорила:

„О Иване, дражи од очију!

„Ти ме проси, ја ћу за те поћи;

„Ма ћу питат' миле моје мајке,

10

„Оће ли ме мајка дати за те.”

Иде Јела двору бијеломе,

Пака каже милој мајки својој;

„О старице, мила моја мајко!

„Мене проси Иве дите младо,

15

„Оћеш ли ме дати за Ивана?”

Мајка њојзи јесте говорила:

„Нут', не лудуј, Јелина дивојко!

„Тебе ће дат' мајка за бољега,

„За бољега и богатијега.”

20

Иде Јела стаду у планину,

Каж' Ивану, што је и како је,

Да јој не да своја мила мајка,

Пак је њему Јела говорила:

народу различно пјевају. Смрт Омера и Мериме
(Мерјеме или, управо, Мејреме) ја сам први пут
чуо у Тршићу 1803. године од једнога Турскога Ци-
ганина из Босне, који ју је уз гусле пјевао; по том сам
је слушао од много жена и дјевојака у Маџарској, и
имао сам је сад преписану од много руку, из којијех
сам изабрао ове три; но све ми се чини, да ни једна
није онако добра, као што сам је први пут чуо.

16

243

Иде она гори у чардаке,
Пака најде два златна гајтана,
Пак се виша кули о пенџере.

Зове мајка Јелину дивојку,
Али јој се Јела не одзива.

Кад погледа кули уз пенџере,
Ал' се млада обисила Јела
Од жалости за својим Иваном.

Трчи мајка у кулу бијелу,
Тер присица два златна гајтана;
Паде Јела на црну земљицу;
Мисли мајка, да је занимила;
Ал' се Јела с душом раздилила.

Када види мајка дивојачка,

Начини јој лисена носила,
Пак је носи путу на раскршће,
Куд ће проћи свати Иванови.

Кад су туда свати изодили,
Међу собом они говорили:

„Липа дана, милом Богу фала!
„Кад см' овуда јучер проодили,
„Овог греба овди није било.”

Од свата се нитко не досића,
Већ се сити Иве ђувегија,

Пак је њима тијо говорио:

„Ајте наприд, господо сватови,
„Ово је греб побратима мога,
„Идем се зањ Богу помолити.”

Оста Иве на гребу Јелине,
Иду свати двору у наприда.

Ал' с' од Иве нико не досића,

60

65

70

75

80

85

16 *

245

Кад им цвета зумбул и каранфил;

Упази и једна мала стража,

Мала стража Омерова мајка,

Па беседи Омерова мајка:

„Мили сине, Омер момче младо!

„Ти не љуби Мериме девојке,

„Лепшом ће те оженити мајка,

„Лепом Фатом новога сердара;

„Још је Фата од рода богата,

„И тебе ће потпомоћи благом.”

Ал' беседи Омер момче младо:

„Прођи ме се, моја мила мајко!

„Није благо ни сребро ни злато,

„Већ је благо, што је срцу драго.”

То не слуша Омерова мајка,

Већ на силу оженила сина,

И на силу довела девојку.

Кад је било вечер по вечерни

И младенце у ложницу свели,

Ал' беседи Омер момче младо:

„Ао Фато, ала ти си лепа!

„Моја Мера није тако лепа,

„Ал' је Мера срцу моме драга.

„Ој Бога ти, Фатима девојко!

„Донеси ми дивит и артије,

„Да напишем до две до три речи;

„Јер је моја победљива мајка,

„Па ће рећи, да си м' уморила.”

Кад је мајки књигу написао,

Он говори Фатими девојки:

„Ој Бога ти, Фатима девојко!

5

10

15

20

25

30

246

„Купајте ме ђулом руменијем, 35

„Пронес’те ме покрај моје Мере,

„Нек ме Мера мртвога целива,

„Кад ме није живог пољубила.

„Ој Бога ти жалостна девојко!

„Не пуст’ гласа до бијела дана, 40

„Нек се моја навесели мајка

„И сестрице кола наиграју

„И у колу песме напсвају.”

То изусти, па и душу пусти.

Кад у јутру бели дан освану, 45

Уранила Омерова мајка,

Носи киту ситнога босиљка,

Да пробуди двоје младенаца;

Цикну, викну Фатима девојка;

„Ој Бога ми, мила моја мајко! 50

„Синоћ ти је Омер починуо.”

Ал’ беседи Омерова мајка:

„Бог т’ убио, Фатима девојко!

„Ти си ми га уморила млада.”

Ал’ беседи Фатима девојка: 55

„Нисам, мајко, живота ми мога!

„Нег’ ево ти до две до три речи,

„Што је тебе Омер оставио.”

Чита речи Омерова мајка, 60

Чита речи, па сузе пролива.

Купаше га ђулом руменијем,

Понеше га Мериноме двору;

Ал’ беседи Мерима девојка:

„Бул мирише, мила моја мајка,

„Бул мирише око нашег двора, 65

247

„Чини ми се, Омерова душа."

Ал' беседи лепе Мере мајка:

„Муч', не лудуј, Мерима девојко!

„Муч', не лудуј, кад будала ниси;

„Сад твој Омер другу драгу љуби, 70

„А за тебе младу и не мари."

Ал' беседи Мерима девојка:

„Бул мирише, мила моја мајко,

„Бул мирише, Омерова душа."

Она стрча доле низ чардаке, 75

Па истрча на сокак на врата,

Види грану ситнога бисера,

Богом брати до два побратима:

„Чија ли је грана од бисера?”

Ал' беседе до два побратима: 80

„То је грана младога Омера."

Ал' беседи Мерима девојка:

„Богом браћо, до два побратима!

„Спустите га пред моје дворове,

„Да га јадна мртвога целивам, 85

„Кад га нисам жива пољубила."

Спустише га пред Мерине дворе,

К њему Мера жива примакнула,

Мртва Мера црној земљи пала.

Сабљама јој сандук сатесаше. 90

Кад Омера од двора понеше,

Тада Меру у сандук спустише;

Кад Омера на гробље донеше,

Тада Меру од двора понеше;

Кад Омера у раку спустише, 95

Тада Меру на гробље донеше;

249

„Код куће је Фатима девојка,

„Сузе рони на мекој постељи.”

Омеру се на ино не може,

25

Већ он оде белу двору своме,

Ал' девојка седи на постељи,

Сузе рони низ бијело лице.

Тамбур' бије Омер-беже млади,

Тамбур' бије, уз тамбур' попева:

30

„Сад ће мене рећи моја Мера,

„Да девојки свилен кафтан скидам;

„Нисам, душо, живота ми мога!

„Живота ми и мога и твога!

„Сад ће мене рећи моја Мера,

35

„Да девојки бео дувак скидам;

„Нисам, душо, живота ми мога!

„Живота ми и мога и твога!

„Сад ће мене рећи моја Мера:

„„Сад мој Омер легао с девојком,

40

„„Пак девојки бело лице љуби!””

„Нисам, душо, живота ми мога!

„ЈКивота ми и мога и твога!

„И нашега првог миловања!

„И сунце ће у облаке заћи,

45

„А ја вером преврнути не ћу.”

Па отиде лепоти девојки,

Подиже јој дувек са образа,

Сину лице, као с горе сунце,

Црне очи, као камен драги;

50

Ал' говори Омер-беже млади :

„Душо моја, врло ти си лепа!

„Да си тела, рано, моја бити,

250

„Не би тако врло лепа била.”

Превари се Омер-беже млади,
Пољуби је међу очи чарне,
Пољуби је и два и три пута,
Да ко броји, била б' и стотина,

На говори Фатими девојки:

„Дај ми, душо, дивит и артију,

„Да напишем до две до три речи,

„Да те моја не обеди мајка.”

На он пише старој мајки својој:

„Начини ми сандук од шимшира,

„Накити ме цвећем свакојаким,

„Понајвише цвећем каранфилом;

„Носиоце момке нежењене,

„Пронеси ме Шефтели сокаком;

„Кад будете код Мерина двора,

„Скините ме на зелену траву,

„Нек ме види Мерима девојка!”

То написа, па се раста с душом.

Кад у јутру бео дан освану,

Високо је оскочило сунце,

Чудила се Омерова мајка,

Да јој Омер не долази доле;

Она иде горе на чардаке,

Па удара пашмагом у врата:

„Устај горе, Омер-беже сине!

„Високо је оскочило сунце!

„Ниси ли се наљубио лица

„Лепе Фате сестре Атлагића?”

Кад девојка отворила врата,

Сузе рони низ бијело лице;

55

60

65

70

75

80

251

Ал' говори Омерова мајка:

85

„Што, Омере, желила те мајка!

„Што девојка грозне сузе рони?”

Ал' говори Фатима девојка:

„Не куни га, драга нено моја!

„Јоште си га синоћ пожелила,

90

„Како си га силом оженила.”

Па јој даје белу књигу читат’;

Књигу чита Омерова мајка,

Књигу чита, грозне сузе рони.

Начини му сандук од шимшира,

95

Накити га цвећем свакојаким,

Понајвише цвећем каранфилом,

Носиоце момке нежењене,

Пронесе га Шефтели сокаком;

Ал' Мерима седи на пенцеру,

100

Везак везе, грозне сузе рони,

Пак матери потијо говори:

„Што је ово, моја мила мајко!

„Бул мирише, иде моје драго”

Мајка њојзи потијо говори:

105

„Не будали, драга кћери моја!

„Сад твој драги лепу Фату љуби.”

Она скочи, кан' да се помами:

„Није добро, моја мила мајко!

„Бул мирише, ту је моје драго!”

110

Она стрча авлији на врата,

Ал' Омера носе на носила;

Она тужи, као кукавица:

„Носиоци, браћо нерођена!

„Нерођена, као и рођена!”

115

252

„Спустите га на зелену траву,
„Да га види Мерима девојка,
„Јесу л'руке, као што су биле;
„Јел' у руку седефли тамбура;
„Оће л' драгој под пенџере доћи.”

Жива паде, мертву је дигоше.

• Ыто куне Меримина мајка:
„Бог т' убио, Омерова мајко!

„Кад и ниси живе саставила,

„А ти ћеш и мртве саставити;

„Ја ћу стара на веки плакати.”

120

125

345.

Оиеш то, још друкчије.

Двоје мили у милости расло,
Омер момче с Меримом дјевојком,
Из малена од три годинице.

Кад је Омер на женидбу био,
И Мерима била на удају,

Ал' бесједи Омерова мајка:

„Ој Омере, моје мило перје!

„Ајд' Омере, рано материна,

„Ајде рано, да те жени мајка;

„Ти се мани Мериме дјевојке;

„Ђепшом ће те оженити мајка,

„Л'јепом Фатом, Атлагића златом,

„Којано је у кавезу расла,

„Ни је вид'ла сунца ни мјесеца,

„Нити знаде, на чем' жито расте,

„На чем жито, на чему ли трава;

5

10

15

253

„Нити знаде, што је мушка глава."

На то Омер ни слушати не ће:

„Не ћу, боме, моја мила Мајко!

„Не ћу Фате за живота мога,

„Већ ја оћу Мериму дјевојку."

Он огрће коласту аздију,

Под аздију седефли тамбуру,

Па он иде Мерими на пенџер:

„Душо Меро!" отвори ми врата,

„Јали врата, јали стаклен пенџер."

Ал' се мајци не може на ино,

Не ће мајка просити Мериму,

Већ му проси Атлагића злато,

Испоси му и прстенова му.

Мало јој је рока оставила,

Мало рока за недјељу дана,

Док је она свате сакупила,

Сакупила, оће по дјевојку:

„Ајд' Омере, моје б'јело перје!

„Ајде, рано, по твоју дјевојку;

„Мајка ти је Фату испросила,

„Испросила и прстен јој дала."

Не ће Омер мајке послушати,

Већ он оста у б'јеломе двору;

Оде Мајка Фати са сватови.

Пред њу шеће Атлагића злато,

Па је љуби у десницу руку:

„Ој старице, Омерова мајко!

„Какав данак брез јаркога сунца?

„Каква ј' ноћца брез сјајна мјесеца?

„Какви л' свати брез млада женика,

20

25

30

35

40

45

255

Ђипио је, иде пред дјевојку,
Пак он прима злато на коњицу,
Он га прима и на земљу скида.

