1.

Свеци благо дијеле.

Мили Боже! чуда великога!
Или грми, ил' се земља тресе!
Ил' удара море у брегове?
Нити грми, нит' се земља тресе,
Нит' удара море у брегове,
Већ дијеле благо светитељи:
Свети Петар и свети Никола,
Свети Јован и свети Илија,
И са њима свети Пантелија;
Њим' долази Блажена Марија,
Рони сузе низ бијело лице.

Њу ми пита Громовник Илија:
„Сестро наша, Блажена Марија!
„Каква ти је голема невоља,
„Те ти рониш сузе од образа?“

Ал' говори Блажена Марија:
„А мој брате, Громовник Илија!
„Како не ћу сузе прољевати,
„Кац ја идем из земље Инђије,
„Из Инђије из земље проклете?

„У Инђији тешко безакоње:
„Не поштује млађи старијега,
„Не слушају ђеца родитеља;
„Родитељи пород погазили,

„Црн им био образ на дивану
„Пред самијем Богом истинијем!

5

10

15

20

25

1

2

„Кум свог кума на судове ћера,
„И доведе лажљиве свједоке
„И без вјере и без чисте душе,
„И оглоби кума вјенчанога,
„Вјенчанога или крштенога;
„А брат брата на мејдан зазива;
„Бевер снаси о срамоти ради,
„А брат сестру сестром не дозива.“

30

Њој говори Громовник Илија:

35

„Сејо наша, Блажена Марија!
„Утри сузе од бијела лица,
„Док ми овђе благо под'јелимо,
„Отић' ћемо Богу на диване,
„Молићемо Бога истинога,
„Нек нам даде кључе од небеса,
„Да затворим' седмера небеса,
„Да ударим' печат на облаке,
„Да не падне дажда из облака,
„Плаха дажда, нити роса тиха,
„Нити ноћу сјајна мјесечина,
„Да не падне за три годинице;
„Да не роди вино ни шеница,
„Ни за цркву часна летурђија.“

40

45

Кад то чула Блажена Марија,
Утр сузе од бијела лица.

50

Када свеци благо под'јелише:
Петар узе винце и шеницу,
И кључеве од небеског царства;

А Илија муње и громове;

Пантелија велике врућине;

Свети Јован кумство и братимство,

55

5

А Марија муњу и стријелу, 25

Свети Тома печат од облаках,
Аранђео јесење бријеме,

А Никола на воду бродове,
Свети Спасе житњега цвијета,
Свети Саво леда и снијега, 30

Свети Јован сабор анђелима,
А Ђорђије прољетње цвијеће.

Кад анђели ") даре дијелише,
Они св јету муке ударише:
Илија их громовима гађа, 35

А Марија муњом и стријелом;
Не могли их Богу обрнути.

Аранђео навали бријеме,
Никола им затисну бродове,
Свети Петар и апостол Павле 40

Узеше им пуње и шеницу
И од земље свакоји берићет;

Па их Боже сунце изгорело,
Горело их три године данах,

Док узавре мозак у јунака, 45
Докле пуче ками у лугове,

А осану гора проз планине;
Докле црна земља испуцала,
Пуче црна земља по три лакта,

Те се ломе коњи и јунаци;
Свети Саво пуштио снијега
Три године снијег не опаде,

Док у свијет ништа не остаде,
И овчари овце изгубише,

2) У више пјесама слушао сам, да се свеци зову анђели.

7

3.

Ђакон Стефан и два анђела.

Рано рани ђаконе Стеване
У недељу пређе јарка сунца,
Пређе сунца и пре летургије,
Он не иде у бијелу цркву,
Већ он иде у то поље равно,
Те он сеје белицу пшеницу,
Ал' етоти два путника стара,
Божју су му помоћ називали:
„Божја помоћ, ђаконе Стеване!“
А он њима лепше одговара:
„Д'о Бог добро, два путника стара!“

5

Ал' беседе два путника стара:
„Бога теби, ђаконе Стеване!

„Која теби велика невоља,
„Те си тако рано уранио

15

„У недељу пређе јарког сунца,
„Пређе сунца и пре летургије,
„Па ти сејеш белицу пшеницу?

„Или си се јунак помамио;
„Или си се данас потурчио,

20

„Часног крста под ноге згазио,
„Часног крста и красног закона,
„И своју си веру изгубио;

„Те си тако рано уранио
„У недељу пређе јарког сунца,

25

„Пређе сунца и пре летургије,
„Па ти сејеш белицу пшеницу?“

Ал' беседи ђаконе Стеване:

9

„Те ти чиниш белицу пшеницу? 60

„Или си се млада помамила?

„Или си се данас потурчила

„И своју си веру изгубила,

„Часног крста под ноге згазила,

„Часног крста и красног закона; 65

„Те си тако рано уранила

„У недељу пређе јарког сунца,

„Пређе сунца и пре летургије,

„Те ти чиниш белицу пшеницу?“

Ал' беседи ђаконова љуба: 70

„О Бога вам, два путника стара!

„Кад питате, право да вам кажем:

„Та нисам се млада помамила,

„Нити сам се данас потурчила,

„Нит' сам своју веру изгубила, 75

„Нит' сам крста под ноге згазила,

„Већ је мени велика невоља;

„Зашт' ја раним у мојему двору

„Девет немо, друго девет слепо; 80

„То ја раним с мојим господаром;

„И Бог ће ми греха опростити.“

Ал' беседе два путника стара:

„О Бога ти, ђаконова љубо!

„Дај ти нама твоје мушко чедо, 85

„Мушко чедо из колевке златне,

„Да закољем' твоје мушко чедо,

„И од чеда крви да уграбим'

„Да пошкропим' твоје беле дворе:

„Што је немо, проговориће ти, 90

11

4.

Огњена Марија у паклу.

(из Црне горе).

Бога моли Огњана Марија:
„Дај ми, Боже, од рајевах клуче,
„Да од раја отворимо врата,
„Да ја дођем проз рај у пакао,
„Да ја виђу остаралу мајку,
„Не бих ли јој душу избавила!“
Бога моли, и умолила га,
Од раја јој кључе поклонио,
И шњом посла Петра апостола,
Те од раја отворише врата;
И прођоше проз рај у пакао;
Ал' три друга по паклу шетају:
Једном другу нога горијаше,
А другоме рука до рамена,
А трећему глава горијаше.
Но Марија апостола пита:
„Што су, Петре, Богу згријешили,
„Те се муче муках жестокијех?“ —
„Казаћу ти, Огњана Марија!
„Што овоме руса гори глава,
„Овај није даровао куму:
„Кума њему светога Јована,
„А он њози паре ни динара;
„Што овоме гори десна рука,
„Њом је клао овце преходнице;
„Што овоме трећем нога гори,
„Њом је био и оца и мајку.“

17

Кад то виђе Павле господару,

70

Трже сестру за бијелу руку:

„Сејо моја, да те Бог убије!

„Буд ми закла коња на ливади

„И сокола у зеленој башчи,

„Зашт' ми закла чедо у колевци?“

75

Сестрица се брату кунијаше:

„Нисам, брате, живота ми мога!

„Живота ми и мога и твога!

„Ако ли ми не вјерујеш клетви,

„Изведи ме у поље широко,

„Па ме свежи коњма за репове,

80

„Растргни ме на четири стране.“

Ал' то братац сеји не вјерова,

Већ је узе за бијелу руку,

Изведе је у поље широко,

Привеза је коњма за репове,

85

Па их одби низ поље широко.

Ђе је од ње капља крви пала,

Онђе расте смиље и босиље;

Ђе је она сама собом пала,

Онђе се је црква саградила.

90

Мало време за тим постајало,

Разбоље се млада Павловица,

Боловала девет годин' дана,

Кроз кости јој трава проницала,

У трави се љуте змије легу,

95

Очи пију, у траву се крију.

Љуто тужи млада Павловица,

Па говори своме господару:

„Ој чујеш ли, Павле господару!

2

22

„Чија ће и мајка дочекати?

„Чија л' браћа коње приватити?

„Чиј' ли баба вином послужити?

„Чија л' сеја даром даривати?“

Кад девојка речи разабрала,

Беседила својој старој мајки:

„Ој старице, мила мајко моја!

„То је, мајко, Радановић-Лазо,

„И то су му кићени сватови,

„И право ће нашем белом двору;

„Веће слажи моје беле даре:

„Ти ћеш, мајко, свате дочекати,

„Моја браћа коње приватити,

„Моја сеја даром даривати,

„Мили бабо вином напојити.“

Док су свати у двор улазили,

Завади се мајка и девојка,

Не о граде, ни о винограде,

Већ о једну танану кошуљу:

Мајка оће да остави сину,

А девојка своме ђувегији;

Тад' се мајка на њу наљутила,

Па је стала двору на капију,

На студен се камен наслонила,

На камену грозне сузе лије,

Њу ми пита Радановић-Лазо:

„Ој Бога ти, мила мајко моја!

„Која ти је голема невоља,

„Те ти ниси свате дочекала,

„Већ си стала двору на капију,

„На студен се камен наслонила,

15

20

25

30

35

40

23

„И на њега грозне сузе рониш?“

Мајка Лази тијо одговара:

45

„Ао Лазо, зете несуђени!

„Како ћу ти ја весела бити,

„Како л' свате јадна дочекати,

„Кад је твоја умрла девојка,

„Јуче смо је младу саранили?“

50

Онда Лазо мајки говорио:

„Казуј гробље, гди је укопана,

„Да ја видим и мртву девојку.“

Кад је мајка речи разабрала,

Беседила Радановић-Лази:

55

„Ја ти гробља не смем казивати,

„Јер је код нас чудан адет постој:

„Кад умире под прстен девојка,

„Не копа се у то ново гробље,

„Већ се баца у то сиње море.“

60

Кад то чуо Радановић-Лазо,

Беседио кићеним сватовма:

„Ој сватови, моја браћо драга!

„Чекајте ме у беломе двору,

„Док отидем на нове пазаре,

65

„Да ја купим свиле свакојаке,

„Да ја плетем мрежу шаровиту,

„Да ја тражим по мору девојку,

„Ил' ћ' у мени живо срце пући.“

Кад је Лазо ово беседио,

70

Слушала га танана робиња,

Па је њему тијо беседила:

„Господару, Радановић-Лазо!

„Није твоја умрла девојка,

25

Одведоше леноту девојку.

Кад су били среди горе чарне,
Ал' девојку заболела глава,

Беседила свом ручном деверу:

„Ој девере, мој злаћен прстене; 110

„Ти ми зовни Радановић-Лазу.“

Кад је девер речи разабрао,

Брже оде Радановић-Лази,

Па је Лази тијо беседио:

„Ајде, Лазо, брже у натраге. 115

„Девојка се наша разболела.

„На кума се главом наслонила.“

Кад је Лазо речи разабрао,

Он отиде лепоти девојки,

Па је пита Радановић-Лазо: 120

„Што је тебе, лепота девојко?

„Што је тебе заболела глава?“

Девојка је њему беседила:

„Господару, Радановић-Лазо!

„Де ми скупи кићене сватове.“ 125

Скупи Лазо кићене сватове,

Девојка им лепо зафалила

На љубави и на пријатељству;

Сваком дала по киту босиљка,

Лази дала танану кошуљу, 130

За коју се с мајком завадила,

Па је њему тијо беседила:

„На кошуљу, Радановић-Лазо!

„Под грлом јој пуце јадиково,

„Јадиково и чемериково: 135

„Кудгод одиш, нека јадикујеш;

28

Док дођоше у дивску планину,
Ту нађоше студену пећину,
Али у њу седамдесет дивах,
Међу њима дивски старјешина.
Кад Јована диви угледаше,
Кренуше се, да му узму главу;
Жесток ли је лудани Јоване!
Од бедрице сабљу извадио,
Слободно је њима ударио,
И пос'јече седамдесет дивах,
А скри му се дивски старјешина.

40

Он је с мајком нојцу боравио;
А кад сјутра дан и зора дође,
Но се Јован стриљети не мога',
Већ он у лов у планину пође
На његова гојена Лабуда,

50

Те он лови срне и кошуте;
Кад по подне сунце навалило,
Он отиде у пећину к мајци
И донесе срну и кошуту,
Да зарани одагнату мајку.

55

Но му мајка тадер бесједила:
„О Јоване, хајде пред пећину,
„Те почини трудан и уморан.“
Он послуша родитеља свога.