Сад су Божиј закон савршили,
Кад је било вече о вечери,
Вечераше кићени сватови,

И сведоше двоје младенаца,
Леже злато у меке душеке,

Сједе Омер на шарен' сандуке;

Сам се свлачи, а сам распасује,
А сам вјеша руо и оружје;

Сам говори, а сам одговара:

„Сада ће ми моје злато рећи:

„Омер љуби Фатиму дјевојку,
„А на мене сада и не мисли.”

„Не ћу тужан вјере изгубити,

„Макар знао изгубити главу!”

Ал' бесједи Атлагића злато:
„Бог убио Омерову мајку!

„Што растави и мило и драго,

„А састави немило недраго!

Ал' бесједи Омер момче младо:

„Ој бога ти, Атлагића злато!

„Довати ми дивит и артију,

„Да ти пишем до дв'је до три р'јечи,

„Да те моја не об'једи мајка.”

Кад је ситну књигу написао,

Он говори Фатими дјевојци:

„Чу ли мене, Атлагића злато!

„Не пуст' гласа до бијела дана,

„Док се браћа вина не напију

80

85

90

95

100

105

256

„И сестрице кола наиграју,

„Стара мајка пјесме не напјева!”

То изусти, па душицу пусти.

Кад у јутру бијо дан освану,

Дан освану и сунце ограну,

Оде мајка да буди младенце;

Али млада плаче и јауче,

Она кука, кано кукавица,

А уздише, кано удовица,

Пишти, плаче, кано и дјевојка;

Ал' бесједи Омерова мајка:

„Мој Омере, моје мило перје!

„Не Омере, ако Бога знадеш!

„Немој тући први данак љубе;

„Од људи је зазор и срамота,

„А од Бога велика гријота.”

Али Омер ништа не говори,

Већ он лежи мртав на земљици;

Писну, врисну Омерова мајка,

Писну, врисну своју снау куне:

„Бог т' убио, Атлагића злато!

„Што учини од Омера мога,

„Од Омера, од сина једина?

„Шта учини? да од Бога нађеш!

„Зашт' г' удави? не било те мајци!”

Ал' бесједи Атлагића злато:

„Не куни ме, Омерова мајко!

„Ја ти нисам синка удавила;

„Већ ево ти ситне књиге мале,

„Што је мени Омер оставио.”

Књигу штије Омерова мајка,

257

Књигу штије, грозне сузе лије.

Ситна књига њојзи ово каже:

„Скупи мени, моја мила мајко!

„Скупи мени младе носиоце,

„Носиоце момке нежењене,

„Пратиоце дјеве неудате;

„Обуц'те ми танану кошуљу,

„Што ј' Мерима у милости дала;

„Вежите ми везену мараму,

„Што ј' Мерима у милости везла;

„Китите ме цв'јећем каранфиљем,

„Чим је мене Мерима китила;

„Пак ме нос'те Шептели сокаком

„Покрај б'јела Меримина двора;

„Нек ме види Мерима дјевојка,

„Нек ме види и нек ме целива,

„Кад ме није живог целивала.”

Што је рек'о Омер момче младо,

Што је рек'о, то су учинили:

Скупили му младе носиоце,

Носиоце момке нежењене;

Пратиоце дјеве неудате;

Обукли му танану кошуљу.

Што ј' Мерима у милости дала;

Везали му везену мараму,

Што ј' Мерима у милости везла;

Китили га цв'јећем каранфиљем,

Чим је њега Мерима китила;

Носили га Шептели сокаком

Покрај б'јела Меримина двора.

Везак везла Мерима дјевојка

145

150

155

160

165

170

17

259

„Сада мртва Омера ти носе,

„Та носе га млади носиоци,

„Носиоци момци нежењени,

„Пратиоци дјеве неудате.”

Бризну плакат' Мерима дјевојка,

Па излази пред бијеле дворе,

Ал' Омера на носила носе.

Она брати младе носиоце,

Носиоце момке нежењене:

„Богом браћо, млади носиоци!

„Спустите га на земљицу чарну,

„Да га јадна ја мртва целивам,

„Кад га нисам живога љубила!”

То су они за Бога примили,

Мртво т'јело на земљу спустише,

Три је јада над њим изјадила,

Јива никла, а мртва одникла.

Док Омеру раку ископаше,

Дотле сандук Мерими стесаше,

У једну и раку саранише,

Кроз сандуке руке саставише,

И у руке зелене јабуке.

Мало вр'јеме за тим постајало,

Из Омера зелен бор никао,

Из Мериме зелена борика;

Борика се око бора вила,

Кано свила око ките смиља;

Чемерика око обадвога.

205

210

215

220

225

230

17 *

261

„Гдјено Мујо спава:
„Кад се Мујо буди,
„Нека Мејру љуби."

347.

Дјевојке припијевају момцима.

(Сарајевска.)

Разбоље се Јово једини у мајке,
Питала га мајка: „Што је теби, Јово? —
„Не питај ме, мајко, хоћу умријети;
„Укопај ме, мајко, код Марина стана,
„Кољ Марина стана, гдјено Мара спава:
„Кад се Мара буди, нека мене љуби."

348.

Момци припијевају дјевојкама.

(Сарајевска.)

Да ли ми је, јадо! једна литра злата,
Да позлатим, јадо! Богданова ¹⁰⁹) врата,

морју (около Спљета) стан значи кућу или ономјесто,
гдје ко живи или стоји, стане или се стани (die
Wohnung). Ово стан значи и у оној пословици: „Ђе
му је бан, ту и стан” (т. ј. нема своје куће, него слу-
жи другога, па гдје му је господар, ондје му је и кућа).
Од овога је и станак (као умалително), које се и у
Србији говори готово у овоме истоме значењу, н. п.
нема ту њему више станка.

¹⁰⁹) Или како буде име ономе, који има дјевојку; а који су Турског закона, они пјевају имена Турска (и оцу и дјевојци).

265

„Лепа Паво, даћу себе за те.”—
„Лепи Раде, даће мене за те.”—

356.

Расшанак и клешва.

Два се драга у селу гледала,
Зумбул момче, Каранфил девојче;
Гледали се, ал' се не састали:
У најбоље доба од године ¹¹⁰)
Зумбул момче оде на крајину,
А девојче остаде код мајке.

Глас допаде драгој са крајине:
„Богме ти се оженио драги.”—
„Нек се жени, желила га мајка!
„Њега мајка, а он девојака!”

357.

Клешва на драгога и његове родишеље.

Драг' се драгој на водици фали:
„Драга моја! мене жени мајка.”—
„Нек те жени, жељела те мајка!
„Тебе мајка, а ти дјевојака!”—
„Драга моја! ја се шалим с тобом.”—
„Шалио се, ил' се не шалио,
„Не би мио, као што си био.
„Сад су мени двоји, троји јади:
„Једни јади, жени ми се драги;

¹¹⁰) т. ј. у јесен, кад се највише жени и удаје.

267

„Мене бабо другу испросио,
„И љепша је и боља од тебе,
„Још дјевојка ситну књигу зна, је."

Али Мара одговара Јову:

„А ти Јово, несуђење моје!

„Моје срце већ не хаје за те,

„Моје очи не гледају на те,

„Моја уста не љубе такога;

„Мене бабо за бољега дао,

„Баш у Млетке за Бојова сина;

„Ако ли ми томе не вјерујеш,

„Сутра ће ми дјеверови доћи,

„А прексутра остали сватови,

„У твом двору конак учинити,

„Уз пенцере барјак прислонити,

„Ти ћеш њима коње провађати,

„А ја ћу ти млада говорити:

„„Хорјатине и хорјатски сине!

„„Тако ли се коњи провађају

„„И господа свати дочекују!””

359.

Пајвећа жалосш

(Сарајевска).

Сви дилбери, мог дилбера нема;

Да ли ми је чути, јал' видјети,

Ил' болује, или ашикује!

Волим чути и да ми болује,

Нег' да с другом драгом ашикује;

270

„Ружа ти је увенула, што си набрала;

„Драги ти се оженио, ком' си мислила.”—

„Пек се жени, нек се жени, просто да му је!

„Ведро небо загрмило, гром га уд'рио!”

364.

О п р о ш та ј.

Вишњичица род родила виши од рода,

Под њом седи млад господар и с њим госпођа,

Пред њима је кондир вина и огледало:

Напију се, пољубе се, огледају се.

Шеве птице небом лете, ситно жуборе,

Да је лепши млад господар, него госпођа.

Тад' говори млад господар својој госпођи:

„Чујеш, госпо, чујеш, душо, птице што веле,

„Да ја узмем љубу лепшу него што си ти ?”—

„Узми, душо, узми, драги, просто да ти је!

„Узрасла су два дрвета танка висока,

„Једно расло на Дунаву, друго на мору;

„Кад се она два дрвета връом састала,

„Састао се онда и ти са другом љубом!”

365.

Дјевојка куне очи и драгога.

Ђевојка је црне очи клела:

„Црне очи, ви га не гледале!

„Све гледасте, данас не виђесте,

„Ђе мој драги мимо дворе прође

„И пронесе цвијет у рукама,

279

379.

Паун и славуј

(из Рисна).

Дивно ти је под ноћ погледати,

Ђе господа пију вино ладно,

•Ђељенко им уз кољено шета,

На рамену паун перо златно,

А на друго славуј грло јасно;

Али вели паун перо златно:

„Чу ли мене, славуј грло јасно!

„Да ј' у мене тако грло јасно,

„Двије-три бих пјесне испјевао,

„Сву господу редом припјевао.”

Али вели славуј грло јасно:

„Чу ли мене, паун перо златно!

„Да с' у мене тако пера златна,

„Ја бих моја пера повадио,

„Сву господу редом даровао.”

380.

Дар дјевојачки.

Ранила девојка лава и лабуда,

Лава и лабуда, и сивог сокола;

Њојзи ми долазе прекупци трговци:

„Продај нам, девојко, лава и лабуда,

„Лава и лабуда, и сивог сокола.” —

„Идите одатле, прекупци трговци!

„Ја лава тог раним куму венчаноме,

„Белога лабуда деверу ручноме,

„Сокола сивога том драгу мојему.”

285.

Гурабије на сунцу печене,
И аршламе у меду куване,
И јагњета прије премалећа,
И остале господске понуде;
Софијани ђевери говоре:
„Снахо наша, дилбер Софијано!
„Јеси л'ласна, хоћеш пребољети?
„Да тражимо лагахне ећиме;
„Не би ли нам, снахо, пребољела!
„Снахо наша, немој умријети!"
Ал' говори Софијана млада:
„А Бога ми, два ђевера моја!
„Ил' умрла, или пребољела,
„Ја не мислим ваша снаха бити;
„Ваша ме је потворила мајка,
„Да сам вашег брата обчињела;
„Живота ми мога и вашега!
„Нијесам га никад ни виђела,
„Него једном на води студеној,
„Бе он поји добра ђога свога,
„Ја се шетах по башчи зеленој;
„Ја му дадох киту босиока,
„А он мени од злата јабуку.”

389.

Болестна љуба Маркова

(од Дубровника).

Синоћ мајка оженила Марка,
Јутрос му се љуби разбољела,
Нити хоће пића, ни јестива,

293

399.

Опеш шо, али друкчије

(од Дубровника).

Извор вода извирала бистра студена,
Изметала струк босиљка зими зелена,
Чувала га дилбер Мара б'јела румена,
Ту налази стар на коњу, стара делија:
„Божја помоћ, дилбер Маро, б'јела румена!
„Пије ли се ладна вода бистра студена?
„Бере ли се струк босиљка зими зелена?
„Љуби ли се дилбер Мара б'јела румена?”
Ал' говори дилбер Мара б'јела румена:
„Ајде с Богом, стар на коњу, стара делијо!
„Не пије се ладна вода бистра студена,
„Нит' се бере струк босиљка зими зелена,
„Нит' се љуби дилбер Мара б'јела румена."

Извор вода извирала бистра студена,
Изметала струк босиљка зими зелена,
Чувала га дилбер Мара б'јела румена,
Ту налази млад на коњу млада делија:
„Божја помоћ, дилбер Маро, б'јела румена!
„Пије ли се ладна вода бистра студена?
„Бере ли се струк босиљка зими зелена?
„Љуби ли се дилбер Мара б'јела румена?”
Ал' говори дилбер Мара б'јела румена:
„Ах Бога ми, млад на коњу, млада делијо!
„Ако хоћеш воду пити, дођи у јутру,
„У јутру је свака вода бистра студена;

300

408.

Будљанка дјевојка и коњ

(из горњега приморја).

Од кад сам се родио од мајке,
Н'јесам љевше ђевојке видио,
Што сам данас у коло Будљанско:
Ја у коло, а она из кола,
Ја млидијах, да од мене бјежи,
Она иде, да ми коња прима,
И још коњу тако говораше:
„Тако т', коњу, здраво путовати!
„И натраг се дома повратити!
„Јели ти се господар вјерио?
„Ал' вјерио, али оженио?"
Ал' јој коњиц вриском одговара:
„Тако мене здраво путовати
„И натраг се дома повратити!
„Није ми се господар вјерио,
„Ни вјерио, нити оженио,
„Него мисли с тобом, ако Бог да!"
„Мол' ми Бога, коњу, добро моје!
„Да ти будем у двор за госпођу,
„Ранићу те бијелом шеницом
„И појити црвенијем вином."

409.

Млада жали дјевовање.

Ђевовање, моје царовање!
Цар ти бијах, док ђевојком бијах:
Да ли ми се натраг повратити,
Умјела бих сада ђевовати.

318

Коњу дадох снопак ђетелине,
А соколу два б'јела голуба,
Мојим ртом шарено јеленче,
А мен' оста лијепа ђевојка.

433.

## Лов од воље

(из Пераста).

Соколовићу, најљевши тићу!
Што лов не ловиш! нег' тако стојиш?
Патке ти паше у сиње море,
А препелице у равно поље;
Одбер', соколе, што ти ј' од воље.—
Од воље ми је млада ђевојка,
Подајте ми је, не држ'те ми је;
Добар сам јунак и добре воље,
Ма кад ми сврне, ни вјетар с горе.¹¹⁵)

434.

## Опеш то, мало друкчије

(из горњега приморја).

Соколовићу, најљевши тићу!
Што лов не ловиш, нег' залуд' стојиш?
Пале су патке у слано море,
А препелице у равно поље,
А јаребице у рудинице,

¹¹⁵) т. ј. није онако зао, као ја (кад ме расрде). Ја ми слим, да је то прави смисао.

351

481.

Особиши болесник.

Ја се попе на Вршачке планине,
Те угледа Бечкеречке равнине,
Гди јелени с кошутама пландују,
Млади момци с девојкама играју;
Ја се маши у свилене џепове,
Те извади из џепова стрелицу,
Да устрелим код јелена кошуту;
Не погоди код јелена кошуту,
Већ устрели под прстеном девојку.
Дадоше ми тог болника да лечим;
Ја му шаљем с мора смокве да једе,
А он не ће с мора смокве да једе;
Ја му шаљем шећер-шербе да пије,
А он не ће шећер-шербе да пије;
Већ он оће с једне руке на другу. ¹²⁷)

482.

Устријелен момак.

Што ћу јунак, устрели ме стрела,
Душо Јецо, из твог белог лица?
Очи твоје то су стреле моје,
Твоје руке то су моје муке.
Дођи душо, у дворове моје,
Да ми лечиш моје грдне ране:

¹²⁷) Мјесто ове посљедње врсте једни и овако пјевају: „Веће оће медија уста да љуби."

379

Сан ме ломи, сан ме мори,
Сан заспат' не могу,
Мислећ', мене мати моја
За кога ће дати. —
Пођи, кћери, за трговца,
Добро ће ти бити. —
Не ћу, мајко, за трговца,
Не ће добро бити;
Трг'вац ходи по свијету,
Дома не долази.

Сан ме ломи, сан ме мори,
Сан заспат' не могу,
Мислећ', мене мати моја
За кога ће дати. —
Пођи, кћери, за кројача,
Добро ће ти бити. —
Не ћу, мајко, за кројача,
Не ће добро бити;
У кројача танка игла,
Гладна су му ђеца.

Сан ме ломи, сан ме мори,
Сан заспат' не могу,
Мислећ', мене мати моја
За кога ће дати. —
Пођи, кћери, за ратара,
Добро ће ти бити. —

386

536.

Алајбег Јергече и кауркиња дјевојка.

У линвади бијел шатор разапет,
Под шатором ситна трава зелена
И на трави ибришима серцаза,
На серцази мор кадифе јастуци,
На њим' сједи алајбего Јергече.
Туд' пролази кауркиња на воду,
Ал' бесједи алајбего Јергече:
„Не ран' рано, кауркињо, на воду,”
Ал' бесједи кауркиња дјевојка:
„Мени моја стара мајка говори,
„Да ураним свако јутро на воду.”—
Кад је пошла друго јутро на воду,
Уфати је алајбего Јергече:
„Стани море, кауркињо дјевојко!
„Да ти видим чарне очи трњине,
„Да ти љубим б'јело лице, к'о сунце,
„Да бесједим с твојим устма шећерним.”
Ал' бесједи кауркиња дјевојка:
„Гдје су мојих девет браће јунака,
„Да уфате алајбега Јергече,
„Да му метну тешко гвожђе на ноге?
„Ако ли га сажалују, што је млад,
„Нек' га даду мени младој у руке,
„Метаћу га на зле муке, на руке.”

389

Сузе лила, кроз плач говорила:
„Бог убио ону сваку другу!
„Која држи вјеру у јунаку;
„Као што је оно ведро небо,
„Часом ведро, а часом облачно,
„Онака је вјера у јунака:
„Док те љуби: „Узећу те, душо””;
„Кад обљуби: „Чекај до јесени.””
„Јесен прође и зима настане,
„А он с' онда с другом разговара.”

539.

Свјеш Фаше Ченгијћа.

(од Дубровника).

Везак везло тридест Ђевојака,
Међу њима од Ченгијћа Фате,
У руке јој од злата шибика,
Су што шиба по рукам' Ђевојке:
„Вез'те брзо, тридест Ђевојака,
„Вез'те брзо, у јаду га везле!
„Не мећите оке на јунаке,
„Јунаци су вјера и невјера:
„Доклен љубе, дотлен вјеру дају,
„Кад не љубе, дружини се фале,
„Ка' је мене диздар Беговићу,¹³²)

132) Може бити, да је једна ријеч Диздарбеговић
(презиме), али ја сам узео у двије.

392

Те извади свилен јаглук,
Утр себе, па дјевојку;
Пак дјевојци јаглук даде:
„Нај ти, душо, свилен јаглук,
„Опер' ми га, уб'јел' ми га.”
Сузе рони дјевојчица,
„Како ћу т' га уб'јелити?
„Раки-сапун поскупио,
„Бистра вода пресанула,
„Јарко сунце помрчало.”
А.г' говори младо момче:
„Ој Бога ми, дјевојчице!
„Раки-сапун руке твоје,
„Бистра вода сузе твоје,
„Јарко сунце њедра твоја.”

542.

Три највеће шуге.

Славуј птица мала сваком покој дала,
А мени јунаку три туге задала: 133)
Прва ми је туга на срдашцу моме,
Што ме није мајка оженила млада;
Друга ми је туга на срдашцу моме,
Што мој вранац коњиц пода мном не игра;
Трећа ми је туга, ах! на срцу моме,

133) Мјесто ове прве двије врсте једини пјевају и овако:
Мрак на земљу паде, сваком покој даде,
А мени јунаку три туге зададе.

400

552.

Правда пред краљем од Трогира
(од Дубровника).

Ја поиграх добра коња мога
Од Трогира те до Шибеника,
У свем' путу не сретох никога,
Него једну вјерену ђевојку,
Ја јој рекох: „Уклони се с пута.”
А она се не шће уклонити,
Запе јој се потков од коњица
За њезина жутога кавада,
Ја се скидох, да кавад отпучим,
Увједох ¹³⁵) је под грло бијело,
Мала јој се рана направила,
И та јој се рана по злу дала,
Ђевојка ме на правду позвала
У онога од Трогира краља:
„Суди право, од Трогира краљу!
„Ако ли ми судит' право не ћеш,
„Ја сам боса до Трогира дошла,
„Ја ћу боса и до цара поћи,
„А за тебе добро бити не ће.”

¹³⁵) Увједох мјесто уједох. Садашњи Хрвати (око За-греба) имају у почетку ријечи свуда В, гдје ми имамо У; гдјекојн пак, који су на близу са Србима, узму наше У на њихово В, па говоре, н. п. вубити, ву Загребу и т. д.; тако је овдје узето најприје наше У пред Хрватско В (увједох мјесто по Српскоме ује-дох, а по Хрватскоме вједох).

403

„А ти пођи мало, душо, у натраг,
„Ти ћеш наћи једну гору зелену
„И у гори бунар вода студена,
„У бунару један камен мермера,
„На камену једна чаша сребрна
„И у чаши једна груда снежана;
„А ти узми ону груду снежану,
„Па је метни у недарца до срца:
„Како копни она груда снежана,
„Нако копни срце моје за тобом."

556.

## Жалосш за драгим.

Дилбер Мара изгубила драгог,
Жалила га три године дана:
За годину лице не умила,
А за другу косу не чешљала,
А за трећу косу одрезала,
Па је шаље у Нови ујаку,
Ујак косу у сребро окива,
А ујна је бисером поткића;
На градска је врата приковали.
Когод прође, свак се чуду чуди:
„Боже мили, чуда великога!
„Ко л' је ово кога ожалио?
„Ил' је мајка јединога сина?
„Или сестра брата рођенога?
„Или снаха ручнога дјевера?"
Није мајка јединога сина,
Није сестра брата рођенога,

26 *

419

„Удари лижбу у граде,
„Ту ће ти доћи жуђење,
„Вози је двору својему ”
Каја син мајку разумје,
Сагради танке ђемије,
А у ђемије мрнаре,
Сакупни трга свакога,
И метну свиле свакоје,
Највише модре зелене;
Удари лижбу у граде,
И ту му доше ђевојке
И међу њима жуђење;
А кад угледа жуђење,
Завезе танка вес’оца,
Па пође с драгом на дворе.

581.

Смршна болесш.

Ах што ћу, што ћу!
Не спавам ноћу,
Срце ми гори,
Мука ме мори,
Умрети оћу
За тобом, душо.

582.

Зиан ње.

Ој девојко ој Милена!
Седи мени крај колена;

27 *

427

592.

Жела обога.

Девојчица воду гази,
Ноге јој се беле,
За њом момче коња јаше,
Гроотом се смеје:
„Гази, гази, девојчице,
„Не би л' моја била!“—
„Кад би знала и видела,
„Да би твоја била,
„М.еком би се умивала,
„Да би бела била;
„Ружом би се утирала;
„Да б' румена била;
„Свилом би се опасала,
„Да би танка била."

593.

Што једно хоће, друго не мрзи
(из Црне горе).

Ђевојчице наранцице! чија ли си ти? —
Ја сам Рада иза града гиздарева ћер. —
Ја сам Миљин мамин ђетић, узмимо се ми! —
Ја сам рада и весела, тек ак' хоћеш ти.

594.

Гошов посао.

Ој девојко, румена ружице!
Ни сађена, ни пресађивана,

429

„Када коње сташе дијелити,
„Мен' дадоше старо изјахано;
„Кад девојке сташе дијелити,
„Мен' дадоше старо обљубљено."

596.

## Како жена мужа цијени.

Пиле су ми винце до три јетрвице,
Слатко је винце, медно је винце,
Ал' је медна година,
Која га је родила ¹⁴³).

Прва је попила танан ваћов с главе,
Друга је попила златан прстен с руке,
Трећа је попила свога господара.

Прва је попила, пак је говорила:
„Имам сеју младу и прељу и ткаљу,
„Откаће ми ваћов и тањи и лепши."

Друга је попила, пак је говорила:
„Имам брата млада добра кујунџију.
„Сковаће ми прстен и већи и лепши."

Трећа је попила, пак је говорила:
„Док је моје главе, биће господара."

597.

## Мајка, сеја и љуба.

Млад се Јово по чардаку шеће,
Под њиме се чардак проломио,

¹⁴³) Овај се припјев (Слатко је винце и т. д.) припијева уза сваку врсту.

432

Већ сакупих коло ђевојака,
И у колу Милицу ђевојку,
Не бих ли јој очи сагледао.
Када коло на трави играше,
Бјеше ведро, пак се наоблачи,
По облаку зас'јеваше муње,
Све ђевојке к небу погледаше,
Ал' не гледа Милица ђевојка,
Већ преда се у зелену траву.
Ђевојке јој тихо говорише:
„Ој Милице, наша другарице!
„Ил' си луда, ил' одвише мудра,
„Те све гледаш у зелену траву,
„А не гледаш с нама у облаке,
„Ђе се муње вију по облаку?"
Ал' говори Милица ђевојка:
„Нит' сам луда, нит' одвише мудра,
„Нит' сам вила, да збијам облаке,
„Већ ђевојка, да гледам преда се."