60

Хитро Јован пред пећину пође,
А мајка му дива угледала
У пећину, дивску старјешину,

Па јој дивски старјешина вика:
„Хајд' овамо, Јованова мајко!
„Ходи к мене, да ашикујемо.“

65

29

70

А она му тадер бесједила:
„Ходи к мене, дивски старјешина!
„Ходи к мене, да ми лице љубиш.“

А он јој је тадер говорио:

Ја не смијем од Јована твога,
„Који згуби седамдесет дивах,
„Но кад дође Јован у пећину,
„А ти твоје дијете упитај,
„Боји ли се до Бога и кога,
„Па најприје игру заметните,
„Проклетога у руке прстена,
„Око њега те се куне криво,
„Дијете је лудо и невјешто,
„Ти ћеш њега ласно надиграти,
„Пак му свежи руке наопако,
„А ја ћу га онда погубити,
„Пак ћем' онда ми ашиковати.“

А кад Јован у пећину дође,
Вечераше господску вечеру,

Па му тадер мајка говорила:

„О Јоване, мој једини сине!
„Ти изгуби седамдесет дивах,
„А ти идеш, синко, планинама,
„Бојиш ли се до Бога и кога?“

Но јој Јован ријеч говорио:

„Ја се бојим Бога великога,
„Не бојим се никаква јунака,
„Доклен ми је гојени Лабуде.“

Тад' Јовану бесједила мајка:

„О Јоване, мој једини сине!
„Ми смо јадни, синко, обојица,

75

80

85

90

95

100

30

„Ход’, да малу игру заметнемо.“

Јован своју послушао мајку,

Па је шњоме игру заметнуо,

Понајпријед у руке прстена;

Он могаше надиграти мајку,

Он могаше, него не хоћаше,

Но је њега мајка надиграла:

„Ја сам тебе, дијете, добила.“

Па му обје савезала руке

Од лакатах те до врх нокатах;

Луди Јован растегну рукама,

На седморо коноп раскинуо.

Када сјутра дан и зора дође,

Јован пође у лов у планину.

Кад на друму царевоме дође,

Из свијета срете ћириџије

И пред њима ћириџију Рада,

Ђе ћерају шездесет товарах

Све на голо вина и шенице;

Јован им се на пут учинио,

И пред њима капицу скинуо:

„Молим ви се, браћо из свијета,

„Продајте ми шездесет товарах

„Све на голо вина и шенице,

„Да ја раним одагнату мајку,

„Да ви платим жутијем дукатом.“

Ћириџије робу му продале;

Но га пита ћириџија Раде:

„А тако ти, дијете Јоване!

„Ђе је твоја остарала мајка?“

Јован мајку у пећину каже;

105

110

115

120

125

130

31

Па с' ондолен шњима подигнуо,
Кад далеко од пећине били,
Па пећину бјеху угледали,
И Јована угледала мајка,
Па се она врну у пећину,
Па је диву ријеч говорила:
„Ну ход', диве, да ми промислимо,
„Ево иде дијете Јоване.

„Како бисмо њега изгубили,
„Па ми тадер да ашикујемо.“

А див јој је ријеч говорио:
„Учини се без невоље бона;

„А кад дође дијете Јоване,

„Он се хоће мајци препанути,
„Па ће мајку за понуде питат':
„„Би ли, мајко, каквијех понудах?““

„Ти ћеш њему овако казати:
„„Ја бих, синко, са букве јабуку

„„Из велике воде Калацијнске;““ 150

„У воду је несита аждаха,
„Што прождире коње и јунаке,
„И код ње су два љути арслана,
„Што изију живога јунака;

„Не би ли га прождрла аждаха,
„Ил' изјели два љути арслана.“

Па кад Јован у пећину дође,
Али бону находио мајку;

Сједе Јован мајци више главе,

Жалосне га сузе пропануле:
„Куку мене, моја мила мајко!

„Би ли, мајко, каквијех понудах?“

135

140

145

150

155

160

33

А Јован јој тадер говорио:
„Ја бих свашто, мајко, раскинуо,
„До проклето дридарско тетиво.“

Кад то чула Јованова мајка,
Она скочи од земље на ноге,
И тетиво хитро налазила,
Па је њему руке савезала
200

Од лакатах те до врх нокатах,
Од нокатах лије крвца црна,
Па је Јован мајци говорио:

„А за Бога, остарала мајко!
„Одријеши моје б'јеле руке,
„Јер ми, мајко, обје отпадоше.“

Она трну од земље на ноге,
Хитро дива из пећине вика.
Брзо дивски дође старјешина,
Од Јована муку направише:
210

Обадва му ока извадише,
Бачише га украј од пећине.

Па су онђе нојцу боравили.
Када сјутра дан и зора дође,
Но се кучка с дивом договара:
215

„Чујеш ли ме, дивски старјешина!
„Ти дофати лудога Јована,
„Слијепа га на Лабуда бачи,
„Поведи га зеленом планином,
„Те га бачи у јаму студену.“

Скочи диве, дофати Јована,
Кад га диве бјеше дофатио,
Стаде цика лудога Јована,
На их куми Богом великијем:
220

3

35

Тадар скочи ћириџија Раде,
И састави тридест конопаца,
И засука по два у једнога,
Те направи петнаест комата,
Па се Раде преко паса свеза,
Спустише га тридест ћириџија;
Ту Јована у животу нађе,
И извади лудога Јована,
Па му б'јеле одријеши руке,
Крену да га води по свијету;
Куми Рада дијете Јоване:
„Богом брате, ћириџија Раде!
„Не водите мене по свијету,
„Но ме бач'те на пуста Лабуда,
„Зајмите ме води Калацијнској,
„Е умријех од жећи јуначке;
„А пођите два три у Косово,
„А у моје Богом посестриме,
„Посестриме крчмарице Јане,
„Нека дође води Калацијнској,
„Да ме зајми у поље Косово,
„Разумна је ума и памети,
„Гуслара јој у свијету нема,
„Не би ли ме гуђет' научила.“

То је Раде за Бога примио,
Те га бачи на коња Лабуда,
А зајми га води Калацијнској,
Ту Јована бјеше оставио,
А сахију посла у Косово.

Кад је Јану хабер допануо,
Хитро двије дозивала слуге,

260

265

270

275

280

285

3 *

36

Те јој слуге коње доведоше,
Па отиде шњима низ Косово.
Сам на води Јован Калацијнској,
Пишти момче, како змија љута,
Но га чула од планине вила,
К Јовану је брзо долећела,
Кад погледа лудога Јована,
Е су њему очи извађене,

290

Уми њега водом Калацијнском,
Па је вила Бога замолила,
И Јовану очи сатворила.

295

Кад се Јован очих дофатио,
И својега узјаха Лабуда,

Па га игра покрај воде ладне,
Поје Јован из грла бијела:

300

„Мили Боже, на свему ти фала,
„Који си ми био на помоћи!

„Но не фала мојој старој мајци,

„Која своје искоби дијете!“

305

Али иде крчмарица Јана

На силнога хата дебелога,

А кад виђе лудога Јована,

Прије су је сузе пропануле.

Па се потљен грохотљиво смије:

310

„Благо мене, мио побратиме!

„Бог зна, су ти очи пробољеле?“

Руке шире, у лица се љубе,

За веље га јаде упитала,

Што ј' од мајке чедо дочекало,

315

Што учини! проклета јој душа!

Па се ладна напојише вина.

37

Ондолен се они раздвојише:

Јана мину у поље Косово,

Јован пође да тражи крвнике.

А кад Јован пред пећину дође,

Ал' му сједи пред пећину мајка,

Страшна дива у перчину биште,

Па погледа, угледа Јована,

Па је диву ријеч говорила:

„Куку, диве, ево Јован луди!”

Па скочише од земље на ноге:

Стан' да видиш Јованове мајке,

Како прама кучка у планину!

Див уљеже у ледну пећину.

Брзо Јован мајку уфатио,

Па јој спути обадвије руке,

Фрк је бачи на силна Лабуда.

А диву је главу окинуо,

Па се Јован бачи на Лабуда,

Он отиде земљом и свијетом.

Да он тражи своју постојбину.

Кад се бјеше примакнуо близу.

Ного цару муштулуци греду:

Који први на муштулук дође,

Њима хате неседлане даје;

Који други на муштулук дође,

Њима спензу небројену даје;

Који трећи на муштулук дође.

Њима чоху некројену даје.

Кад испаде Јован на Лабуду,

Жељна ли га слуге угледале,

А цару су ријеч говорили:

320

325

330

335

340

345

39

Једно бане, друго ценерале,
Треће проси из села комшија.

Мајка даје у село комшији,
Браћа дају с преко мора') бану,

Још су браћа сестри бесједила:

„Ја ти пођи, наша мила сејо,
„Ја ти пођи с преко мора бану,

„Ми ћемо те често походити:

„У години свакога мјесеца,
„У мјесецу сваке неђељице.“

То је сестра браћу послушала,
Она пође с преко мора бану.

Ал' да видиш чуда великога!

Ја Бог пушћа од себе морију,
Те помори девет милих брата,
Сама оста саморана мајка.

Тако стаде три године дана.

Љуто пишти сестрица Јелица:

„Мили Боже, чуда великога!
„Што сам врло браћи згријешила,
„Те ме браћа походити не ће?“

Њу ми коре млоге јетрвице:

„Кучко једна, наша јетрвице!

„Ти си врло браћи омрзнула,
„Те те браћа походити не ће.“

Љуто пишти сестрица Јелица,
Љуто пишти јутром и вечером.

Ал' се милу Богу ражалило,

Па он посла два своја анђела:

10

15

20

25

30

35

')', с спреко мора" мјесто: из преко мора.

41

„Баш кан' да си под земљицом био?“

Бесједи јој нејачак Јоване:

„Шути, сејо, ако Бога знадеш!

„Мене јесте голема невоља: 70

„Док сам осам брата оженио,

„И дворио осам милих снаха;

„А како се браћа иженише,

„Девет б'јелих кућа начинисмо;

„За то сам ти поцрњео, сејо.“ 75

И он био три бијела дана.

Опрема се сестрица Јелица,

И опрема господске дарове,

Да дарује браћу и снашице:

Браћи реже свилене кошуље, 80

А снахама бурме и прстење.

Ал' је Јово врло устављаше:

„Ти не иди, моја мила сејо,

„Док још браће у походе дође.“

Ал' Јелица останути не ће; 85

Она спреми господске дарове;

Отале се Јово подигао

И са шњиме сестрица Јелица.

А кад близу двора долазише,

Код двора је пребијела црква. 90

На бесједи нејачак Јоване:

„Ти почекај, моја мила сејо,

„Док ја одем за бијелу цркву:

„Кад смо средњег брата оженили,

„Ја сам златан прстен изгубио, 95

„Да потражим, моја мила сејо.“

Оде у гроб нејачак Јоване,

43

Колико се браћа миловала,
Под њима се добри коњи љубе.

Бег Милан-бег брату говорио:

„А мој брате, беже Драгутине!

„Ходи, брате, да се иженимо.“

Бег Драгутин брату говорио:

„Ласно би се, брате, иженили;

„Ал' кад туђе сеје саставимо,

„Туђе ће нас сеје завадити.

„Башка ће нам дворе поградити,

„Између њих трње посадити,

„И кроз трње воду навратити,

„Нека трње у висину расте,

„Да се никад састат' не моремо.“

Бег Милан-бег брата не слушаше,

Већ испроси лијепу ђевојку

И покупи кићене сватове,

Те доведе лијепу ђевојку.

Начинио шенлук и весеље.

Кад је било ноћи по јацији,

Младијенце у ђердек сведоше;

Када беже у одају уђе.

А ђевојка стоји под дуваком,

Он за собом затворио врата,

Диже цури пули дувак с лица,

Сину лице, кано жарко сунце,

Бег загрли лијепу ђевојку,

Хотијаше, да је и пољуби;

Ал' му вели лијепа ђевојка:

„Господару, бего Милан-бего!

„Не дам теби лица обљубити,

5

10

15

20

25

30

44

„Док не видим твога брата главе,
„Бе се мртва по авлији ваља.“

Ондар јој је бего говорио:

„Не будали, лијепа ђевојко!

„Вслим брата од очињег вида;

„Ко би мог'о брату кидисати?“

Вели њему лијепа ђевојка:

„Ако ти је жао кидисати,

„Ти ћеш сјутра рано уранити,

„Па ти хајде у лов у планину.