600.

И си уњена жела.

Бога моли момче нежењено,
Да се створи крај мора бисером,
Гди девојке на воду долазе;
Да га купе себи у недарца,
Да га нижу на зелену свилу,
Да га мећу себи под гръоца,
Да он слуша, што која говори:
Говори ли свака о својему,

437

606.

Зимовник.

Да ли ми се муом претворити!
Ја би знао, где би зимовао:
Удовици пао би на лице,
Јал' девојци на бијеле дојке.

607.

Драги завиди босиљку

(од Дубровника).

Од како ме роди моја мајка,
Н'јесам никад по ноћи ходио,
Ни под туђи пенџер доходио,
А ноћас сам по ноћи ходио,
И под туђи пенџер доходио,
И на пенџер видио ђевојку,
На прозор јој стручак босиока,
Сам сам собом јунак бесједио:
„Благо тебе, струче босиоче!
„Који растеш драгој на пенџере,
„Гледаш драгу јутром и вечером,
„Кад се драга свлачи и облачи,
„И кад ћера буве проз кошуљу.
„Ах! да ми се бувом прометнути!
„Ја бих знао, ђе бих зимовао,
„Зимовао, ђе ли љетовао:
„Љетов'о бих међу очи чарне,
„Зимовао међу б'јеле дојке”

442

„Он ме рече, мила мајко!
„Ил' узети, ил' умрети."

614.

Што омиље, не омрзну.

Јелу сади Ердељска баница,
Јелу сади, а јели говори:

„Расти, јело, небу у висине,
„Спуштај гране до зелене траве;
„Кад се попнем ја на тебе, јело,
„Да ја видим белога Будима,

„У Будиму Будимлију Јову:
„Носи ли се, к'о што се носио,
„Вије л' му се за калпаком перје,
„Носи ли му коњ високо главу."

Она мисли, нико је не слуша,
Слушао је од Ердеља бане,
Слушао је, па је беседио:

„Ој Бога ти, госпођа банице!
„Што је лепши Будим од Ердеља?
„Што л' од мене Будимлија Јова?”

Ал' говори Ердељска баница:
„Није лепши Будим од Ердеља,
„Ни од тебе Будимлија Јова;

„Ал' је Јова прва срећа моја:
„Прва срећа пуна чаша цвећа,
„Друга срећа пуна чаша вина,
„Трећа срећа пуна чаша једа."

443

615.

# Будимски краљ и краљица
(из Сиња).

Вино пије краљу од Будима

А с краљицом својом госпојицом,

Вино пије, краљици говори:

„Кажи право, краљице госпојо!

„Кажи право, што ћу те питати,

„Кажи право, тако била здраво!

„А ево ти тврду виру дајем,

„Да ти ништа учинити не ћу.”

А вели му госпоја краљица:

„Кад ме питаш, краљу господару,

„Кад ме питаш, казаћу ти право,

„Оћу право, тако била здраво!”

Онда јој је краљу говорио:

„Вира моја, краљице госпојо!

„Ти с' се до сад трипут удавала:

„Најприје си била за Милошем,

„Пак си послим за војводом Јанком,

„А сад за мном од Будима краљем;

„Од нас трију ком би најволила?”

А она је њему говорила:

„Теби, моме краљу од Будима.”

А он јој је јунак бесидио:

„А ево ти тврду виру дајем,

„Да ти ништа учинити не ћу.”

Кад је она ричи разумила,

447

Како Ума рече, и Мују се стече:
И умрије Мујо, жалосна му мајка!

619.

Лијеио, љеште, најљеште.

Зафали се жути лимун на мору:
„Данас нема ништа љепше од мене."

То зачула зеленика јабука:
„Мала т' фала, жут лимуне на мору,
„Данас нема ништа љепше од мене."

То зачула некошена ливада:
„Мала т' фала, зеленико јабуко,
„Данас нема ништа љепше од мене."

То зачула нежњевена вшенице:
„Мала т' фала, некошена ливадо,
„Данас нема ништа љепше од мене."

То зачула нељубљена ђевојка:
„Мала т' фала. нежњевена вшенице,
„Данас нема ништа љепше од мене."

То зачуо млад нежењен јуначе:
„Мала вама свима фала код мене,
„Данас нема ништа љепше од мене:

„Ја ћу обрат' жути лимун на мору,
„И отрешћу зеленику јабуку,
„Покосићу некошену ливаду,

„Пожњети ћу нежњевену вшеницу,
„И обљубит' нељубљену ђевојку."

448

620.

# Пајљепши цвијеш на свијешу

(из Црне горе).

Фалила се жута дуња на море,
Да је цвијет на 'ви свијет најлевши;
То зачула зеленика јабука:
„Што се фалиш, жута дуњо на море?
„Ја сам цвијет на 'ви свијет најљевши.”
То зачула шеничица шесторедица:
„Што се фалиш, зеленико јабуко?
„Ја сам цвијет на 'ви свијет најљевши.”
То зачула вита лоза винова:
„Што се фалиш, шеничице шесторедице?
„Ја сам цвијет на 'ви свијет најљевши.”
То зачула млада мома скоро вјерена:
„Щто се фалиш, вита лозо винова?
„Ја сам цвијет на 'ви свијет најљевши.”
То зачуло младо момче скоро вјерено:
„Што се фалиш, млада мома вјерена?
„Ја сам цвијет на 'ви свијет најљевши:
„Мирисаћу жуту дуњу на море,
„А гристи ћу зеленику јабуку,
„А јести ћу шеничицу шесторедицу.
„А попићу виту лозу винову,
„А љубићу младу мому скоро вјерену”

463

„Како си ме стала миловати,
„Од онда ме свака срећа срела,
„И у путу, и у трговању.”

640.

Драга драгоме сан шолкује.

Киша иде и помало сн'јега,
Тешко оном, ко конака нема!

Драги драгој на врати стајао:
„Мила драга, отвори ми врата,
„Јали врата, јали стаклен пенцер,
„Јали пружи твоју десну руку;
„Синоћ сам ти чудан санак снио,
„Да је трава по авлији никла,
„И по трави чудна роса пала,
„И по роси стр'јеле попануле.”

Драга драгом тихо одговара:
„Не бој ми се, моје мило драго!
„Што је трава по авлији никла
„То су јади и твоји и моји,
„Твоји за мном, а моји за тобом;
„Што је роса по трави попала,
„То су сузе и твоје и моје,
„Твоје за мном, а моје за тобом;
„Што су стр'јеле по роси попале,
„То су косе и твоје и моје,
„Твоје за мном, а моје за тобом.”

464

641.

Три ушопљеника
(од Дубровника).

Бузел Ана лице умивала
На Неретви на води студеној,
Ту Иван-бег добра коња поји;
Зађеше се очи Анетине
А ва златне токе Иванове,
Омче јој се мества по папучи,
А папуча по мермер-камену,
Паде Ана у воду Неретву.
Ту долази Филип момче младо,
Братими га бего Иван-бего:
„Богом брате, Филип момче младо!
„Извади ми из воде дјевојку,
„Ево тебе три стотин' дуката.”
Ал' говори Филип момче младо:
„Побратиме, бего Иван-бего!
„Не смијем ти по води пливати,
„Јер сам ноћас чудан сан уснио,
„Бе мој калпак плива по Неретви,
„А мој ђого игра по мејдану;
„Да сам мајци санак каживао,
„Не б' ми дала ни у дућан доћи,
„А камо ли на воду Неретву.”
Опет вели бего Иван-бего:
„Богом брате, Филип момче младо!
„Извади ми из воде дјевојку,
„Ево тебе три стотин' дуката,
„И још више читлук на Загорју.”

469

Кад је виђе постидан Стојане,
Он се на њу ашик учинио,
Па се баца гуњом и јабуком.

Ђута била сеја Иванова:
Жуту гуњу у траву бацила,
А јабуку ногом отурила;
Гуња паде у зелену траву,
А јабука у воду студену.

Кад то виђе постидан Стојане,
То је њему врло мучно било;
Брже скочи на ноге лагане,
Па отиде двору бијеломе,
Па узима дивит и хартију:

Чини чини сеји Ивановој,
Уписује у четири књиге:

Једну пише, у ватру је баца:
„Не гор, књиго, не гори јазијо,
„Веће памет сеје Иванове.”

Другу пише, у воду је баца:
„Не нос, водо, књиге ни јазије,
„Веће памет сеје Иванове.”

Трећу пише, у вјетар је баца:
„Не нос, вјетре, књиге ни јазије,
„Веће памет сеје Иванове.”

А четврту под узглавље меће:

„Не лез, књиго, не лези јазијо,
„Са мном легла сеја Иванова!”

Мало време за тим постајало,
Стаде звека алке на вратима,

А.г. стоти сеје Иванове:

„Отвор' врата, ако Бога зна, деш!

471

Док су дивно име изабрали,
Дивно име, Материно злато.

Када су јој име изабрали,
Сковаше јој сребрну бешику,
На бешику од злата сокола,
Кад је сама, да се разговара.

Рани мајка Материно злато

Док је злато до куђеље било;

А кад злато до куђеље било,

Сковаше јој сребрну куђељу, ¹⁴⁹)

При куђељи од злата вретено,
На вретено прстен од бисера;

Рани мајка Материно злато

Док је злато до ђерђефа било;

А кад злато до ђерђефа било,
Купила јој ђерђеф од мерџана
И лијепу иглу од биљура,

Танка беза од града Мостара,
Сваке свиле баш од Сарајева

И лијепа Мнетачкога злата;

Дозвала јој девет другарица,
Да је уче на ђерђефу вести

Под наранчом у росне ливаде.

Кад бијаше на западу сунце,
Ма се дже Материно злато,

Стаде шетат' низ росне ливаде
А поред ње девет другарица,

Те јој носе скуце и рукавце,

Скуце носе, да се не обросе,

15

20

25

30

35

40

¹⁴⁹) т. ј. преслицу. Гледај 84 на страни 165.

473

А онога челебију Имбра,
Да је Имбро рода хорјатскога,
Да је Имбра хорјатка родила.

75

Ал' излази царевица млада,
Те старици отворила врата,
Па је води у нове камаре,
Шећерли јој кафу доносила,
Кафу пише, докле је попише;

80

Али вели млада Имбра мајка:
„О Бога ти, царевице млада!
„Нит' ме питаш, ни ја тебе кажем,
„А што сам се стара замучила
„Од мојега двора до твојега:
„Послао ме челебија Имбро,
„Послао ме, и поздравио те:
„Хол' му дати твоје чисто злато,
„Хол' је њему дати за љубовцу?”

85

Али вели царевица млада:
„Причекај ме, млада Имбра мајко,
„Док ја пођем у росне ливаде,
„Да упитам моје чисто злато,
„Хоће л' узет' млада Имбра твога.”

90

Кад царица под наранчу дошла,
Својему је говорила злату:
„Злато моје, холи узет' Имбра?”

95

Али злато говораше мајци:
„Прођи ме се, моја мила мајко!

„Ја га не бих ни за слугу млада,
„А некмоли за мог господара;

100

„Е је Имбро рода хорјатскога,
„И Имбра је родила хорјатка.”

474

Кад то чула млада Имбра мајка,
Не шће чекат' царинцу госпођу,

Док с хабером из ливаде дође,
Но из двора на брзину бјежи.

Далеко је Имбро угледао,
А још мало ближе сустретао,

Па је старој бесједио мајци:
„Јеси ли ми за муштулук, мајко?”

Срдито му одговара мајка:
„Прођи ме се, Имбро, јадан синко!

„Ма је тебе говорила мајка,

„Да ће тебе забавит' ђевојка;

„Она ти је говорила, синко,

„Да си, синко, рода хорјатскога,

„Да је тебе родила хорјатка.”

Кад је Имбро мајку разумијо,

Он је старој бесједио мајци:
„А не бој се, моја стара мајко!

„Да би мене не родила мајка,

„Већ кобила, која ата мога

„Ако јој се осветити не ћу

„Пријед саба и зоре бијеле!”

Кад у вече о вечери било,
Вечераше и софру дигоше,
Свако леже, ће је мјесто коме,

Млади Имбро у нове камаре;

На несан се бјеше њему дало,
Па он узе дивит и хартије,
Те написа лист књиге бијеле,

Вијару је меће од планине,

Књигу меће, а вијара куми:

105

110

115

120

125

130

475

„Не носи ми писмо и хартију,

135

„Него памет Материна злата,

„Да ми дође у бијелу кулу

„Прије саба и зоре бијеле

„Сама гола, у кошуљи танкој,

„Сама боса, у пачмаге жуте,

„Гологлава, у марами малој."