„И поведи брата Драгутина,

„Понесите сиве соколове,

„Поведите хрте и загаре,

„Па крећите тице јаребице,

„Напушћајте сиве соколове,

„Нек фатају тице јаребице;

„А крећите срне и кошуте,

„Напушћајте хрте и загаре,

„Нека тару срне и кошуте;

„Па најпошље, бего Милан-бего,

„Ти заметни хајку у планини,

„Па ти крени звијера арслана,

„Свога брата метни на бусију,

„Откуда ће арслан ударити,

„Па ће њега арслан погубити.“

То је бего одмах каил био,

Он јој рече, да ће учинити;

Тада му је лице допуштила.

Кад у јутру зора заб'јелила,

Поранио беже Милан-беже,

Иде брату у другу одају,

35

40

45

50

55

60

45

Да он буди брата Драгутина;

65

Ал' му братац прије уранио,

На демир се пенџер наслонио,

Па премишља мисли свакојаке.

Њему Милан Божју помоћ даје,

Драгутин му љевше прифатио:

70

Милан му је онда говорио:

„А мој брате, беже Драгутине!

„Јесам, брате, лова пожелио,

„Да идемо у лов у планину.“

Драгутин је брату говорио:

75

„Мој рођени брате, Милан-беже!

„Ја сам ноћас зао сан уснио:

„Ђе нам муња од запада сину,

„А гром пуче из ведрога неба,

„Па у наше ударио дворе,

80

„Ја умријех, ти пребоље, брате.“

Милан-бег је брату говорио:

„А мој брате, беже Драгутине!

„Сан је клапа, а Бог је истина:

„Никад санку вјеровати није;

85

„Да идемо у лов у планину.“

Драгутин је брата послушао:

„Хајде, брате, зови наше слуге,

„Да поведу хрте и загаре,

„Да понесу сиве соколове,

90

„Док ја идем снахи у одају.“

Па од земље на ноге скочио.

Те он иде снахи у одају.

Кад униђе снахи у одају,

Али снаха код пенџера сједи.

95

46

Њој Драгутин добро јутро виче,
Спрам њег снаха на ноге скочила,
Драгутину Бога прифатила,
Бијелу му пољубила руку

Подмаче му злаћену столицу,
Шећерли му каву изнијела
И пред каву жежену ракију.

Њојзи вели беже Драгутине:
„Снахо моја, Миланбеговице!

„Јеси л' ми се јучер уморила
„А јашући коња великога?

„Јеси ли ми ноћас починула

„У чардаку на меку душеку

„Мом Милану на десници руци?..

На то њему снаха одговара:

„А ђевере, мој злаћен прстене!

„Јесам ти се јуче уморила,

„Али сам ти ноћас починула

„У чардаку на меку душеку

„Твом Милану на десници руци.“

Ал' да видиш бега Драгутина!

Он се маши руком у џепове,

Па извади девет прстенова

Све од чиста саливени злата

И у њима драги каменови,

И уза њих стотину дуката,

Те дарива своју снаху драгу.

Снаха му је пољубила руку,

Извадила од злата мараму,

Те дарива бега Драгутина.

И одоше у лов у планину;

100

105

110

115

120

125

52

„Чујете л' ме, до две миље ћерке!

„Знате л', ћерке, јесте л' запазиле,

„Кад с' ожени краље од Будима?

„Ето данас девет годин' дана,

„Како је се јадан оженио,

„И не има од срца порода.“

Још овако вила беседила:

„Зна ли која какога лијека,

„Не би л' љуба трудна заходила?“

Обе млађе ништа не говоре,

Салт говори вила најстарија:

„Да зна краље, како ја што знадем,

„Да сакупи Будимске девојке,

„Да донесе млого сухо злато.

„Да саплете ону ситну мрежу,

„Ситну мрежу од сухога злата,

„Да је баци у тихо Дунаво,

„Да увати рибу златнокрилу,

„Да јој узме оно десно крило,

„Онет рибу у воду да пусти,

„Крило да да госпођи краљици,

„Нек изеде оно десно крило,

„Је, јнак ће му трудна заходити.“

А то краљу и слуша и гледа,

Он се диже у града Будима,

Па сакупи Будимске девојке,

И донесе млого сухо злато,

Те саплете ону ситну мрежу,

Ситну мрежу од сухога злата,

Меће мрежу у тихо Дунаво;

Тако њему Бог и срећа даде,

20

25

30

35

40

45

53

50

Те увати рибу златнокрилу,

Па јој узе оно десно крило,

Опет рибу у воду пустио,

Крило носи госпођи краљици,

Те јој даје оно десно крило;

Как' изеде оно десно крило,

55

Једнак му је трудна заходила.

Носи бреме за годину дана,

Дође време, бреме да се има,

Немаде се једно мушко чедо,

Но с' имаде једна змија љута;

60

Како паде змија на земљицу,

Једнак змија у дувар одмиле.

Тад' отрча краљица госпођа,

Па овако краљу беседила:

„Камен, краље, да се обрадујеш,

65

„Обрадујеш од срца породу!

„Немаде се једно мушко чедо,

„Но с' имаде једна змија љута;

„Како паде змија на земљицу,

„Једнак змија у дувар одмиле.“

70

Тада краље 'вако беседио:

„Вала Богу на његову дару!“

Тако стаде за седам година,

Но беседи змија из дувара:

„О мој бабо, од Будима краље!

75

„Што ти чекаш, те не жениш мене?“

Мрда краље тамо и овамо,

Још овако краље беседио:

„Моја змијо, мој худни породе!

„Ко ће дати за змију девојку?“

80

54

Но овако змија беседила:

„О мој бабо, од Будима краље!

„Ти оседлај коња Ластавицу,

„Па ти иди ка Призрену граду

„Од Призрена цару честитоме,

„Цар ће дати за мене девојку.“

Кад то зачу од Будима краље,

Он оседла коња Ластавицу,

Па се меће јунак на другога,

Право оде ка Призрену граду;

Каде дође цару под дворове,

Сам га царе с ку.ле угледао,

Па он сљезе низ ку.лу високу,

Те га срете у својој авлији,

Руке шире, у лице се љубе,

За јуначко питају се здравље,

Па га узе за десницу руку,

Одведе га на високу кулу,

Слуг' узеше коња Ластавицу,

Одведоше у новога ара.

Пише вино три бијела дана,

Док се рујна понапише вина,

Докле винце уљезе у лице,

А ракија стаде говорити;

Узмучи се краље од Будима!

Познаде га царе од Призрена,

Па је њему био беседио:

„А Бога ти, краље од Будима!

„Што је тебе, кака је невоља?

..Те си ми се тако узмучио?“

Стаде краље њему беседити:

85

90

95

100

105

110

55

..Чујеш мене, царе од Призрена!

..Знаш ли, царе, јеси л' запазио

..Кад сам ти се јадан оженио?

..За пунијех до девет година 115

..Ја немадох од срца порода;

..Кад с' напуни девет годин' дана,

..Немаде се једно мушко чедо,

..Но с' имаде једна змија љута;

..Како паде змија на земљицу, 120

..Једнак змија у дувар одмиле.

..Ет' од таде седам годин' дана,

..Но беседи змија из дувара:

..„О мој бабо, краље од Будима!

..„Што ти чекаш, те не жениш мене?““ 125

..Ја сам 'вако змији беседио:

..„Моја змијо мој худни породе!

..„Ко ће дати за змију девојку?““

„Но је мене змија беседила:

....О мој бабо, од Будима краље! 130

....Ти оседлај коња Ластавицу,

....Па ти иди у Призрена бела

....Ка ономе цару честитоме,

....Цар ће дати за мене девојку.““

„И ја сам се јадан потрудио 135

„И ка тебе царе доходио.“

Но овако царе беседио:

„Чујеш мене, краље од Будима!

„Ти ми иди у Будима града,

„Те ти питај змију у дувару, 140

„Може ли се змија подватити,

„Да доведе кићене сватове

57

„Ја ћу одвест' кићене сватове,

„Да их нигде сунце не огреје

„Ни кака их роса не зароси.“

Сакупише силу и сватове,

Сакупише хиљаду сватова,

Сви сватови у краљева двора,

Изведоше коња Ластавицу,

Сам се коњиц по авлије шета;

Ту викнуше ти лаки чауши:

„Хазур да сте, кићени сватови!

„Хазур да си, млади младожења!“

Кад то зачу змија из дувара,

Тад' се смиле змија низ дувара,

На се прими коњу уз колено,

На се зави седлу на јабуку;

Окренуше низ Будима града,

Задеде се један модар облак

Од Будима до Призрена града,

Баш их нигде сунце не огреја

Нит' их каква роса заросила.

Кад одоше у Призрена града,

Уљегоше у дворе цареве,

Сви сватови коње провађају,

Салт не шета змија Ластавицу,

Сама јој се по авлије шета.

Чудно их је царе дочекао,

И чудно их даром даривао:

Сваком свату од свиле кошуљу,

Младожење коња и сокола,

Још одвише Призренку девојку.

Бре викнуше ти лаки чауши:

175

180

185

190

195

200

59

Турише је поду највишему.
Кад је било ноћи у поноћи,
Стаде граја куле на висину,
Тад' се краде краљица госпођа,
Она с' краде од пода до пода,

240

Док изљезе поду највишему,
На одаји отворила врата,

Шта да види? чуда големога!

На јастуку од змије кошуља,

245

У душеку добар јунак спава,
Загрлио Призренку девојку!

Свака мајка рада је породу,

Те украде од змије кошуљу,

На ју тури на ту ватру живу,

Па потрча краљу господару:

250

„Благо тебе а и мене краље!

„Ја се дигох на високу кулу,

„На одаји ја отворих врата,

„На јастуку од змије кошуља,

„У душеку добар јунак спава,

255

„Загрлио Призренку девојку;

„Ја украдох од змије кошуљу,

„Па ју турих на ту ватру живу.“ —

„Што је, љубо, изела те змија!“

Потрчаше куле на висину,

260

Шта да виде? чуда големога!

Мртав јунак у душеку лежи,

Загрлила г' Призренка девојка,

И овако она беседила:

„Јаој мене, до Бога једнога!

265

„Што остадох млада удовица!

60

„О свекрво, да те Бог убије!
„А мене си мало учинила,
„А себе си горе доправила.“
Оста мајка без сина својега,
Од нас песма, а од Бога здравље!
Нас лагали, ми полагујемо⁹).

270

У народу нашему има и приповијетка, како је
жена родила змију, па кад су је овако оженни и млада
видјела, да у вече из змијине кошуље излази прекрасан
момак те с њоме спава, а у јутру се опет завлачи у
змијину кошуљу, она се договори са свекрвом, па му
кошуљу спале на ватри. Кад се момак пробуди, он отиде
од жене у свијет, казавши јој, да се с дјететом, с
којијем била трудна, не ће растати, докле га не нађе и
он руку на њу не метне, а прије да га не ће наћи, док
не подере гвоздене опанке и не сатре гвозден штап
тражећи. По том она, тражећи га свуда, дође к сунцу,
но оно јој каже, да га дању нигјде видјело није, и
пошаље је к мјесецу, да пита њега, није ли га он гдје
ноћу видјео. На походу оданде поклони јој сунчева мајка
златну преслицу са златпом кудјељом и с вретеном. Кад
дође к мјесецу, и он јој одговори, да га нигјде видјео
није „Него“, вели, „иди к вјетру, те њега запитај,
није ли га гдје видјео, јер се он завлачи свуда.“
Кад оданде пође, поклони јој мјесечева мати златну
квочку с пилћима. Кад дође к вјетру и запита га, он

⁹) Гдјекоји пјевачи често додају на свршетку пјесме:
„Онај лаже, који мени каже,
„Онај лаже, а ја полагујем.“

С тијем пјевач показује, да ни он сам не држи све
за саму истину, што се пјева.

61

јој каже, да га је у тој и у тој земљи виљео, гдје се
оженио и царује. Кад га онамо нађе и опанци јој се подеру
и штан пребије, она с онијем дарима од сунчеве и мје-
сечеве мајке поткупи његову жену, те јој допусти, три
ноћи с њиме да препоћи. Прву и другу ноћ краљица
свога мужа нечим опоји, те је и не види и не чује њезине
ријечи: „Краљу, метни руку на мене, да бих се растала с
твојијем дјететом;“ а трећу, дознавши он то од слуге свога,
метне у вече под браду сунђер, те у њега саспе оно пиће,
које му краљица донесе, и тако остане при себи и мет-
нувши на њу руку, она се растане с дјететом и роди му
сина златне косе и златнијех руку; по том он остави ону
земљу и краљицу, а с првом се женом и с дјететом врати
у своје пређашње краљевство.

13.
Оиш то, али друкчије.

(из Црне горе).

Прошеташе до два калуђера
По пржини покрај мора слана,
Шетају се, разговарају се:
„Фала Богу, фала јединоме!
„У јаднога Михаила бана
„Како нема мушкога ћетета,
„До имају девет ђевојаках!
„Да ли знаде госпођа баница,
„Да понесе мрежу од бисера,
„Да је запне мору на извору,
„Да уфати рибу од шес крилах,
„Да изије риби десно крило,
„Имала би златорука сина.“
Оно њена зачула јетрва,

5

10

62

А јетрва Којадиновица,
Све јој, што је и како је, каза.
Понесоше мрежу од бисера,
Запеше је мору на извору,
Уфатише рибу од шес крилах.

15

Виђи кучке Којадиновице!
Он' изједе риби десно крило,
А баници дала је лијево;
Обје двије трудне остануле.
Ного виђи Којадиновицу!

20

Она има златорука сина.
А баница змију краосицу,
Змија јој се у криоце ваља.

25

Кад то виђе Михаиле бане,
Он дозива слугу Радосава:
„А ну ходи, моја вјерна слуго!
„Узми ову змију краосицу,
„Те је бачи мору у пучину.“

30

Скочи слуга, змију дофатила,
И бачи ју мору у пучину.

А кад слуга дома доходила,
Ал' је змија прва уграбила,
И дошла је у криоце мајци.

35

Кад је нојца о вечери била,
Затворише змију у одају,

И шњом хојде Веруша ђевојка,
Најпрва кћер Михаила бана,
Колико се брата ужељела,
Од змије се одвојит' не хоће.

40

А кад нојца по вечери била,
Ђачи змија крила и окриље,

45

63

И отури од себе кошуљу.

Кад то виђе Веруша ђевојка,

Она јасно од радости врисну,

Из одаје изљезе ђевојка,

Својој старој говорила мајци:

50

„Ха, ну ходи, моја мила мајко!

„Да ти видиш чудо негледано:

„Није ово змија краосица,

„Но је ово огњанити змају,

„На њега су до три обиљежа:

55

„Вуча шапа и орлуја панца,

„Из зубах му живи огањ скаче;

„Диван ли је, јад га задесио!

„И мене је ноћас говорио,

„Да ће сутра лећет' под облаке,

60

„За годину дома доћи не ће.“

Оно рече, сузама просула,

А мајка је веселити пође:

„Не бој ми се, моја кћери мила!

„Њега хоће уставити мајка.“

65

На уљеже у одају брзо,

Украде му крила и окриље,

И украде од змије кошуљу,

Све у живи огањ запретала,

На огањ је сина изгорела ¹⁰).

70

14.

Наход Симеун.

Уранио старац калуђере

На Дунаво на воду студену,

¹⁰) Свршетак ове пјесме види се да је врло скраћен.

65

Не боји се ђака ниједнога,

30

Ни својега старца игумана.

Једно јутро у свету неђе.љу
Изишли су ђаци намастирски,
Те с' играју игре свакојаке:

35

Скачу скока, мећу се камена,

Прескаче им Наход-Симеуне,
Прескаче им, каменом одмеће;

Мани бјеху ђаци намастирски,
Па говоре Наход-Симеуну:

..Симеуне, један находниче!

40

..Ти не имаш рода ни племена,

..Ти се не знаш од рода каква си,

..Тебе ј' наш'о старац игумане

..У сандуку води под обалом."

Мучно бјеше Наход-Симеуну,

45

Оде Симо у своју ћелију,

Па узима часно јеванђеље,

Чати Симо, а сузе просипа

Долази му отац игумане,

Па он пита Наход-Симеуна:

50

..Што је тебе, Симеуне сине?

..Те ти рониш сузе од очију?

..Шта је мало у мом намастиру?.."

Вели њему Наход-Симеуне:

..Господине, оче игумане!

55

..Коре мене ђаци намастирски,

..Да се не знам од рода каква сам,

..Да си наш'о мене под обалом;

..Већ чујеш ме, оче игумане!

..Ако знадеш Бога истинога,

60

5

66

„Дај ти мене твојега ђогата.

„Да ја идем у свијет бијели,

„Да ја тражим, од каква сам рода:

..Ал' сам каква рода хорјатскога:

..Да л' од каква рода господскога;

„Ја л' ћу скочит' у тихо Дунаво.“

Жао бјеше старцу игуману,

Пази Сима, како свога сина;

Пореза му св'јетло одијело,

Даде њему хиљаду дуката

И ђогата свога из подрума.

Оде Симо у свијет бијели,

Хода Симо девет годиница,

Тражи Симо рода и племена,

Ал' како ће њега находити,

Кад никога питат' не умије?

Када наста година десета,

На ум паде Наход-Симеуну,

Да он иде своме намастиру:

Он поврати својега ђогата.

Једно јутро бјеше уранио

Испод града бијела Будима;

Одраст'о је Наход-Симеуне,

А љепши је од сваке ђевојке,

Добро свога одгајио ђога,

Поиграва пољем Будимскијем,

А запјева грлом бијелијем:

Гледа њега Будимска краљица.

Када згледа Наход-Симеуна,

Она виче танану робињу:

„Живо иди, танана робињо,

65

70

75

80

85

90

67

„Под јунаком увати ђогата,
„Кажи њему: „Краљица те зове,
„Нешто тебе има говорити.“

Оде живо танана робиња,
Под Симом је коња уватила,
Симеуну тихо говорила:

„О јуначе! зове те краљица,
„Нешто тебе има говорити.“

Тад Симеун поврати ђогата
У авлију под бијелу кулу,
Даде ђога тананој робињи,
А он оде уз бијелу кулу.

Кад изиђе госпођи краљици,
Капу скида, до земље се свија

И краљици Божју помоћ даје,
Краљица му Божју помоћ прима,
Сједе њега за совру готову,
Донесоше вино и ракију

И лијепу сваку ђаконију.

Сједи Симо, пије рујно вино,
Ал' не може госпођа краљица,
Већ све гледа Наход-Симеуна.

Кад је ноћца била омркнула,
Тад' краљица рече Симеуну:

„Скидај рухо, незнана катано!

„Ваља тебе ноћити с краљицом

„И обљубит' Будимску краљицу.“

Симеуна вино преварило,

Рухо скиде, леже са краљицом,
Те краљици обљубио лице.

Кад у јутру јутро освануло,

95

100

105

110

115

120

5 *

69

Кад то зачу Наход-Семеуне,

Проли сузе од бијела лица,

Па узима часно јеванђеље

И краљицу пољуби у руку,

155

Оде Симо до свога ђогата,

Усједе га, оде намастиру.

Кад је био спрема намастира,

Угледа га отац игумане,

Позна свога ђога из подрума

160

И на њему Наход-Симеуна,

Мало ближе пред њег' излазио,

Симеуне спаде од ђогата,

Поклони се до земљице црне,

Љуби оца у скут и у руку.

165

Говори му отац игумане:

„Бе си мене, Наход-Симеуне?

„Бе си мене толико вријеме?”

Вели њему Наход-Симеуне:

„Не питај ме, оче игумане!

170

„У з'о час сам рода потражио,

„А у гори дош'о до Будима.“

Све се њему исповиђе Симо.

Кад то чуо отац игумане,

Узе Сима за бијелу руку,

175

Па отвори тавницу проклету,

Ђено лежи вода до кољена,

И по води гује и јакрепи,

Симеуна баци у тавницу,

записано, чије је оно, ко је он, и чега ради иде по
свијету.

71

10

Мало време, три године дана,
Мед њима се мушко чедо нађе,
Ал' га мајка неговат' не може,
Већ му сави књиге и кошуље,
Па га зали у олово тешко,
Па га баци у то море сиње:
„Носи, море, са земље неправду;
„Ранитељ је како и родитељ.“

15

Подиже се патријару Саво,
Подиже се итар лов ловити;
Лов ловио летњи дан до подне,
И од лова ништа не улови,
Кад се двору беше повратио,
Бог му даде и срећа донесе,
Те он нађе сандук од олова,
Истурила вода под обалу,
У сандуку чедо мушка глава,
Нит' се смеје, нит' ручицу даје,
Ни крштено, ни знаменовано;

20

25

Узе Саво чедо мушку главу,
Однесе га Вилендари цркви,
Па крстише чедо мушку главу,
Лепо су му име наденули,
Лепо име: Наход-Симеуне.

30

Кад је дете до коња дорасло,
Добра коња и светла оружја,
Лепо дете књигу изучило;

35

Ал' беседи патријару Саво:
„Чедо моје, Наход-Симеуне!
„Ја сам тебе, чедо, одранио,
„Ранио сам, ал' родио нисам,

40

72

„Наш'о сам те мору под обалом;
Узми, сине, књиге и кошуље,
„Пак ти иди од града до града,
„Те ти тражи родитеља свога."

Узе Сима књиге и кошуље,
Па он оде од града до града,
А кад дође баш у Јања града,
У Јању се царе преставио.

Преставио, и саранили га,
Оста сама царица госпођа,
Оста сама у бијелу двору,
Њу ми просе лале и везири,
Лале просе, а царица не ће,

Већ беседи царица госпођа:
„Одбер'те се шездесет делија,
„На лепоту да нема лепшега,
„На висину да нема вишега;
„Ја ћу стати на бела бедема.
„Бацићу се злаћеном јабуком,
„Ко уграби злаћену јабуку,
„Онога ћу верна љуба бити."

Одбраше се шездесет делија,
На лепоту да лепшега нема,
На висину да вишега нема,

И стадоше граду под бедема,
А царица граду на бедема,

Па се баци злаћеном јабуком:
Ту се деси Наход-Симеуне,
Те уграби злаћену јабуку,

Па се венча с царицом госпођом.

По том мало време постајало,

45

50

55

60

65

70

73

Мало време три недеље дана.

Подиже се Наход-Симеуне,

Подиже се итар лов ловити,

Оста сама царица госпођа,

Оста сама у бијелу двору;

Кад царица постељу претресла.

Она нађе књиге и кошу.ље:

„Мили Боже! на свему ти фала.

„Да врло сам Богу сагрешила!“

Кад је било сунце на заоду,

Иде Сима из лова итрога,

Пред њег' шета госпођа царица.

Рони сузе низ господско лице:

„Чедо моје, Наход-Симеуне!

„Да врло си Богу сагрешио!

„Јер си своју обљубио мајку

„У незнању, моје чедо драго!“

Кад то зачу Наход-Симеуне,

Проли сузе низ господско лице.

Право оде Вилендари цркви,

Паде Сави преко свилна крила,

Стаде грозне сузе проливати:

„А мој бабо, патријару Саво!

„Да ти кажем до две до три речи:

„Ја сам Богу врло сагрешио,

„Јер сам своју обљубио мајку

„У незнању, родитељу Саво!

„Можеш ли ми за то дуовати?“

Ал' беседи патријару Саво:

„Чедо моје, Наход-Симеуне!

„Не могу ти за то дуовати;

75

80

85

90

95

100

75

Моле свеца, куд ће светац поћи;

Оће светац Вилендари цркви;

Онде нам је светац почивао

А у красној Вилендари цркви.

Благо оном брату ришћанину!

Кој целива и прилог придаје,

Прилог даје, и очима гледи.

135

140

16.

Предраг и Ненад.

Рани мајка два нејака сина,
У зло доба у гладне године,

На преслицу и десницу руку.

Лепа им је имена надела:

Једном Предраг, а другом Ненаде.

Предраг мајци до коња дорасте,

А до коња, и до бојна копља,

Пак одбеже своју стару мајку

И прибеже гори у ајдуке.

Оста мајка ранећи Ненада,

Ненад браца ни зазнао није.

И Ненад је мајци дорастао

А до коња и до бојна копља,

Пак одбеже своју стару мајку,

И прибеже гори у ајдуке,

Ајдукова три године дана.

Он је јунак мудар и разуман,

И срећан је свуда на мејдану;

Учини га дружба старешином,

Старешова три године дана.

5

10

15

20

77

„Да ми није од људи срамоте,
„Да ми није од Бога преоте,
„Не би рек'о, да си моја мајка:
„Зашт' ми ниси браца породила,
„Јали браца, јали милу сеју?

50

„Кад сам био с друштвом на деоби,
„Сваки ми се заклињаше тешко:

„Који брацем, а који сестрицом,
„А ја, мајко, собом и оружјем
„И добријем коњем испод себе.“

55

Стара му се насмејала мајка:
„Не будали, млађани Ненаде!

„Ја сам теби браца породила,
„Предрагога твог брата рођеног,
„И јуче сам за њег' разабрала!