Па је другу књигу накитио,

Па је меће у воду студену,

Па је воду Богом заклињао:

„А за Бога, моја водо ладна!

140

145

„Не носи ми писмо ни хартију,

„Него памет Материна злата,

„Да ми дође у бијеле дворе

„Прије саба и зоре бијеле

„Сама гола, у кошуљи танкој,

„Сама боса, у пачмаге жуте,

„Гологлава, у марами малој."

Па је трећу књигу накитио,

Па је меће на ту ватру живу,

Живу ватру Богом заклињаше:

150

155

„А за Бога, моја ватро жива!

„Не гори ми писмо ни хартију,

„Него памет Материна злата,

„Да ми дође у бијеле дворе

„Прије саба и зоре бијеле

„Сама гола, у кошуљи танкој,

„Сама боса, у пачмаге жуте,

„Гологлава, у марами малој!”

У томе га санак преварио.

Мало било, за дуго не било,

160

477

„Јели ми љуба здраво и мирно,

„Јели ми мушко чедо родила.”

Књигу му меће под десно крило:

„Како долетиш, под пенџер падни,

„Под пенџером је ружа румена,

„А моја драга на пенџер' седи,

„На пенџер' седи, ситан вез везе;

„Ти ми поздрави љубезну моју:

„„Синоћ сам био с дилбер Илијом,

„„Синоћ сам био, и вино пио.””

Одлети соко двору Илијну,

„Ђуба му узе ту ситну књигу,

Она је гледа, соколу вели:

„Ти ми поздрави дилбер Илију,

„Нека не ода, двору нек иде;

„У башчи цвати ружа румена,

„Немам је млада с киме тргати;

„Соко ми пева у белу двору,

„Немам га млада с киме слушати.”

649.

## Тужба на и оље.

Равно поље, жао ми је на те,

Гди мој драги отиде низа те,

Он не рече: С Богом остај, драга,

Већ он клобук на очи намиче,

Црне очи у земљу обара,

Десну руку на срдашце меће.

Што он клобук на очи намиче,

То он вели: С Богом остај, драга;

Што он очи у земљу обара,

479

Воли скочит' низ бијелу кулу.
Она вара бана каурина:
„Стан' почекај, бане каурине,
„Док ја одем на горње чардаке.”
Оде Емка на горње чардаке,
Она гледа са бијеле куле,
Угледала свога бабе дворе
И код двора бијеле мејтефе,
Па говори Емина дјевојка:
„Бабин дворе, мој велики јаде!
„Мој мејтефе, мој велики страху! ¹⁵⁰)
„Доста ти сам страха поднијела,
„Док сам ситну књигу научила.”
И савила б'јелу антерију,
Заборави сацбаг у косама,
И скочила низ бијелу кулу,
Запео јој сацбаг за мушебак,

¹⁵⁰) Правилније би било страше, него страху, али сам ја од пјевачнца тако чуо, и чини ми се, да је сад тако обичније, и мислим, да су томе два узрока; прво, што се Х у нас сад слабо изговара, а по многијем мјестима не изговара ни мало; а друго, што оваковијех ријечи мало нма, које се у зват. падежу говоре (да би се изговор од старине задржао). Од сиромах, које се почесто говори, каже се сиромаше; тако се и од влах говорило влаше, но мало по мало заборавило се, да је то од влах, и почело се мислити на влаше (које би по правилу морало бити влашче). Тако сам слушао у Дубровнику, гдје се Х добро изговара, гријеше (од гријех), и. п. Иди гријеше од мене! (кад се ко чега аратосиља).

481

„И чули смо, да се оженио;

„Па идемо, да снаху видимо.

„Носимо јој од злата преслицу,

„На преслици Мисирско повјесмо.”

653.

Дар снаći

(од Дубровника).

Два бумбула сву ноћ препјеваше,

Пјевајући гору пријеђоше,

Гледала их Будимска ђевојка,

Пак је њима млада говорила:

„О за Бога, два бумбула млада!

„Ал' сте браћа, али братучеди?

„Ал' два друга из зелена луга?”

Веле њојзи два бумбула млада:

„Нит' смо браћа, нити братучеди,

„Нег' два друга из зелена луга;

„Имали смо и трећега друга,

„Пак смо чули, да се оженио,

„Ми идемо, снаху да видимо,

„Никаква јој дара не носимо,

„Него једну киту босиока,

„Кор'јен јој је од сувога злата,

„Гране су јој дробнога бисера.”

654.

Пису оно два славуја млада.

Два славуја сву ноћ препеваше

На пенџеру госпе бановице.

31

485

И царици јастук испод главе,
Султанијам' бисер од гръоца,
Кафеџији залфе и филџане,
Тутунцији кесе и камише.

Што је рекла, то је учинила:

Устала је у по ноћи сама,
Отворила Цариграду врата,

У цареве дворе ушетала,

И дигнула цару сарук с главе,

И царици јастук испод главе,
Султанијам' бисер са гръоца,

Кафеџији залфе и филџане,

Тутунцији кесе и камише.

659.

Травник зашаљен очима

(Т *).

Што се оно Травник замаглио?

Или гори, ил' га куга мори?

Ил' га Јања очим' запалила? —

Нити гори, нит' га куга мори,
Већ га Јања очим' запалила,

Изгореше два нова дућана,
Два дућана, и нова механа,

И мешћема, гдје кадија суди.

660.

Ум за морем, а смрш за вратом.

Подигла се једна чета мала,

Малена је, ал' је огњевита,

489

665.

Босиљак и роса

(из Рисна).

Поцмилио ситан босиоче:

„Тиха росо, што не падаш на ме?”—

„Падала сам за два јутра на те,

„Ово сам се била забавила

„Гледајући чуда великога,

„Бе се вила с орлом завадила

„Око оне зелене планине:

„Вели вила: „„Планина је моја””;

„Орле вели: „„Није, него моја.””

„Вила орлу крила саломила.

„Љуто цмиле тићи орловићи,

„Цмиле љуто, јест им за невољу;

„Ђешила их тица ластовица:

„„Не цмилите, тићи орловићи!

„„Повешћу вас у земљу Индију,

„„Бе штир коњу расте до кољена,

„„Бетелина трава до рамена:

„„Откле никад не залази сунце.””

„По томе се тићи уђешише.”

666.

Једно благосиља, а друго куне

Зора забели, оће да сване,

А рабар коња седла, да иде,

Стара му мајка чашу напија,

Чашу напија, а сузе рони,

496

678.

Дјечина игра

(у Сријему).

Женско дијете легне на трави на леђа и, опруживши ноге а прекрстивши руке и зажмуривши, учини се, као мртво; остале пак дјевојчице стану око њега, и посипајући га травом пјевају ову пјесмицу:

Умре, умре Рајоле, Рајоле,
Туђој мајци на крилу, на крилу;
Зовите му сестрицу, сестрицу,
Нек донесе свећицу, свећицу;
Зовите му Дамјана, Дамјана,
Нек донесе тамјана, тамјана;
Зовите му Кузмана, Кузмана,
Нек донесе рузмана, рузмана.
Гди ћемо га закопати? —
У рупицу под врбицу.

Кад једно тихим гласом запита: „Гди ћемо га закопати?"
А друго му одговори: „У рупицу под врбицу,” онда га једно
лати за ноге, а друго за главу, као да га понесу, но оно у томе
скочи и потрчи за дјецом, која се разбјегну, куд које, па
које стигне и ухвати, оно мора лећи, те се над њиме опет
на ново почне пјевати.

679.

Пјева се на бабинама.

Ој на делу на голему боб се зелени. —
А ко га је посејao, те се зелени? —

499

684.

Почетак буне на дахије

(1804)

Пуче пушка ниже Београда,
Даде гласе низ тијо Дунаво;
Друга пуче украј Дубокога,
Даде гласе покрај воде Саве,
Покрај Саве, Шапцу на крајину;
Трећа пуче усред Шумадије,
У Тополи селу племениту,
Даде гласе по свој Шумадији:
Уздиже се бутун Шумадија
И пред њоме Петровићу Ђорђе,
Задрма се Турска царевина,
Зачуди се седам краљевина,
Да што ради млада Србадија.

нога човјека, коме је надимак (име осим крштенога
имена, које у Црној гори готово сваки човјек има)
бно Кудуз, звали: О Кудузе! А осим тога може
бити, да је овој погрјешци мало узрок и оно, што
се у кнез и у витез (које се обје ријечи у Славен-
скоме језику свршују на Љ) у зват. падежу претвара
З у Ж (кнеже и витеже); а поред свега тога ваља
да ни ово није сувише споменути: рекао би човјек,
да се љепше чини, кад два сушт. имена у зват. па-
джу дођу једно за другим, да су на крају различна,
као што сам слушао и: „Рисну градЕ, на силу
трговче“! А може бити, да се за то пјева и: ШабАЦ
градЕ, мјесто ШапчЕ граде (?).

32 *

503

Ја посијах бјелицу шеницу
Далек' села, близу пута,
Крај луга зелена,
Крај луга зелена;
Наврани се лија с лисичићим',
Те поједе коку с пилићима,
Кока поједе бјелицу шеницу
Далек' села, близу пута,
Крај луга зелена,
Крај луга зелена.

Ја посијах бјелицу шеницу
Далек' села, близу пута,
Крај луга зелена,
Крај луга зелена;
Наврани се вујо с вучићима,
Те поједе лију с лисичићим',
Лија коку с пилићима,
Кока поједе бјелицу шеницу
Далек' села, близу пута,
Крај луга зелена,
Крај луга зелена.

Ја посијах бјелицу шеницу
Далек' села, близу пута,
Крај луга зелена,
Крај луга зелена;
Наврани се медо с медићима,
Те поједе вуја с вучићима,
Вујо лију с лисичићим',

512

Носи семе, да сеје;
Расрди се мој попа,
Просу семе из вреће,
Стрпа мене у врећу,
Па он узе ајкачу,
Па све мене по врећи!

696.

Карловчанин и Карловкиња.

А што су ми Карловкиње беле румене?
Вино пију, папар зобљу, те су румене.
Кад муж иде на орање, жена у крчму;
Кад муж иде са орања, жена у кревет:
„Јао мужу! леле мужу! умрети оћу!" —
„Јао жено, жива жељо! а што ми ти је?"—
„Јао мужу! леле мужу! глава ме боли."—
„Јао жено, жива жељо! да што ћу ти ја? —
„Јао мужу! леле мужу! тражи ми лека:
„Дозови ми нероткињу, која не роди,
„Да умеси погачицу трипут сејану;
„Испеци ми шарку коку, која не носи,
„И петлића без репића, који не пева;
„Донеси ми кондир вина од три године."

697.

Аласима (рибарима)

(из Сријена).

Све се њиве зелене, а аласке црне,
Алас капу накривно, у меану г.ељи;

728

А срете је момче Арамзада:

„Шаренгаћа, дуго јадна била!

„Јел' ти босој по снијегу зима?” —

„Није мене по снијегу зима,

„Но је мене на оџаку зима

„Код мојега нерадосна војна:

„Ја с' примакни, а он се одмакни;

„Ја га љубим, а он ме отури.”

Но јој рече момче Арамзада:

„Шаренгаћа, дуго јадна била!

„Да ти није озебао војно?” —

„Није мене озебао војно:

„Кадгођ коси, рукавице носи.”

Још јој рече момче Арамзада:

„Шаренгаћа, дуго јадна била!

„Да ти није огладњео војно?”—

„Није мене огладњео војно!

„Кад ми војно на орање пође,

„Опригам му шиник приганица,

„Чалабрчак, док приспије ручак;

„Кад му станем сигурати ручак,

„Умијесим седам овсеница,

„И три котла урде и сурутке,

„Натоварим на магарца ручак,

„Одаженем њему на орање;

„Све изједе, јад га задесио!

„Још кад сије, све хаљину свлачи;

„Кад му ниче, свак му се насмије.”

535

721.

Воин и сестра Иванова.

Пију вино тридест мартоноша,
Међу њима нежењен Воине,

Па беседи нежењен Воине:

„Сви жењени, ја сам неожењен,

„У Ивана лепу сестру кажу,

„Просио сам, али ми не даду;

„Мамио сам, али не ће за мном;

„Да идемо, да је отимамо.”