60

„Да с' наоди и да ајдукује
„У зеленој гори Гаревици,

„Пред четом је јунак арамбаша.“

65

Беседи јој млађани Ненаде:
„Ој старице, моја мила мајко!

„Покрој на ме све ново одело,
„Све зелено од чое зелене,

„А ократко с горицом једнако,
„Да ја идем браца да потражим,
„Да ме жива моја жеља мине.“

70

Беседи му стара мила мајка:
„Не будали, млађани Ненаде!

„Јер ћеш лудо изгубити главу.“

75

Али Ненад мајке не слушаше,
Већ он чини, што је њему драго:
Он покроји на себе одело,

78

Све зелено од чое зелене,

А ократко с горицом једнако,
Пак уседе на добра коњица.

И диже се браца да потражи,
Да га жива жеља мимоиђе.

Нигди свога он не пушта гласа.

Нити пљуну, ни на коња викну;

А кад дође гори Гаревици,
Кличе Ненад, како соко сиви:

„Гаревице, зелена горице!

„Не раниш ли у себи јунака,

„Предрагога мог брата рођена?

„Не раниш ли у себи јунака,

„Који би ме с брацем саставио?..

Предраг седи под јелом зеленом,
Предраг седи, пије рујно вино;

Кад саслуш'о Ненадова гласа,

Дружбини је браћи беседио:

„Ој дружбино, моја браћо драга!

„Испадните на друм за бусију,

„Дочекајте незнана делију,

„Нит' га бијте, нити га глобите,

„Већ га жива мени доведите:

„Откудгод је, он је рода мога.“

Устало је тридесет момака,

На три места све по десет стало.

Кад на први десет наишао,

Нитко не сме пред њег' да изиђе,
Да изиђе, да коња привати,

Већ га сташе стрелом стријељати.

Беседи им млађани Ненаде:

80

85

90

95

100

105

79

„Не стрељајте, браћо из горице. 110

„Не била вас вашег брата жеља,
„Како мене и брата мојега!

„Што ме тужан овуд потерало;
Они њега пропустише с миром.
Кад на други десет наишао,
И они га стрелом стријељаше.
И њима је Ненад беседио: 115

„Не стрељајте, браћо из горице,
„Не била вас вашег брата жеља,
„Кано мене и брата мојега! 120

„Што ме тужан овуд потерало!“
И они га пропустише с миром.
Кад на трећи десет наишао,
И они га стрелом стријељаше,

Расрди се млађани Ненаде, 125
Пак удари на триест јунака:
Први десет сабљом посекао,
Други десет коњем погазио,
Трећи с' десет по гори разбеже,
Које к гори, које к води ладној 130

Глас допаде Предрагом јунаку:
„Зле га сео, Предраг арамбаша!
„Дође теби незнана делија,
„Исече ти по гори дружбину.“
Предраг скочи на ноге лагане,
Пак узима луке и стријеле,
Пак излази на друм на бусију,
Пак заседа за јелу зелену,
Скида њега стрелом са коњица.

На зло га је место ударио,

Пак излази на друм на бусију,
Пак заседа за јелу зелену,
Скида њега стрелом са коњица.
135

На зло га је место ударио,

80

На зло место, у срце јуначко.

Врисну Ненад, како соко сиви,

Вриштећи се по коњу повија:

„Ј'о јуначе, из горе зелене!

„Жива тебе, брате, Бог убио!

„Десница ти усанула рука,

„Из које си стреле испустио!

„И десно ти око искочило,

„С којим си ме, море, намотрио!

„Још те твога брата жеља била,

„Кано мене и брата мојега!

„Што ме тужан овуд потерало,

„Наопако а по моју главу!“

Кад је Предраг речи саслушао,

Иза јеле њега запитује:

„Тко си јунак, и чијег си рода?“

Рањен Ненад њему одговара:

„Што ме, море, ти за рода питаш?

„Од мене се оженити не ћеш;

„Ја сам јунак млађани Ненаде,

„Имам стару саморану мајку,

„И једнога брата рођенога,

„Предрагога мог брата рођена,

„Пак се диго да њега потражим,

„Да ме жива моја жеља мине,

„Наопако а по моју главу!“

Кад је Предраг речи разабрао,

Од стра љута стреле испустио,

Пак притрча рањену јунаку,

Скида њега с коња на травицу:

„Та ти ли си, мој брате Ненаде!

145

150

155

160

165

170

84

И Богу се Јован пожалио,
Како га је царе нагрдио.
Господ му је таде говорио:
„А не бој се, моја вјерна слуго!
„Свакоме ћу тако учинити.“
То је било, а Богу за славу.

70

сунце! Ја сам још у дјетињству слушао, гдје се
овај догађај и приповиједа у народу овако:

Кад су ђаволи отпали од Бога и утекли на земљу,\ онда су и сунце однијели са собом, па га ђаволски цар
набио на копље и носио на рамену. Кад већ земља про-
тужи Богу, да хоће сва да изгори од сунца, онда Бог
пошље светог Аранђела, да гледа како да узме сунце
од ђавола. Кад сиђе свети Аранђео на земљу, он се
удружи с ђаволскијем царем; али се ђаволски цар осјети,
шта он хоће, па се добро узме у намет. Ходајући тако по
земљи њих двојица заједно, дођу на море и стану да се
купају; а ђаво удари копље са сунцем у земљу. Пошто
се мало прокупају, онда рече свети Аранђео: „Де да
ронимо, да гледамо, који може дубље.“ А ђаво му одго-
вори: „Хајде де.“ Онда свети Аранђео зарони, и изнесе
у зубима пијеска морскога. Сад треба и ђаво да зарони,
али се боји, да му свети Аранђео не однесе сунце.
У томе му падне на ум, те плуне, и од његове плљуван-
ке постане сврака, да му чува сунце, док он зарони и
изнесе у зубима морскога пијеска. Како ђаво зарони,
свети Аранђео прекрсти руком море, те на њему постане
лед од девет аршина дебео; па онда спопадне сунце и
побјегне к Богу, а свраке стане крека. Кад ђаво чује
сврачји глас, онда већ види шта је, па се брже боље вра-
тин натраг. Кад горе, али се море заледило, не може на

87

Од царице чедо уграбише,
Наложише до два огња жива,
Метнуш' чедо међ' два огња жива,
Писну чедо, како змија љута,
А приступа проклета Јеврејка,
А приступа, а сузе пролива,
Љуби цара у скут и у руку,

50

Чарну земљу, гди папучом стоји:

55

„О велики царе Костадине!
„О честити царе Костадине!
„Од огња ми чедо одмакните,
„Ја ћу ваше крсте проказати.“

Па заусти проклета Јеврејка,
Заустила крсте да прокаже,
Па и опет не те проказати!

60

Плану царе, како ватра жива:
„Ближе к огњу чедо примакните!“

Ближе к огњу чедо примакоше,
Писну чедо, како змија љута,
Сузе рони проклета Јеврејка,

65

Врло моли цара Костадина:
„О велики царе Костадине!

„О за Бога, царе Костадине!

70

Од огња јој чедо одмакоше,
А говори проклета Јеврејка:

„Видиш царе Ођубар ¹⁵) планину?

75

„Дижи војску, иди под планину,

„Те раскопај Ођубар планину,

¹⁵) Једни пјевају Обљуба мјесто Ођубар.

90

И овако њима бесједио:
„О за Бога! дванаест владика!
„И четири старе патријаре!
„Не би сте л' ми могли дувовати:
„Јесам тежак грије учинио:
„Јесам био своје родитеље
Како бих се грија остајао?“
Вели њему дванаест владика

И четири старе патријаре,
Не говоре Богу по закону,

Већ говоре цару по хатеру:
„Круно наша, царе Костантине!

„Лако ћемо тебе дувовати:
„Ти начини круне позлаћене
„Све од сребра и сувога злата
„А искити драгијем камењем,
„Те поклони на дван'ест владика
„И четири старе патријаре,
„Тако ћеш се грија остајати.“

Опет шета царе Костантине,
Док дошета соври сребра чиста,
Бено сједи триста калуђера,
Смјерно им се царе поклонио

И овако њима бесједио:
„Оци свети, триста калуђера!
„Не би л' могли мени дувовати:
„Ја сам грије тежак учинио:
„Јесам био своје родитеље,
„Како бих се грија остајао?“

Вели њему триста калуђера,
Не говоре Богу по закону,

25

30

35

40

45

50

91

„Лако ћемо тебе дувовати;

„Ти нам пиши триста парусија;

„Баш на ово триста калуђера,

„Још погради б'јеле манастире,

„Бе ће живљет' млоги калуђери,

„За те молит' Бога без престанка;

„Тако ћеш се грија остајати.“

Опет шета царе Костантине,
Док дошета соври најпосљедњој,

Најпосљедњој, дрва шимширова,

Тено сједи триста ћеце ђака,

Међу њима ђаче самоуче,

И њима се царе поклонио,

И овако био бесједио;

„Бецо моја, три стотине ђака!

„Ја сам грије тежак учинио:

„Јесам био своје родитеље,

„Како бих се грија остајао?“

Беца муче, ништа не говоре,

Но бесједи самоуче ђаче,

Не говори цару по хатеру,

Већ говори Богу по закону:

„Круно наша, царе Костантине!

„Лако ћемо тебе дувовати:

„Ти начини лучеву ћелију,

„Намажи је лојем и катраном,

„Затвори се, царе, у ћелију,

„Запали је са четири стране,

55

60

65

70

75

80

96

21.

Ко крсно име слави, оном и во-
маже.

Што протужи рано у недељу,
У недељу прије јарког сунца,
У Соколу граду бијеломе
У тамници Петра Мркоњића?

Огласује, да је соко сиви,
По истини војвода Тодоре.

Ако тужи, за невољу му је:
Сутра му је крсно име свето,
Крсно име, свети Беорђије,

А нема га чиме прославити,

Пак братими капиџију млада:
„Богом брате, капиџија млади!

„Отвори ми на тамници врата,

„Да ја идем Петру Мркоњићу,

„Да се молим Пери господару,

„Да ме пусти на Бога на јемца,

„Да отидем на вашу чаршију,

„На чаршију тамо међ' трговце,

„Да попросим и леба и вина,

„Да нараним сужње по тамници

„Ради Бога и крсног имена.“

Капиџија за Бога примио,

Па он пусти војводу Тодора,

Пусти њега Петру Мркоњићу,

Пусти г' Петар на Бога на јемца,

Оде Тодор тамо на чаршију,

5

10

15

20

25

100

Наврх софре Громовник Илија,
Насред софре Сава и Марија,
По дну софре Петка и Неђеља;
Славу диже Светитељ Никола,
И напија у славу Ристову;
Ал' се њему мало задријема,
У дријему чашу испустио,
Чаша паде на столове златне,
Нит' се разби, нит' се проли вино.

Кара њега Громовник Илија:

„О мој брате, светитељ Никола!

„И до сад смо пили ладно вино,

„Ал' нијесмо, брате, дријемали,

„Ни из руку чаша испуштали;

„Што се тебе тако задријема?“

Ал' говори светитељ Никола:

„Не карај ме, Громовник Илија;

„Мало тренух, чудан санак усних:

„Навезе се триста калуђера,

„Навезе се у то сиње море,

„Прилог носе Светој гори славној:

„Жута воска и б'јела тамњана;

„Дигоше се вјетри до облака,

„У дарише по мору таласи,

„Да с' потопи триста калуђера;

„У глас викну триста калуђера:

„„Помоз' Боже и свети Никола!

„„Те си гође, да си сада овђе!““

„А ја одох, те их потпомогох;

„Извезе се триста калуђера,

„Извезе се здраво и весело,

10

15

20

25

30

35

101

„Однесоше прилог Светој гори:
„Жута воска и б'јела тамњана.
„У томе се мене задријема,
„Те ја чашу из руке испустих.“

40

23.
Свеш и Саво.

Збор зборила господа ришћанска

Код бијеле цркве Грачанице:

„Боже мили, чуда великога!
„Куд се ђеде цар-Немање благо,
„Седам кула гроша и дуката?“

Ту се деси Немањићу Саво,

Па говори господи ришћанској:

„Ој Бога вам, господо ришћанска!

„Не говор'те о мом родитељу,

„Не говор'те, не гријеш'те душе:

„Није бабо расковао благо

„На наџаке ни на буздоване,

„Ни на сабље ни на бојна копља,

„Ни добријем коњма на ратове;

„Већ је бабо потрошио благо

„На три славна Српска намастира:

„Једну бабо саградио цркву:

„Б'јел Вилиндар насред горе Свете,

„Красну славну себе задужбину,

„Вјечну кућу на ономе св'јету,

„Да се њему поје летурђија

„Оног св'јета, као и овога;

„Другу бабо саградио цркву:

5

10

15

20

102

„Студеницу на Влаху Староме,
„Красну славну мајци задужбину,
„Својој мајци царици Јелени,
„Вјечну кућу на ономе св'јету,
„Да с' и њојзи поје летурђија
„Оног св'јета, као и овога;

„Трећу бабо саградио цркву:
„Миљешевку на Херцеговини,
„Красну славну Сави задужбину,
„Вјечну кућу на ономе св'јету,
„Да с' и њему поје летурђија

„Оног св'јета, као и овога.“
У глас викну господа ришћанска:
„Просто да си, Немањићу Саво!
„Проста душа твојих родитеља!
„Проста душа, а честито т'јело!
„Што носили, свијетло вам било!
„Што родили, све вам свето било!“

И што рече господа ришћанска
На састанку код бијеле цркве,
Штогођ рекли, код Бога се стекло.

25

30

35

24.

О иеш свеши Саво.

„Мили Боже, чуда големога!
„Куд се ђеде цар-Немање благо,
„Седам кула гроша и дуката?

„Ваља да је расковао благо

5

103

„На наџаке и на буздоване
„И добријем коњма на ратове.“
Ту се деси Немањићу Саво,
Па говори господи ришћанској:

10

„Не лудујте, господо ришћанска!
„Није бабо расковао благо

„На наџаке ни на буздоване,
„Ни добријем коњма на ратове,
„Већ је бабо похарчио благо

15

„Све градећи млоге задужбине:
„Док је Свету гору подигао
„И Вилиндар цркву начинио,
„Ту је дао двије куле блага;

„Док начини високе Дечане
„У приморју код воде Бистрице,

20

„И два стуба светитеља Ђурђа,
„Оба стуба виш' Новог Пазара,
„Студеницу на Влаху Староме,

„Ту је дао једну кулу блага;
„Док начини цркву код Требиња
„Миљешевку на Херцеговини,

25

„И Довољу близу горе Црне;
„И Тројицу надомак Таслице,

„Украј воде украј Ђиотине;

30

„Рачу цркву украј воде Дрине,
„И Папраћу близу Борогова,

„И Вазућу крај воде Криваје,
„Озрен цркву насред Босне славне,

„И Гомељу на граници сувој;

35

„Моштаницу у Крајини љутој,

„Ту је дао једну кулу блага.

105

У књизи јој овако бесједи:

„Видосава, Момчилова љубо!

„Шта ћеш у том леду и снијегу?

10

„Кад погледаш с града изнад себе,

„Ништа немаш лијепо виђети,

„Већ бијело брдо Дурмитора

„Окићено ледом и снијегом

„Усред љета, као усред зиме;

15

„Кад погледаш стрмо испод града,

„Мутна тече Тара валовита,

„Она ваља дрвље и камење,

„На њој нема брода ни ћуприје,

„А око ње борје и мраморје;

20

„Већ ти отруј војводу Момчила,

„Ил' га отруј, или ми га издај,

„Ходи к мени у приморје равно

„Бијеломе Скадру на Бојану,

„Узећу те за вјерну љубовцу,

25

„Па ћеш бити госпођа краљица,

„Прести свилу на златно вретено,

„Свилу прести, на свили сједити,

„А носити диву и кадиву

„И још оно све жежено злато;

30

„А какав је Скадар на Бојани!

„Кад погледаш брду изнад града,

„Све порасле смокве и маслине

„И још они грозни виногради;

35

„Ал' узрасла шеница бјелица,

„А око ње зелена ливада,

„Кроз њу тече зелена Бојана,

106

„По њој плива риба свакојака,
„Кадгођ хоћеш, да је тазе једеш.“
Дође књига љуби Момчиловој,
Књигу гледа љуба Момчилова,
Ону гледа, другу ситну пише:

„Господине, краљу Вукашине,
„Није ласно издати Момчила,
„Ни издати, нити отровати:

„У момчила сестра Јевросима,
„Готови му то господско јело,
„Прије њега јело огледује:

„У Момчила девет миле браће
„И дванаест прво-братучеда,

„Они њему рујно вино служе,
„Прије њега сваку чашу пију;

„Момчил' има коња Јабучила ¹⁶),

40

45

50

¹⁶) Приповиједа се, да је онамо негдје у некаком језеру био крилат коњ, па излазно ноћу, те пасао Момчилове кобиле, које су пасле по ливади око језера; но како би коју кобилу опасао, он би је ударно ногама у трбух, те се изјалови (да не би ождријебила крилата коња). Кад то дозна Момчило, а он узме бубњеве и таламбасе, и остале којекаке справе, што лупају, па отиде дању, те се сакрије код језера, а кобиле натјера око језера. Кад ноћу изниђе коњ из језера н опасе једну кобилу, па пође да сиђе с ње, онда он почне лупати у бубњеве и у остале справе, те се коњ поплаши и не узима кад изјаловити кобиле, него утече у језеро, а кобила остане суждребна и ождријеби крилата коња, којега једни у овој пјесми називaju вранцем, једни доратом, једни ђогатом, а овдје се пјева Јабучило и, краткости ради, чилаш и чиле.

107

55

„Јабучила коња крилатога;

„Кудгођ хоће, прелећети може;

„У Момчила сабља са очима ¹⁷);

„Не боји се никога до Бога.

„Већ ме чу ли, краљу Вукашине!

„Ти подигни млогу силну војску,

60

„Изведи је на Језера равна,

„Пак засједни у гори зеленој;

„У Момчила чудан наук има,

„Свако јутро у свету неђељу

„Рано рани у лов на Језера

65

„С' собом води девет миле браће

„И дванаест прво-братучеда

„И четръест од града левера;

„Када буде у очи неђеље,

„Ја ћу спалит' крила Јабучилу,

70

„Бритку ћу му сабљу затопити,

„Затопити оном сланом крвљу,

„Да се не да извадит' из кора;

„Тако ћеш ти погубит' Момчила.“

Када краљу така књига дође,

75

Те он виђе, што му књига каже,

То је њему врло мило било,

Па он дице млогу силну војску,

Оде с војском на Херцеговину,

Изведе је на Језера равна,

80

Пак засједе у гори зеленој.

¹⁷) Ја не знам, шта значи сабља са очима, а ни пјевач ми није знао казати. Да није на њој гдје била каква шара, као очи?

109

„Тад' му можеш крила сагледати."
Пак он леже санак боравити.

Момчил' спава, љуба му не спава,
Веће слуша млада у душеку,

Кад ће први п'јевци запјевати;
А кад први п'јевци запјеваше,
Скочи млада из мека душека,
Запалила фењер и свијећу,
Па узима лоја и катрана,

Оде право у нове ахаре;

Ал' истина, што Момчило каже,
Јабучило крила попуштио,
Попуштио крила до копита;

Таде она крила намазала,

Намаза их лојем и катраном,

Па свијећом крила запалила,

Те сапали крила Јабучилу,
Што не могла ватром сагорети,
То под колан притегнула тврдо;

Онда млада оде у ризницу,
Доватила сабљу Момчилову,

Те је сланом затопила крвљу,
Пак се врну у меке душеке.

Кад у јутру зора заб'јелила,

Поранио војвода Момчило,

Па говори љуби Видосави:

„Видосава, моја вјерна љубо!

„Ја сам ноћас чудан сан уснио,

„Бе се пови један прамен магле

„Од проклете земље Васојеве,

„Пак се сави око Дурмитора,

115

120

125

130

135

140

291

Пак проћера коња на капију.
Ал' ето ти старог Југ-Богдана
И за њиме седам Југовића,
Све је седам устављала редом,
Ал' ниједан ни гледати не ће.
Мало време за тим постајало,
Ал' ето ти Југовић-Воине,
И он води цареве једеке
Покривене са сувијем златом,
Она под њим увати кулаша,
И склопи му руке око врата,
Па и њему стаде говорити:
„О мој брате, Југовић-Воине!
„Цар је тебе мене поклонио,
„И тебе је благосов казао,
„Да даш једен' коме тебе драго,
„Да останеш са мном у Крушевцу,
„Да имадем брата од заклетве.“

70

75

80

85

Вели њојзи Југовић Воине:
„Иди, сестро, на бијелу кулу;
„Не бих ти се јунак повратио,
„Ни цареве једеке пустио,
„Да бих знао, да бих погинуо;
„Идем, сејо, у Косово равно
„За крст часни крвцу прољевати
„И за вјеру с браћом умријети.“

90

Пак проћера коња на капију.

Кад то виђе царица Милица,
Она паде на камен студени,
Она паде, пак се обезнани;
Ал' ето ти славнога Лазара,

95

19 *

292

Када виђе госпођу Милицу,
Уд'рише му сузе низ образе;
Он с' обзире с десна на лијево,

Те дозивље слугу Голубана:
„Голубане, моја вјерна слуго!
„Ти одјаши од коња лабуда,
„Узми госпу на бијеле руке,

„Пак је носи на танану кулу;
„Од мене ти Богом просто било!
„Немој ићи на бој на Косово,
„Већ остани у бијелу двору.“

Кад то зачу слуга Голубане,
Проли сузе низ бијело лице,
Па одсједе од коња лабуда,
Узе госпу на бијеле руке,

Однесе је на танану кулу;
Ал' свом срцу одољет' не може,
Да не иде на бој на Косово,
Већ се врати до коња лабуда,

Посједе га, оде у Косово.
Кад је сјутра јутро освануло,
Долећеше два врана гаврана

Од Косова поља широкога,
И падоше на бијелу кулу,
Баш на кулу славнога Лазара,

Један гракће, други проговара:
„Да л' је кула славног кнез-Лазара?
„Ил' у кули нигђе никог нема?“

То из куле нитко не чујаше,
Већ то чула царица Милица,
Па излази пред бијелу кулу,

293

Она пита два врана гаврана: 130

„Ој Бога вам, два врана гаврана!

„Одкуда сте јутрос полећели?

„Нијесте ли од поља Косова?

„Виђесте ли двије силне војске?

„Јесу ли се војске удариле? 135

„Чија ли је војска задобила?“

Ал' говоре два врана гаврана:

„Ој Бога нам, царице Милице!

„Ми смо јутрос од Косова равна,

„Виђели смо двије силне војске; 140

„Војске су се јуче удариле,

„Обадва су цара погинула;

„Од Турака нешто и остало,

„А од Срба и што је остало,

„Све рањено и искрвављено.“ 145

Истом они тако бесјеђаху,

Ал' ето ти слуге Милутина,

Носи десну у лијевој руку,

На њему је рана седамнаест,

Вас му коњиц у крв огрезнуо; 150

Вели њему госпођа Милица:

„Што је, болан! слуго Милутине?

„Зар издаде цара на Косову?“

Ал' говори слуга Милутине:

„Скин' ме, госпо, са коња витеза, 155

„Умиј мене студеном водицом,

„И залиј ме црвенијем вином;

„Тешке су ме ране освојиле.“

Скиде њега госпођа Милица,

И уми га студеном водицом, 160

294

И зали га црвенијем вином.

Кад се слуга мало повратио,

Пита њега госпођа Милица:

„Што би, слуто, у пољу Косову?

„Бе погибе славни кнеже Лазо?

„Бе погибе стари Југ Богдане?

„Бе погибе девет Југовића?

„Бе погибе Милош војевода?

„Бе погибе Вуче Бранковићу?

„Бе погибе Бановић Страхиња?“

Тада слуга поче казивати:

„Сви осташе, госпо, у Косову.

„Бе погибе славни кнез Лазаре,

„Ту су млога копља изломљена,

„Изломљена и Турска и Српска,

„Али више Српска, него Турска,

„Бранећ’, госпо, свога господара,

„Господара, славног кнез-Лазара.

„А Југ ти је, госпо, погинуо

„У почетку, у боју првоме.

„Погибе ти осам Југовића,

„Бе брат брата издати не шћеде,

„Доклегође један тецијаше;

„Још остађе Бошко Југовићу,

„Крсташ му се по Косову вија;

„Још разгони Турке на буљуке,

„Као соко тице голубове.

„Бе огрезну крвца до кољена,

„Ту погибе Бановић Страхиња.