Онда скочи тридест мартоноша,
И узеше танке шајке лађе,

И одоше двору Иванову;

Танке шајке за двор привезаше,

А барјаке нуз двор прислонише,

Бојна копља у двор ударише;

Ал' беседи сестра Иванова:

„Да мој брате, Сењанине Иво!

„Чудне граје око нашег двора!”

Онда скочи Сењанине Ива:

У калчинам' без жути папуча',

Од наглости у кошуљи танкој;

Дочека га тридест мартоноша,

Свег' Ивана на сабља разнеше,

И отеше сестру Иванову,

Свезаше јој наопако руке,

И одоше двору певајући.

Кад су биљи Воину код двора,

А.п' беседи сестра Иванова:

„О Воине, за невољу војно!

538

Оде братац сестри у пооде.
Сестра брата лепо дочекала,
Под њиме је коња приватила,
Коња меће у стену камену
И пред њега ситно трње баца;
Брата води у бијеле дворе,
Пак дозива Тодора везира:
„Од' овамо, Тодоре везиру!
„Руке вежи, а ноге му пењи.”
Плаче Богдан, као дете мало,
Богдан плаче, а сестра му пева.
Мало време за тим постајало,
Али иде Загорчић Никола,
Дочека га љуба пред дворови:
„Од' овамо, господар-Никола,
„Ја улови Љутицу Богдана,
„Чини од њег', што је тоби драго,
„Сеци њега на седам черега,
„Череге му по друму разбаци.”
Али уђе Загорчић Никола,
Кад опази Љутицу Богдана,
Удари га ногом и папучом;
Ал' се моли Љутица Богдане:
„Та немој ме женски ударати,
„Већ ме удри, чим с' јунаци бију.”
Анцар вади Ника од појаса,
Да га сече на седам черега;
Ал' се моли Љутица Богдане:
„Богом брате, Загорчић-Никола!
„Не губи ме у двору твојему,
„Препашће се мила сестра моја,

15

20

25

30

35

40

539

„Сестра моја, верна љуба твоја;

45

„Препашће се моја два нећака,

„Два нећака, а два сина твоја;

„Већ ме губи, гди с' губе јунаци:

„Однеси ме под лака вешала.”

Кад то чуо Загорчић Никола,

50

Он повика своје верне слуге,

Уватише коње у кочије,

На њи баца свезана Богдана,

Па га носе под лака вешала.

Ал' се моли Љутица Богдане:

55

„Одреши ми моје беле руке,

„Да ти свучем зелену доламу,

„Да с' долама крвљу не упрља,

„Да је свучем, да ти је поклоним,

60

„Па је носи, и њом се поноси.”

Николи се жао учинило,

Пак он плаче, као дете мало,

Плачући му руке одрешио;

Трже сабљу Љутица Богдане,

65

На две поле пресече Николу,

Пак му баца поле на друмове,

И он седа на лаке кочије,

Пак он иде сестри у дворове.

Далеко га сестра угледала,

70

Она бежи у бијеле дворе;

За собом је дворе затворила,

Виче Богдан сестри кроз пенџере:

„Није фајде, отвори ми дворе,

„И.л' за вољу, ил' ћеш за невољу.”

75

540

Не ћ сестра да отвори врата,

Богдан врата сабљом исекао,

Пак узима своја два нећака,

И о камен главе им разбија,

А сестри је просекао дојке,

И кроз дојке промолио руке;

Обадва јој ока извадио,

И обадва у џепове меће,

Пак он седе на добра коњица,

И отиде двору бијеломе.

Далеко га мајка угледала,

Мало ближе пред њег' ишетала,

И под њим је коња приватила,

Плачући га запиткује Мајка:

„Што т' је, рано, крвава долама?

„Што си, рано, ти завио главу,

„Завио си свиленом марамом?”

Богдан мајци плачући беседи:

„Лепо ме је сестра дочекала,

„Са сестром сам с' лепо почастио,

„Сестра ме је напојила вином,

„Вином ми је коња поливала,

„Пак је коњиц осетио вино,

„И за то ме збацио на земљу,

„О земљицу разбио сам главу;

„Већ на, мајко, зелену доламу,

„Из џепова вади ти колаче.”

Маша с' мајка у џепе долами,

Пак извади две трњине црне;

А.г' то нису две црне трњине,

Већ су ово два кћерина ока.

80

85

90

95

100

105

541

724.

Опеш Љутица Богдан и сестра му.

Пије вино Љутица Богдане

С остарилом на вечери мајком;

Кад се мало понапише вина,
Те им винце униђе у лице,

А ракија говорити пође,

Стара мајка сузе проливаше:

„О Богдане, мој рођени сине!

„Кад су Турци земљу поарали,

„Поробили и старо и младо,

„Ондај су ти сеју заробили,

„Јединицу сестрицу Јелицу,

„Зароби је Бошњанине Мујо,

„Одведе је Босни каменитој.”

Осмену се Љутица Богдане:

„Добро сам га, мајко, запазио,

„Кад сам њега по горици гон'о,

„Од њег' моју сеју отимао,

„Близу сам му ђога догонио,

„Мало сам га пером окачио

„Од мојега перна буздована,

„Три сам њему ребра преломио,

„И утече, весела му мајка!

„Мати моја, није давно било,

„Сад је таман десета година.”

Моли њега остарила мајка:

„Иди, сине, Љутица Богдане,

„Те полази сестрицу Јелицу.”

А беседи Љутица Богдане:

5

10

15

20

25

543

И упита, јели дома Мујо,

60

А сеја му тијо проговара:

„Није дома, и не би.ю ти га!

„Ево има три бијела дана,

„Ко је оч'о у лов у планину,

„Еда Бог да, да ми и не дође!—

65

„Ајде, брате, у бијеле дворе,

„Да с' одмориш и напијеш вина.”

Уђе Богдан у бијеле дворе,

Па он седе пити рујно вино;

Она куја, орјатско колено,

70

У вино му бенђелуке меша,

Док опоји Љутицу Богдана,

Леже јунак стрмо без узглавља;

Она води виловна ђогата,

Води њега у арове пусте,

75

Па узима коњске букагије,

Те окива браца рођенога,

И на руке троје завезице,

Око врата тешкога синцира.

Док је куја брата оковала,

80

У том стиже Бошњанине Мујо,

Одма му је радо истрчала,

Под њиме је вранца уватила.

Беседи јој Бошњанине Мујо:

„Не радуј се, моја мила љубо,

85

„Ништа теби уловио нисам.”

Она њему радо проговара:

„Ја сам бољег лова уловила:

„Брата мога, а шурака твога.”

Кад то зачу Бошњанине Мујо,

90

545

Ал' му с вином чаше не додаје.

Кад се Мујо напојио вина,

Он беседи •Љутици Богдану:

„А Бога ти, Љутица Богдане!

125

„Кад си мене по планини гон'о,

„Да си мене онда уватио,

„Којом би ме смрћу уморио?”

Беседи му Љутица Богдане:

„А Бога ми, Бошњанине Мујо!

130

„Право ћу ти јунак казивати:

„Да сам тебе онда уватио,

„Јадном би те смрћу уморио:

„Водио б' те на крстате путе,

„Сек'о би те на четири стране,

135

„Обесио о четири гране,

„Куд прооде често кириџије,

„Нек глас носе свуда по свијету,

„Кад је Богдан Муја погубио.”

Кад то чуо Бошњанине Мујо,

140

Одма виче вијерницу љубу:

„Дај ми, љубо, коње и кочије,

„Да ја гоним •Љутицу Богдана

„На раскршће, куд пролазе људи,

„Још од Босне млюге кириџије,

145

„Нек' казују свуда по свијету,

„Да је Мујо посек'о Богдана.”

Она куја, орјатско колено,

Итро скочи и коње повата,

И дигоше Љутицу Богдана,

150

Отера га Бошњанине Мујо;

Накричује сеја неверница:

35

347

Па он узја бијесну вранчину,

А ђогата води у поводу,

Оде јунак двору бијеломе,

Оде двору здраво и весело

Певајући друмом широкијем:

„Весели се, Богданова мајко!

„Док ти дође Љутица Богдане,

„Жалосне ће гласе донијети,

„Како је се помирио с Мујом

„И Јелицу сеју даривао."

Кад је дошћо двору бијеломе,

У сусрет му мајка истрчала,

Па увати за ђиздине вранца,

А Богдана сина укорава:

„Јесам ли ти беседила, сине,

„Да ће тебе даривати Мујо!"

Богдан мајци тијо беседио:

„О Бога ми, моја стара мајко!

„Није ми га с вољом поклонио,

„Није с вољом, него за невољу;

„Ако ми се, мајко, не верујеш,

„Погледај ми сабљу о ункашу,

„Сва крвава бритка до балчака;

„Још отиђи виловну ђогату,

„Те ти види, шта је у зобници,

„Ил' је глава, ил' златна јабука."

Кад му види мајка остарила,

Ал' нејака Усеина глава!

То му мајци мило не бијаше,

Ал' Богдану ништа не смијаше.

185

190

195

200

205

210

35 *

552

„Што с' толике свате потрудио
„И толике коње поморио,¹⁶⁹)

¹⁶⁹) Довде сам ову пјесму и овако слушао.

Лепа Мара на чардаку спава,
Код ње мајка беле даре слаже,
Даре слаже, грозне сузе рони,
Па беседн лепе Мара мајка:
„Спавај, Маро, спавај, кћери моја!
„Каквом сам те рсузину дала,
„Не ћеш, Маро, ни поћу спавати;
„А камоли на беломе дану:
„Какву њему стару мајку кажу:
„Кад говори, громови ницају;
„Кад погледа, муње сијевају;
„А кад одн, све се земља тресе.”
Али Мара мајци одговара:
„Не дај мене, мајко, за Ерцега.” —
„Како ћу те ја не дати, ћерко?
„Кад је баба синоћ дар примно:
„Баби дао коња оседлана,
„Брацу Јови сребрну челенку,
„Стрини Јели сукњу од скерлета,
„Мени, Маро, круну од бисера.”
Али Мара мајци одговара:
„Мили Боже, не ћу мајку клети!
„Здрава, мајко, круну подерала
„У земљици без јаркога сунца!
„Болан баба из двора гледао,
„Гди му туђин добра коња води!
„Здраво браца подер'о челенку
„У тавнини а у Турској руци!”
„Стрина Јела сукњу овранила
„За својије све девет синова!
„Шта ћу, мајко, од горкије мука?
„Ја ћу лећи, па ћу и умрети,
„Ти ме покриј тананим покровом,
„Па кад чујеш бубње и свирале,
„Ти изнији на двор пред капију,
„Па устави кићене свагове,
„Па ти реци Ерцегу Степану:

555

„И виђаш ли Ерцега Стјепана?

„Стоје ли му двори отворени

„И у двору коњи оседлани?

„Спрема ли се, хоће л' по ђевојку?”

Зв'језда њојзи тихо одговара:

„Ој Бога ми, лијепа ђевојко!

„Ја преходим с исток' до запада,

„И долазим над Ерцеговину,

„Виђела сам Ерцега Стјепана,

„Б'јели су му двори отворени

„И у двору коњи оседлани,

„Он се спрема, хоће по ђевојку;

„Али не ће по те, већ по другу;

„Тебе куде троји просиоци:

„Једни кажу, ода зла си рода;

„Други кажу, љута, као гуја;

„Трећи кажу, санљива, дремљива.”

Ђуто куне лијепа ђевојка:

„Који каже, да сам од зла рода,

„Не имао од срца порода!

„Који каже, љута као гуја,

„Гује му се око срца виле!

„У перчину љето љетовале,

„У њедрима зиму зимовале!

„Који л' каже, санљива, дремљива,

„Боловао девет годин' дана,

„Не имао у болести санка!”

557

Сузама је сестрица Милица,
Сузама је море замутила,
А јадима уставила лађу,
Нико не мож' да отисне лађе.
Ал' беседе три возара млада:
„Да пустимо Милету с Милицом,
„Еда б' како отиснули лађу.”
Кад пустише Милету с Милицом,
Оде лађа морем пливајући,
А Милица с брацем певајући.

730.

Шуичкиња Мара

(из Сиња).