„Милош ти је, госпо, погинуо

„Код Ситнице код воде студене,

165

175

180

185

190

296

„Ако волиш царству земаљскоме, 15

„Седлај коње, притежи колане,

„Витезови сабље припасујте,

„На у Турке јуриш учините,

„Сва ће Турска изгинути војска;

„Ако л' волиш царству небескоме, 20

„А ти сакрој на Косову цркву,

„Не води јој темељ од мермера,

„Већ од чисте свиле и скерлета,

„Па причести и нареди војску;

„Сва ће твоја изгинути војска, 25

„Ти ћеш, кнеже, шњоме погинути.“

А кад царе саслушао речи,

Мисли царе мисли свакојаке:

„Мили Боже, што ћу и како ћу?

„Коме ћу се приволети царству? 30

„Да или ћу царству небескоме?

„Да или ћу царству земаљскоме?

„Ако ћу се приволети царству,

„Приволети царству земаљскоме,

„Земаљско је за малено царство, 35

„А небеско у век и до века.“

Цар воледе царству небескоме,

А него ли царству земаљскоме,

Па сакроји на Косову цркву,

Не води јој темељ од мермера,

Већ од чисте свиле и скерлета,

Па дозива Српског патријара

И дванаест велики владика,

Те причести и нареди војску.

Истом кнеже наредио војску, 45

297

На Косово ударише Турци.
Маче војску Богдан Јуже стари
С девет сина девет Југовића,
Како девет сиви соколова,
У сваког је девет иљад' војске,
А у Југа дванаест иљада,
Па се бише и секоше с Турци:
Седам паша бише и убише,
Кад осмога бити започеше,
Ал' погибе Богдан Јуже стари,
И изгибе девет Југовића,
Како девет сиви соколова,
И њиова сва изгибе војска.
Макош' војску три Мрњавчевића:
Бан Угљеша и војвода Гојко
И са њима Вукашине краље,
У свакога триест иљад' војске,
Па се бише и секоше с Турци:
Осам паша бише и убише,
Деветога бити започеше,
Погибоше два Мрњавчевића,
Бан Угљеша и војвода Гојко,
Вукашин је грдни рана доп'о,
Њега Турци с коњма прегазише;
И њиова сва изгибе војска.
Маче војску Ерцеже Степане,
У Ерцега млога силна војска,
Млога војска, шездесет иљада,
Те се бише и секоше с Турци:
Девет паша бише и убише,
Десетога бити започеше,

50

55

60

65

70

75

299

„Ја ћу лећи санак боравити,
„Ти вечерај, па се напиј вина,
„Па пошетај пред господског двора,
„Па погледај чистом ведром небу;
„Јели јасан месец на заоду,
„Јел' даница на истоку звезда;
„Јели нама путовати време
„На Косово лепо поље равно
„На рочиште честитоме кнезу;
„Јер знадеш ли, моје чедо драго,
„Кадоно смо на заклетви били
„Како нас је заклињао кнеже,
„Заклињао, проклињао љуто:
„„Ко је Србић и Српскога рода,
„„И од Српске крви и колена,
„„А не дош'о на бој на Косово,
„„Не имао од срца порода!
„„Ни мушкога ни девојачкога;
„„Од руке му ништа не родило!
„„Рујно вино ни шеница бела;
„„Рђом кап'о, док му је колена!““
Леже Стева у меке душеке,
Повечера Ваистина слуга,
Повечера и напи се вина,
Па ишета пред господског двора
И погледа чистом ведром небу,
Јесте јасан месец на заоду,
Јест даница на истоку звезда;
Јесте њима путовати време
На Косово лепо поље равно
На рочиште честитоме кнезу;

302

Па ишета пред господске дворе,

Уседоше два коња витеза,

Разавише крстате барјаке,

Ударише бубњи и свирале,

Дигоше се Богом путовати.

Бела и је зора забелила

На Косову красном пољу равном,

Сусрете и Косовка девојка,

У руку јој два кондира златна,

Оба златна, ал' обадва празна,

Под пазуом клобук свиле беле,

За клобуком бела кита перја,

У дну перје сребром заливено,

А по среди златом преплетено,

М по връу бисером кићено;

Ал' беседи Мусићу Стеване:

„Божја помоћ, моја секо драга!

„Гди си, душо, на ограшју била?

„Откуда ти клобук свиле беле?

„Дај ми, секо, клобук свиле беле,

„Да га познам, кога је војводе;

„А тако ми срећна пута мога

„Невере ти учинити не ћу!“

Ал' беседи Косовка девојка:

„Зраво да си, кнежева војводо!

„Нисам нигди на ограшју била,

„Рано ме је пробудила мајка,

„Ми ранимо те воду грабимо;

„Кад ја дођо на воду Ситницу,

„А.л' Ситница мутна и поводна,

„Носи, брате, коње и јунаке,

100

105

110

115

120

125

303

„Турске капе и бијеле чалме, 130

„Красне Српске бијеле клобуке

„Овај клобук близу краја беше,

„Ја загази у воду Ситницу,

„И увати клобук свиле беле,

„Брата имам од мене млађега, 135

„Носим клобук брату рођеноме,

„Ја сам млада мило ми је перје.“

Клобук даде кнежевој војводи,

Чим га виде Мусићу Стеване,

Чим га виде, тим га и познаде, 140

Просу сузе низ господско лице,

Удари се по колену руком,

Чисти скерлет на колену пуче,

Златна копча на десном рукаву:

„Тешко мени и до Бога мога! 145

„На мени је останула клетва

„Од мојега честитога кнеза.“

Клобук даде Косовки девојки,

Па се маши у џепове руком,

Те јој даде три дуката жута: 150

„Нај ти, секо, Косовка девојко!

„А ја идем на бој на Косово

„У пресвето име Исусово“),

„Ако Бог да, те се натраг вратим,

„Лепшим ћу те даривати даром: 155

„Ако л', секо, ја погибо амо,

„Помени ме по пешкешу моме.“

Ударише коње мамузама,

(14) Ја мислим, да је овај стих додат у наше вријеме.

306

„Свекрвице, мајко Дамјанова!

„Нит' је гладан шенице бјелице,

„Нити жедан воде са Звечана,

„Већ је њега Дамјан научио

„До по ноћи ситну зоб зобати,

„Од по ноћи на друм путовати;

„Пак он жали свога господара

„Што га није на себи донијо.“

И ту мајка тврда срдца била,
Да од срдца сузе не пустила.

Кад у јутру данак освануо,

Али лете два врана гаврана,

Крвава им крила до рамена,

На кљунове б'јела пјена тргла;

Они носе руку од јунака

И на руци бурма позлаћена,

Бацају је у криоце мајци;

Узе руку Југовића мајка,

Окретала, превртала с њоме,

Па дозивље љубу Дамјанову:

„Снао моја, љубо Дамјанова:

„Би л' познала, чија ј' ово рука?“

Проговара љуба Дамјанова:

„Свекрвице, мајко Дамјанова!

„Ово ј' рука нашега Дамјана,

„Јера бурму ја познајем, мајко,

„Бурма са мном на вјенчању била.“

Узе мајка руку Дамјанову,

Окретала, превртала с њоме,

Пак је руци тијо бесједила:

„Моја руко, зелена јабуко!

50

55

60

65

70

75

309

„Ал' не виђех Вука Бранковића,
„Не виђех га, не вид'ло га сунце!
„Он издаде честитога кнеза,
„Господара и мога и твога.“

50

50.

Комади од различнијех Косов-
скијех ијесама.

I.

Цар Мурате у Косово паде,
Како паде, ситну књигу пише,
Те је шаље ка Крушевцу граду,
На кољено Српском кнез-Лазару;
„Ој Лазаре, од Србије главо!
„Нит' је било, нити може бити:
„Једна земља, а два господара;
„Једна раја, два харача даје;
„Царовати оба не можемо,
„Већ ми пошљи кључе и хараче,
„Златне кључе од свијех градова,
„И хараче од седам година;
„Ако ли ми то послати не ћеш,
„А ти хајде у поље Косово,
„Да сабљама земљу дијелимо.“
Кад Лазару ситна књига дође,
Књигу гледа, грозне сузе рони.

5

10

15

II.

Да је коме послушати било,

311

„Напићу је Косанчић-Ивану:

„Ако ћу је напин' по висини,

„Напићу је Топлици Милану;

„Ако ћу је напин' по јунаштву,

„Напићу је војводи Милошу.

„Та ником' је другом напин' не ћу,

„Већ у здравље Милош-Обилића:

„Здрав Милошу, вјеро и невјеро!

„Прва вјеро, потоња невјеро!

„Сјутра ћеш ме издат' на Косову,

„И одбјећи Турском цар-Мурату;

„Здрав ми буди! и здравицу попиј:

„Вино попиј, а на част ти пехар!“

Скочи Милош на ноге лагане,

Пак се клања до земљице црне:

„Вала тебе, славни кнез-Лазаре!

„Вала тебе на твојој здравици,

„На здравици и на дару твоме;

„Ал' не вала на такој бесједи;

„Јер, тако ме вјера не убила!

„Ја невјера никад био нисам,

„Нит' сам био, нити ћу кад бити,

„Него сјутра мислим у Косову

„За ришћанску вјеру погинути;

„Невјера ти сједи уз кољено,

„Испод скута пије ладно вино:

„А проклети Вуче Бранковићу.

„Сјутра јесте лијеп Видов данак,

„Виђећемо у пољу Косову,

„Ко је вјера, ко ли је невјера.

„А тако ми Бога великога!

25

30

35

40

45

50

313

„Од Чечана врху до планине, 20

„Све је Турска војска притиснула:

„Коњ до коња, јунак до јунака,

„Бојна копља као чарна гора,

„Све барјаци као и облаци,

„А чадори као и сњегови; 25

„Да из неба плаха киша падне,

„Ниђе не би на земљицу пала,

„Већ на добре коње и јунаке.

„Мурат пао на Мазгит на поље,

„Уватио и Лаб и Ситницу.“ 30

Још га пита Милош-Обилићу:

„Ја Иване, мио побратиме!

„Ђе је чадор силног цар-Мурата?

„Ја сам ти се кнезу затекао,

„Да закољем Турског цар-Мурата, 35

„Да му станем ногом под гръоце.“

Ал' говори Косанчић Иване:

„Да луд ти си, мио побратиме!

„Ђе је чадор силног цар-Мурата,

„Усред Турског силна таобора, 40

„Да ти имаш крила соколова,

„Пак да паднеш из неба ведрога,

„Перје меса не би изнијело.“

Тада Милош заклиње Ивана:

„О Иване, да мој мили брате, 45

„Нерођени, као и рођени!

„Немој тако кнезу казнвати,

„Јер ће нам се кнеже забринути,

„И сва ће се војска поплашити,

„Већ овако нашем кнезу кажи: 50

316

Причешћује вином црвенијем

И залаже лебом бијелијем;

Кад јунаку срце заиграло,

Проговара Орловићу Павле:

„Сестро драга, Косовко девојко!

„Која ти је голема невоља,

„Те преврћеш по крви јунаке?

„Кога тражиш по разбоју млада?

„Или брата, или братучеда?

„Ал' по греку стара родитеља ⁴⁵)?“

Проговара Косовка девојка:

„Драги брато, делијо незнана!

„Ја од рода никога не тражим:

„Нити брата, нити братучеда,

„Ни по греку стара родитеља;

„Мож' ли знати, делијо незнана,

„Кад кнез Лаза причешћива војску

„Код прекрасне Самодреже цркве

„Три недеље тридест калуђера?