Пасла овце Шуичкиња Мара
У Шуици ¹⁷⁰) повр Малована,
Шњом пореде два чобана млада,
Петар једно, а Никола уруго;
Петар вели: „Дивојка је моја,”
А Никола: „Није, веће моја,”
А вели им Шуичкиња Мара:
„Оба млада, оба мени драга,
„Оба липа, жива мајци била!
„Један стани навр Малована,

¹⁷⁰) Жена, од које сам ову пјесму преписао, одговорила ми је, да је Шуица негдје у Босни планина, а Молован брдо у њој; но поп Павле Карано-Твртковић увјеровао ме је, да је Шуица село и крозањ поток, а Молован ондје планина.

559

Трећа кука, нигда не пристаје;
Која кука јутром и вечером,
То је мајка Маре дијевојке;
Која кука, кад јој на ум падне,
То је стара Петрова маћија;
Која кука, нигда не пристаје,
То је стара Николина мајка.

731.

Ласшавица и кукавица.

Говорила тица ластавица:
„Благо теби, сиња кукавице!
„Кад с' не лежеш кући у комину,
„Те не слушаш јада свакојака,
„Бе се куну двије јетрвице.
„Старијој је млађа говорила:
„Кучко једна, не јетрва моја!
„Ти не имаш од срца порода.”
„А старија њој је говорила:
„„Еда Бог да, јетрвице моја!
„„Родила си сина Мијаила,
„„Још родила девет мили кћери!
„„Све се девет теби помамило!
„„Мијаила на пут опремила,
„„А са пута он ти не дошао,
„„Грдније ти рана допаднуо!””
„Како с' клеле, тако се уклеле:
„Она роди девет мили кћери,
„Све се девет њојзи помамише;
„Мијаила на пут опремила,

563

Тудар паса челебија Мујо.

Божју јој је помоћ називао.

„Божја помоћ, Љубовића Фате!

„Узми мене, биће боље тебе.”

Ма говори Љубовића Фате:

„Да луд ли си, челебија Мујо!

„Не би мене ни за слуге био,

„А камоли, да ми лице љубиш!”

Кад то зачу челебија Мујо,

Он је Фати тако бесједио:

„Ако мене, Фато, узет' не ћеш,

„Жива мене на рамену глава!

„Фалићу се, ђе бих долазио,

„Да је тебе чедо под појасом.”

За то Фате ни хабера нема,

Него везе за ђерђефом веза.

Отолен ми јадан Мујо пође,

И окрену пољем широкијем;

Али су га гласи допанули,

Да је паша шатор разапео,

Разапео, на Ракитно равно,

К њему иду аге и спахије;

Тамо пође челебија Мујо,

Ту се паши смјерно поклонио,

Целива му скуте и кољено,

Ал'је паша Мују бесједио:

„Како си ми, челебија Мујо?

„Јес' ходно уз Ерцеговину?

„Јес' до'дио двору Љубовића?

„Како су ми девет Љубовића?

„Јесу ли ми здраво и весело?”

36 *

567

Није мог'о срцу одољети,
Већ он иде Бул-кадуни младој:
„Богом сестро! Бул-кадуна млада,
„Дај ти мене танану кошуљу,
„Што је носиш у неђељу младу;
„И метни ми расток на обрве,
„Кара боју на кара зулове,
„Рум нило на бијело лице;
„Оплети ме ситно ђевојачки:
„Од петоро и од деветоро;
„И дај мене варакли преслицу,
„Уз преслицу шимширли вретено,
„На преслици Мисирско повјесмо,
„Па ме пусти међу твоју мобу,
„Да ја видим прошену ђевојку.”

То је када за Бога примила,
Па му даде танану кошуљу,
Што је носи у неђељу младу,
И метну му расток на обрве,
Кара боју на кара зулове,
Руменило на бијело лице;
Оплете га ситно ђевојачки:
Од петоро и од деветоро;
И даде му варакли преслицу,
Уз преслицу шимширли вретено,
На преслици Мисирско повјесмо;
Још га када л'јепо сјетовала:

„Курво једна, Болозановићу!
„Када дођеш међу моју мобу,
„Што је старо, пољуби у руку,
„Што је младо, у шећерна уста,

575

„И десетог Јову нејакога
„У повоју и у пеленама.”
Не ће сини мајку· да пооде,
Док нејаки Јова не дорасте
До вранога коња и до седла,
И до копља и до бритке сабље.
Нејаки је Јова дорастао
До вранога коња и до седла,
И до копља и до бритке сабље;
Тада сини мајку поодише;
Сваки мајци по жут кавад носи,
Млади Јова повој и пелене,
У чем' га је мајка оставила.
Лепо и је мајка дочекала,
Частила и до петнаест дана;
Лепо и је мајка даривала:
Сваком сину коња и сокола,
Младом Јови коња и девојку:
Не би л' Јова мајци опростно,
Што га ј' мајка малог оставила
У повоју и у пеленама.
Лепо мајка сине испратила,
Преко горе преко Јаворове;
Кад су били у Смиљево поље,
Лепо су се с мајком изљубили,
Изљубили, пак су се растали;
Ал' се мајци то на жалост даде:
Она паде у зелену траву,
Жива паде, с душом се растаде.
Вратише се девет мили сина,
Буздовани раку ископаше,

577

А Ајкуна с мајком у ложницу,
Те легоше у меке душеке.

Заспала је Ајкунина мајка,
Ал' не спава Ајкуна ђевојка,
Веће она иде у ризницу,
Па отвора сактијан-сепете,

Те узима небројено благо,
И облачи мушко одијело;

Па силазн у доње ахаре,
Она буди роба Дилавера:

„Устан', ропче, мој по Богу брате!

„Да бјежимо преко воде Саве;

„Твоју ћемо походити мајку."

Њој говори ропче Дилаверче:

„Бјеж' одатле, Туркиња ђевојко!

„Ја ћу с тебе изгубити главу."

Заклиње се Ајкуна ђевојка,
Заклиње се, и вјеру залаже,
Да га она преварити не ће.

Тада скочи ропче Дилаверче;

Два најбоља коња оседлаше,
Побјегоше преко воде Саве.

Кад у јутру јутро освануло,
Тражи сестру ага Асан-ага,
Да отпише књигу зету своме;

Кад дођоше у зелену башчу,
Нађоше јој црвене пашмаге,
Ђе је добра коња посједнула
И побјегла преко воде Саве.

Томе су се они досјетили.

Тад' Ајкуни мајка књигу пише:

37

579

„Одвешћу је Госпи на Омлово,¹⁷⁾

„Мени ће је Госпа оздравити.”

А кад она ричи разумила,

Диверу је тијо бесидила:

„Вира моја, мој диверу Павле!

„Није Ана од горице бона,

„Већ је Ана и одвише липа;

„Купи свате знано и незнано,

„И туђина зови за дивера,

„Немој Иве брата рођенога;

„Јер је Ана и одвише липа,

„Ти ћеш с Ане изгубити главу.”

А кад Павле ричи разумио,

Одма трчи на муштулук мајци:

„Мен' муштулук, моја мила мајко!

„Дарова ми невистица секу;

„И она је мени говорила,

„Да сакупим кићене сватове,

„И туђина зовем за дивера,

„А не Иву брата рођенога;

„Да је Ана и одвише липа,

„Да ћу с Ане изгубити главу.”

А мајка је њему говорила:

„Муч', не лудуј, драго дите моје!

„То је твоја велика срамота,

„Да туђина зовеш за дивера,

„Пе Пвана брата рођенога.”

Пак су липе свате сакупиљи,

Пака илу по младу дивојку.

¹⁷⁾ т. ј. светој Богородици у цркви на Омлову.

37 *

585

Од Турчина Фети-беговића;
Јер је јунак у мајке просио
Још малену од седам година,
Седам пута у седам година.
Мајка јој се јаду досјетила,
Пак с ње скида рухо ђевојачко,
На њу меће рухо невјестинско,
И на руке златне прстенове;
Па отиде за гору на воду,
Ал' на води Фети-беговићу,
Копљем јунак бистру воду мути.

Вели њему Јагода ђевојка:
„Не мут' воде, незнани јуначе!

„Војно ми је са војске дошао,
А у двору воде не нашао,

„Не смијем му мутне донијети.”

Њој говори Фети-беговићу:

„Ој Бога ти, танана невјесто!

„Чија с' љуба? Чија ли си сеја?”—

„Ја сам љуба Јова Поповића,

„А сеја сам Краљевића Марка.”

Ал' говори Фети-беговићу:

„Ја см' и Јово два по Богу брата,
„Ти си моја по Богу снашица.”

Наточи јој воде у судове,

Пак јој даде лаке пратиоце',

Те је прате кроз гору зелену,

Ђе је сама а не има друга

Да је није кроз горицу туга.

Па он оде двору бијемоме,

Те казује својој старој мајци:

591

„Код ове воде студене?”

Лауш бан њојзи беседи:

„Ја чекам лепу Јелицу,

„Ивана бана сестрицу.”

Кад Јела речи разабра,

Подигла калпак са чела,
Гротом се млада насмеја;

Лауш бан не мож’ да позна,
Јела је мудра премудра,

Па она бану беседи:

„Тако ти Бога, Лауш-бан!

„Рад би се јунак женити,

„Би л’ мог’о Јелу видети?

„Рад би је јунак просио.”

Лауш бан Јели говори:

„Прођи се, брате незнани!

„Не мо’ш је младу видети,

„Камо л’ за љубу добити.”

Опет га Јела запита:

„Тако ти Бога, Лауш-бан!

„Оће ли Јела запста

„У Бршљан гору зелену

„На ову воду студену,

„Да ладне воде заити?”

Лауш бан Јели говори:

„Ја сам је до сад чекао.”

Тад’ Јела бану беседи:

„Дајдер ми ону тиквицу,

„Да ладне воде заитим

„И бело лице умијем.”

Лауш бан да,де тиквицу,

55

60

65

70

75

80

595

„Тер си доша' за гору на воду?”
А она је њему бесидила:

„Вира моја, војевода Јанко!

„Разболи се Дора сестра моја,

„Тер је мене она заклињала,

„Да донесем воде иза горе.”

Кад је Јанко ричи разумио,

Онда јој је тијо бесидио:

„Дај ми видро, дите Николица,

„Дај ми видро, да ти додам воде

„А за љубав Доре сестре твоје.”

А кад јој је воду додавао,

Она му је липо зафалила,

Пака оде прико поља равна;

Кад је била насрид поља равна,

Она виче танко гласовито,

Да је она гиздава дивојка,

По имену млада Доротија.

А кад зачу војевода Јанко,

Он полети низ то поље равно,

Да уфати гиздаву дивојку:

Ал' ј' уфатит' Јанко не могаше,

Јер из поља у гору униде.

749.

Три кћери Омер-беговице.

У кадуне Омер-беговице

До три кћери на удају кажу:

Ђузел Ата и лијепа Фата,

И Мерјема на гласу дјевојка;

38 *

600

Пак огрће диван-кабаницу,
Ни дугачка, ни врло широка,
Већ кан' да је за њу сакројена;
Меће руке у сви.л'не џеповс,
Ал' у њима пет стотин' дуката;
Пак на дору натовари платно.
Оде Мара двору певајући,
Оста Туре крај воде плачући.

751.

Оиш шо, или друкчије.

Платно б'јели Скадарка дјевојка
Ниже Скадра града бијелога
На Бојани студеној водици;
Туда чобан своје стадо јави,
Стадо јави, дјевојци бесједи:
„Купи платно, Скадарка дјевојко!
„Купи платно, бјежи своме двору;
„Ево иде сва царева војска,
„Покупиће твоје б'јело платно."

5

Ал' бесједи Скадарка дјевојка:
„Не будали, чобан од оваца!
„Није мајка родила јунака,
„Ни кобила коња ождр'јебила,
„Који б' к мени воду препливао,
„Покупио моје б'јело платно."

10

Док су они у ријечи били,
А.г' ето ти војске на Бојану.
С ону страну те воде Бојане,
С ону страну Турска леже војска;

15

601

А.г' дозива паша господине: 20

„Ид'отале, Скадарка дјевојко!

„Не б'јел' платна, не плаши нам коња,

„И не дражи по војсци јунака;

„Јер ћу наћи у војсци јунака,

„Који ћ' к тебе воду препловити, 25

„Уватити Скадарку дјевојку.”

Одговара Скадарка дјевојка:

„Да Бога ми, пашо господине!

„Док је мени по Скадру јунака,

„Не бојим се твојије Турака.” 30

Цикну паша, како змија љута,

Па он пусти по војсци телала:

„Није л' мајка родила јунака

„И кобила коња ождр'јебила,

„Којино ће воду препловити, 35

„Уватити Скадарку дјевојку,

„Довести је паши на дивана;

„Паша би му комад љеба дао,

„Комад љеба, четрдесет села.”

Сви јунаци ником поникоше 40

И у црну земљу погледаше,

Не пониче Туре азнадаре,

Већ бесједи паши господину:

„Да Бога ти, честити везире!

„Јели тестир воду препловити?”— 45

„Јесте тестир, Турско момче м.ладо!

„Јесте тестир, Бог те научю!”

Онда скаче Туре азнадаре,

Оно скаче у воду Бојану

На дорату на добру коњицу; 50

603

Њега брати Скадарка дјевојка:
„Богом брате, Турско момче младо!

„Не носи ме паши на дивана,
„Већ ме пуштај двору бијеломе; 85

„Јер сам млада скоро испрошена
„За влашића Шестокриловића,

„У пићу је тешка попилица,
„А у кавзи љута кавгаџија,

„Оће вратит' жао за срамоту; 90

„Пуштај мене двору бијеломе,
„Ја ћу тебе за брата држати."

Но то Туре ни слушати не ће,
Већ је баца за се на коњица,

Три пута је опасало пасом, 95
А четвртом од сабље кајасом,

Па наплови на воду Бојану,
Он наплови, и на брег исплива.

Кад је Туре на брег испливало,
Оно сјало са свога дората,
Пак се мало било забавило

Изл'јевајућ' воду из чизама;
Ал' дјевојка одвећ мудра била,
Она тргну коња за уздицу,

Па окреће доље низ водицу,
Как' окрену, у Бојану скаче;

Кад се Туре натраг обазрело,
Ал' дјевојка на полу Бојане.

Њу ми сестри Туре азнадарче,
Њу ми сестри Богом великијем

И заклиње светијем Јованом:
„Богом сестро, Скадарка дјевојко!

110

611

„Ал' сам б'јело размрсила платно;
„Ти не казуј бегу господину,
„Сутра ће ми моја мајка доћи,
„Дон'јеће ми од злата кошуљу,
„Теби ћу је на приказе дати.”
Али она тога и не слуша,
Веће иде у чардаке горње,
Пак дозивље бега господина:
„О мој сине, беже господине!
„На покољ те оженила мајка!
„А у з'о час снашицу добила!
„Све ми б'јело помрсила платно.”
Кад то чуо беже господине,
Да га кори своја стара мајка,
Да га кори, беговицом младом,
Он дозивље беговицу младу,
Пак је њојзи тихо бесједио:
„Ходи горе, моја вјерна љубо,
„Ходи горе, у чардаке горње,
„Пак ми стери мекане душеке,
„.Ђуто ме је забољела глава,
„Чини ми се, пребољет' је не ћу.”
Кад то чула беговица млада,
Она иде у чардаке горње,
Пак му стере мекане душеке ;
К њој долази беже господине,
Пак потрже ноже оковане,
Те удара беговицу младу,
Удара је по свилену пасу,
Па ножу је чедо извадио,
Пак дозивље сестру своју младу:

39 *

613

„Обноси ме туђа мајка Божјом неправдом,
„Да ја љубим тебе, Павле, мила девера;
„Твоја мајка, права жена, право говори;
„Ид' у цркву, Богу с' моли, право говори.” ¹⁷⁵)

Слушао и Бурђу кнеже идућ' из лова:

„Ајде, ајде, лепа Јањо, стерат' ложницу.”—

„Ајде, ајде, Бурђу кнеже, јоште је рано.”—

„Ајде, ајде, лепа Јањо, нека је рано.”

Тада оде лепа Јања стерат' ложницу,

За њом иде Бурђу кнеже анцар оштрећи,

А за Бурђем мушко чедо вриском вриштећи;

Ал' беседи лепа Јања свом мушком чеду:

„Врат' се натраг, мушко чедо, свом белом двору,

„Данас мајци суђен данак главу губити.”

Трже анцар Бурђу кнеже из итра лова,

Те погуби лепу Јању стерућ' ложницу.

Па отиде Бурђу кнеже у итар ловак,

Сусрете га млађанићан Јањин браине,

И он носи киту руже у десној руци,

Те је даје Бурђу кнезу у итром лову:

„Па ти, зете, киту руже из десне руке,

„Те ти подај лепој Јањи, милој сестрици,

„Јер је њојзи мила ружа од милог брата.”

А.г' беседи Бурђу кнеже у итром лову:

„Ој Бога ти млађанићан Јањин браине!

„Ако јој је и кад била, сада јој није: ¹⁷⁶)

„Вити плећи земљу мери, јеши дугачка;

„Очицама звезде броји, јели и много”

¹⁷⁵) Ваља да је ово Јања у пронији рекла (?).

¹⁷⁶) Т. ј. мила.

614

Њему вели млађанићан Јањин браине:
„Ил' од Бога, ил' од тебе, мој мили зете?"
Ал' беседи Ђурђу кнеже у итром лову:
„Ниј' од Бога, већ од мене, од кнеза Ђурђа."
Трже анцар млађанићан Јањин браине,
Те погуби Ђурђа кнеза у итром лову.
Гледао и лепи Павле, мили девере,
Па изива стару мајку из бели двора:

„Изиђ', мајко, пред дворове, те гледај чудо:
„Какав с' зајам узајмила, вратио ти се;
„Какво с' семе посејала, и никло ти је:
„У пољу ти јелен лежи, дома кошута,
„Код кошуте живо лане, мртво копиле." ¹⁷⁷)

756.

## Нвсрећиа удаја.

Фату просе двоји просиоци:
Једно јесте Алил момче младо,
А друго је стари Јемин-ага;
Ал' говори Фатимина мајка:
„Пођи, Фато, пођи за Јемина;
„Што је, Фато, у Алила блага,
„То ће Јемин уз јабуку дати."
Фата ћути, ништа не говори.
Мајка Фату даде за Јемина.
Зла Јемину срећа прискочила,
Те Алила у сватове зазва.

¹⁷⁷) Овога посљедњега стиха ја не разумијем: може би-
ти, да је узет из какве друге шјесме.

615

Кад повели љепоту дјевојку,
Јашу коње буле јенђи-буле,
Шњима јаше Фатима дјевојка,
Она пита буле јенђи-буле:
„Које ј' овдје Алил челебија?
„Које ли је стари Јемин-ага?”
Њојзи кажу буле јенђи-буле:
„Ен' оно је Алил челебија
„У алету у ал-ћергелету,
„Што се титра златним буздованом;
„Благо мајци, која га родила!
„А и оној, која га узљуби!
„А оно је стари Јемин-ага,
„Што ј' на њему зелена кадифа,
„А с'једа му брада до појаса,
„Коња јаше с кумом у поредо.”
Фата мучи, ништа не говори,
Сузе рони низ бијело лице.
Кад дођоше двору Јеминову,
Изишле су сестре Јеминове,
Једна носи жита, друга меда:
„На ти, снахо, жита, да си житна;
„На ти, снахо, меда, да си медна.”

Проговара Фатима дјевојка:
„Ид'т' од мене, сестре Јеминове!
„Нит' ми дај'те жита, нити меда,
„Већ ми каж'те високе чардаке,
„На чардаке мекану постељу,
„Гдје вам дуго боловати не ћу;
„А кад дође моја стара мајка,
„Ви кажите нематери мојој:

616

„Умори ме Јеминово благо,
„Неимање Али.г-челебије.”
То изрече, па се раста с душом.

757.

Павловица и њезин дјевер Пешар.

Петар коси поред Саве траве,
Јока б'јели на б'јелилу платно;
Немило је Петар дозиваше,
Неми.ю се Јока одзнваше:
„Што ме зовеш, мој ђевере Петре?” -
„Не зовем те, да ти запов'једам,
„Већ те зовем, да те нешто питам:
„Које м.ладе с тобом доведене,
„Свака носи чедо у наручју,
„А и друго носи под појасом;
„Ти га јоште под појасом немаш?”-
„Не питај ме, мој ђевере Петре!
„Већ ти питај твога брата Павла:
„Ево има девет годиница,
„Како сам ти млада доведена,
„Још ја не знам, ђе ти братац спава,
„Бе ли спава, ђе л' се распасује.”

Петар снаси тихо говорио:
„Иди пошљи Павла у тазбину,
„Простри мене, ђе простиреш Павлу,
„А покриј ме, чим покриваш Павла.”
Она оде двору бијеломе,
Те оправи Павла у тазбину,
Па прострије Павлову постељу,

618

„Нити цвати, нит' семе доноси,
„Нити знаде, што је мушка глава;
„Зар ти ниси, сине, мушка глава?
„Зар ти немаш на срдашцу биља?”

Ал' беседи млади Вукомане:

„Ој старице, моја мила мајко!

„Зазор ми је за то беседити,

„Ал' ти оћу право казивати:

„Кад си мене оженила, мајко!

„И свели сте двоје младенаца,

„Ја сам тео обљубит' јој лице,

„Ал' је она мене побратила,

„Да живимо, к'о брат и сестрица”

Ал' беседи мила стара мајка:

„Вукомане, мој једини сине!

„Да те нисам ни сад оженила,

„А камоли пре девет година!

„Кад је мене твој баба довео,

„Ја сам њега двапут побратила,

„Он је мене трипут ударао:

„„Нисам тебе за сестру довео,

„„Већ сам тебе за љубу довео.””

Још не прође ни година дана,

Чедо роди млада Вукоманка,

Чедо роди, и баш мушка глава.

759.

Чини на Алил-агиници.

Шетала се Алил-агиница

По босиљку по раноме цвећу,

620

„Итро сада, драга снао моја!

„Ти отиди твоме белом двору,

„Те умеси пребелу погачу

„И донеси везену кошуљу;

„Просио је братац Алил-ага,

„Просио је ћерку диздареву,

„Она вам је учинила чини;

„Да идемо, да је сестримимо,

„Пс би ли вам очинила чини.”

Итро оде Алил-агиница,
Умесила пребелу погачу,

Па узима танању кошуљу,

И одоше ћерки диздаревој:

„Божја помоћ, ћерко диздарева!”—

„Бог помог’о, снао и заово!

„Која вам је голема невоља?”

Вели њојзи Цавер-беговица:

„Ми смо дошле, да те сестримимо:

„Ево тебе везена кошуља,

„Очини нам, што си учинила!”—

„Не очини, што сам учинила!

„Чинила сам деветоре чини,

„Све сам девет у ватру бацила.”—

„Богом сестро, ћерко диздарева!

„Ево тебе бијела погача,

„Очини нам, што си учинила!”—

„Не очини, што сам учинила!

„Чинила сам деветоре чини,

„Све сам девет у воду бацила.”

К њој приступи Алил-агиница:

629

XX

ПЈЕСМЕ БАЧВАНСКЕ НАШЕГА
ВРЕМЕНА. ¹⁷⁹)

764.

Дјевојке припијевају момцима.

Брала би сасу, љубила би Васу.

Дико, Васо! у дики те нема;

Што си дичан, то те име дичи.

Брала би ситу, љубила би Миту.

Дико, Мито! у дики те нема;

Што си дичан, то те име дичи.

Брала би шашу, љубила би Јашу.

Дико, Јашо! у дики те нема;

Што си дичан, то те име дичи.

Брала би грожђа, љубила би Ђорђа.

Дико, Ђоко! у дики те нема;

Што си дичан, то те име дичи.

Брала би зову, љубила би Јову.

Дико, Јово! у дики те нема;

Што си дичан, то те име дичи.

¹⁷⁹) Ја имам још неколико пута оволико Бачванскијех пјесама нашега времена; али их понајвише није за штампу, а многе не вриједе, да се штампају; него сам из свију њих ове изабрао, као најљепше и најдостојније друштва осталијех нашијех народнијех пјесама.

633

„Па ће рећи, да се милујемо;
„Ми се никад ни видили нисмо,
„Само смо се трипут пољубили,
„Да ко броји, стотина би била;
„Да ко пише, иљада би била."

771.

Оиеш свјеш дики.

Да знаш, дико, куда ваља проћи,
Мог'о би ми свако вече доћи:
Око пласта, па на мала врата;
Ал' се чувај, да не чује тата;
Ако л' чује из кревета тата,
Оћеш, дико, заглавити врата.

772.

Оиеш свјеш дики.

Прођи, дико, и нашим сокаком,
И наша је кућа украј пута;
А кад будеш наспрам двора мога,
И ти видиш кога старијега,
Шешир скидај, у руку целивај,
За све питај, за мене разбирај:
„Шта вам ради највећа девојка,
„Ваша кћерка, а моја швалерка?”