„Сва се Српска причестила војска,

„Најпослије три војводе бојне:

„Једно јесте Милошу војвода,

„А друго је Косанчић Иване,

„А треће је Топлица Милане:

„Ја се онде деси на вратима,

30

35

40

45

50

⁴⁵) По греку (по гријеху) родитељ значи прави отац.
Овдје се показује знак народнога мишљења, да је
гријех и жениши се. Ја сам слушао од оца једнога
великог господара гдје говори за свога сина: „Он је
мој по гријеху син, али га мени сад ваља слушати.“

317

„Кад се шета војвода Милошу,

„Красан јунак на овоме свету,

„Сабља му се по калдрми вуче,

„Свилен калпак, оковано перје,

„На јунаку коласта аздија,

„Око врата свилена марама,

„Обазре се и погледа на ме,

„С' себе скиде коласту аздију,

„С' себе скиде, па је мени даде:

„„На, девојко, коласту аздију,

„„По чему ћеш мене споменути,

„„По аздији по имену моме:

„„Ево т' идем погинути, душо,

„„У табору честитога кнеза;

„„Моли Бога, драга душо моја,

„„Да ти с' здраво из табора вратим,

„„А и тебе добра срећа нађе,

„„Узећу те за Милана мога,

„„За Милана Богом побратима,

„„Кој' је мене Богом побратио,

„„Вишњим Богом и светим Јованом;

„„Ја ћу тебе кум венчани бити.““

„За њим иде Косанчић Иване,

„Красан јунак на овоме свету,

„Сабља му се по калдрми вуче,

„На јунаку коласта аздија,

„Око врата свилена марама,

„На руци му бурма позлаћена,

„Обазре се и погледа на ме,

„С руке скиде бурму позлаћену,

55

60

65

70

75

80

318

..С руке скиде, па је мени даде:

,,„На, девојко, бурму позлаћену,
„„По чему ћеш мене споменути,

,,„А по бурми по имену моме:

,,„Ево т' идем погинути, душо,
„„У табору честитога кнеза;

,,„Моли Бога, моја душо драга,

,,„Да ти с' здраво из табора вратим,

,,„А и тебе добра срећа нађе,

,,„Узећу те за Милана мога,

,,„За Милана Богом побратима,

,,„Кој' је мене Богом побратио,

,,„Вишњим Богом и светим Јованом;

,,„Ја ћу тени ручни девер бити.““

,,„За њим иде Топлица Милане,

,,„Красан јунак на овоме свету,

,,„Сабља му се по калдрми вуче,

,,„Свилен калпак, оковано перје,

,,„На јунаку коласта аздија,

,,„Око врата свилена марама,

,,„На руци му копрена од злата,

,,„Обазре се и погледа на ме,

,,„С руке скиде копрену од злата,

,,„С руке скиде, па је мени даде:

,,„„На, девојко, копрену од злата,

,,„По чему ћеш мене споменути,

,,„По копрени по имену моме:

,,„„Ево т' идем погинути, душо,

,,„„У табору честитога кнеза;

,,„„Моли Бога, моја душо драга,

,,„„Да ти с' здраво из табора вратим,

85

90

95

100

105

110

320

Ако цвили, и невоља му је: 5

Ево има три године дана,
Ка' је Јанко таме допаднуо,
Бре тавнице цара тирјанина,
Тирјанскога цара Сулејмана;
Јесте њему тама додијала, 10

Те он цвили јутром и вечером,
Досадио студену камену,
А некмо ли цару Сулејману.

Тад' долази царе Сулејмане,
Он долази тавници на врата,
Те дозивље Јуришића Јанка: 15

„Копилане, Јуришићу Јанко!

„Која ти је голема невоља,
„Те ти цвилиш у мојој тавници?

„Ал' си гладан, ал' си ожеднио? 20

„Али си се силан ужелио,
„Ужелио младе кауркиње?“

Тад' говори Јуришићу Јанко:
„Воља ти је, царе, бесједити;

„Нит' сам гладан, нит' сам ожеднио; 25

„А мене су жеље пролазиле,
„Још како сам пао у тамницу;
„Но је мене тама досадила.

„Султан-царе, ако Бога знадеш!

„Ишти блага, колико ти драго,
„Пушти, царе, кости из тавнице.“

Ал' говори царе Сулејмане:
„Бре, курвићу, Јуришићу Јанко!

„Не ћу тебе паре ни динара,
„Но ти хоћу, право да ми кажеш,

321

„Које оно бјеху три војводе,
„Штоно моју крдисаше војску,
„Кад ја иђах кроз Косово равно?“

Тад' говори Јуришићу Јанко:

„Вољан буди, царе, говорити, 40

„Кад ме питаш, право ћу ти казат’:

„Штоно бјеше најпрва војвода,

„Што веома разгоњаше Турке,

„Нагоњаше у Лаб и Ситницу,

„Оно бјеше Краљевићу Марко; 45

„Штоно бјеше за њиме војвода,

„Што веома с'јецијаше Турке,

„Оно бјеше нејачак Огњане,

„Мио сестрић Краљевића Марка;

„А што бјеше трећа војевода, 50

„Штоно сабљу бритку саломио,

„Па на копље набијаше Турке,

„Преко себе у Лаб потезаше,

„Потезаше у Лаб и Ситницу,

„Оно бјеше Јуришићу Јанко, 55

„Ето ти га, царе, у тавници,

„Чини од њег', шта је тебе драго.“

Тад' говори царе Сулејмане:

„Коју муку најволиш мучити, 60

„Оном ћу ти душу извадити:

„Али волиш по мору пливати,

„Али волиш на ватри горети,

„Али волиш, да те растргнемо,

„Растргнемо коњма на репове?“ 65

Тад' говори Јуришићу Јанко:

21

322

„Вољан јеси, царе, на бесједи;

„Ником муке миле мучит' нису,

„Али веће кад бити не море:

„Нисам риба да по мору пливам;

„Нисам дрво, да на ватри горим;

„Курва нисам, да ме растржете,

„Растржете коњма на репове;

„Но ја јесам јунак од јунака:

„Дај ми, царе, коња разломљена,

„Нејахана тридесет година,

„Нејахана, на бој не ћерана;

„И дај мене сабљу посталицу,

„Невађену тридесет година,

„Невађену, на бој неношену,

„Која се је рђом протурила,

„Те с' из кора извадит' не море;

„Па ме пусти у поље широко,

„А напусти двјеста јаничара,

„Нека мене на сабљам' разнесу,

„Нек погинем јунак на јунаштву.“

То је њега царе послушао,

Даде њему коња разломљена,

Нејахана тридесет година,

Нејахана, на бој нећерана;

И даде му сабљу посталицу,

Невађену тридесет година,

Невађену, на бој неношену,

Која се је рђом протурила,

Па га пусти у поље широко,

А за њиме двјеста јањичара.

70

75

80

85

90

90

324

53.

Обрешеније главе кнеза Лазара.

Кад Лазару одсекоше главу
На убаву на пољу Косову,
Од Србља се нико не десио,
Већ се деси једно Туре младо,
Јесте Туре, ал' је од робиње,
Родила га Српкиња робиња,
Па беседи Турско момче младо:
„Ао Турци, моја браћо драга!
„Ово ј' глава једног господара,
„Греота је од Бога једнога,
„Да је кљују орли и гаврани,
„Да је газе коњи и јунаци;“
Узе главу светога Лазара,
Зави у скут коласте аздије,
Па је носи до воде кладенца,
Спушта главу у воду кладенац.
Стајала је глава у кладенцу
Лепо време четрдесет лета,
А убаво на Косову тело,
Ни га једу орли ни гаврани,
Ни га газе коњи ни јунаци.
Мили Боже на свем' теби вала!
Подигле се кириције младе
Од убава Скопља бела града,
Они возе Грке и Бугаре,
Они иду Нишу и Видину,
На Косову конак учинили.

5

10

15

20

25

325

Вечерале кириције младе,

Вечерале, пак су ожедниле;

Измеђ' себе вењер ужегоше,

Ужегоше вењер јасну свећу,

Они траже воде по Косову.

Намера и намерила била,

Намерила на воду кладенца,

Један вели кириција млади:

„Ев' у води месечине сјајне.“

Други вели кириција млади:

„Није, браћо, месечина сјајна.“

Трећи мучи, ништа не беседи,

Окрену се право ка Истоку,

Па помену Бога истинога,

Ист'ног Бога и светог Николу:

„Помоз' Боже, и оче Никола!“

Па загази у воду кладенца,

Те извади из кладенца главу

Светитеља Српскога Лазара,

Па је меће на зелену траву,

И заити воде у кондиру.

Док се жедни водом обредише,

Кад су црној земљи погледали,

Неста главе са зелене траве,

Оде глава преко поља сама,

Света глава до светога тела,

Припоји се како што ј' и била.

Кад у јутру бео дан освану,

Глас дадоше кириције младе,

Глас дадоше старим свештеником,

И ту дође млого свештеника,

30

35

40

45

50

55

328

„И јуначка меса наранио
„И црвене крви напојио;
„Ту си мени добро учинио.“

30

55.

Оиеш шо, мало друкчије.

Лежи Марко крај друма царева,
Покрио се зеленом доламом,
По образу срмајли марамом,
Чело главе копље ударио,
За копље је Шара коњиц свезан,
На копљу је сура тица орле,
Шири крила, Марку чини лада,
А у кљуну носи воде ладне,
Те запаја рањена јунака.
Ал' беседи из горице вила:
„О Бога ти, сура тицо орле!
„Што је теби добра учинио,
„Учинио Краљевићу Марко,
„Шириш крила, те му чиниш лада,
„И у кљуну носиш воде ладне,
„Те запајаш рањена јунака?“

5

10

15

Ал' беседи сура тица орле:
„Мучи, вило, муком се замукла!
„Како м' није добра учинио,
„Учинио Краљевићу Марко?

20

„Можеш знати и паметовати,
„Кад изгибе војска на Косову
„И обадва цара погинуше,
„Цар Мурате и кнеже Лазаре,

329

„Паде крвца коњу до стрмашца 25

„И јунаку до свил'на појаса,
„По њој плове коњи и јунаци,
„Коњ до коња, јунак до јунака?

„А ми тице долетисмо гладне,
„Долетисмо и гладне и жедне, 30

„Љуцкога се наранисмо меса
„И крви се љуцке напојисмо,

„А моја се крила заквасише,
„Плану сунце из неба ведрога,
„Те се моја крила окореше, 35

„Ја не мого с крилма полетити,
„А моје је друштво одлетило,

„Ја остадо насред поља равна,
„Те ме газе коњи и јунаци;

„Бог донесе Краљевића Марка, 40

„Узе мене из крви јуначке,
„Па ме метну за себе на Шарца,

„Однесе ме у гору зелену,
„Па ме метну на јелову грану,
„Из небеса ситан дажд удари, 45

„Те се моја крила поопраше,
„И ја мого с крилма полетити,

„Полетити по гори зеленој,
„Састадо се с мојом дружбиницом.

„Друго ми је добро учинио, 50
„Учинио Краљевићу Марко:

„Можеш знати и паметовати,
„Кад изгоре варош на Косову

„И изгоре кула Аџагина?

„Онде били моји орлушићи, 55

331

„Осим једну, моја стара мајко,
„А под двором краља Шишманина,
„Мати моја, у земљи Бугарској,
„Ја је нађох на води чатрњи,
„Кад је виђех, моја стара мајко!
„Око мене трава окрену се.
„Ено, мати, за мене ђевојке,
„Ено за те добра пријатеља;
„Спреми мене танке брашњенице,
„Да ја идем просити ђевојку.“
Стара мати једва дочекала,
Та не чека док јутро осване,
Већ му гради шећерли колаче.
Кад у јутру јутро освануло,
Спреми Марко себе и Шарина,
Па наточи тулумину вина,
Објеси је о седлу Шарину,
С другу страну топузину тешку,
Па посједе помамна Шарина,
Оде право у земљу Бугарску,
Б'јелу двору краља Шишманина.
Далеко га краљу угледао,
Мало ближе пред њег' ишетао:
Руке шире, у лице се љубе,
За јуначко питају се љубље;
Слуге вјерне коње приватише,
Одведоше у подруме доње,
Краља Марка на бијелу кулу,
За готову софру засједоше,
Па стадоше мрко пити вино.
А када се понапише вина,

332

Марко скочи на ноге лагане,
Капу скида, до земље се свија,
Он у краља запроси ђевојку,
Краљ је даде, не рече ријечи.

Док постави прстен и јабуку,
И пореза рухо на ђевојку,

И дарива свасти и пунице,
Даде Марко три товара блага.

Одгодио до мјесеца дана,
Док отиде бијелу Прилипу

И покупи кићене сватове.

Бесједи му ђевојачка мајка:
„О мој зете, од Прилипа Марко!

„Немој водит' туђина ђевера,
„Већ јал' брата, јали братучеда:

„Бевојка је одвише лијепа,

„Бојимо се големе срамоте.“

Ту је ноћцу преноћио Марко,
Па у јутру опреми Шарина,
Оде право бијелу Прилипу.

Кад је био до Прилипа града,
Далеко га мати опазила,

Мало ближе пред њег' ишетала.

Руке шири, у лице га љуби,
Марко мајку у бијелу руку.

Пита мајка Краљевића Марка:
„О мој сине, Краљевићу Марко!

„Јеси л' мене мирно путовао?

„Јеси л' мене снаху испросио?

„Мене снаху, себе вјерну љубу.“

Рече Марко остарилој мајци:

50

55

60

65

70

75

333

„Јесам, мати, мирно путовао,

80

„И ђевојку себе испросио,

„Потрошио три товара блага,

„И кад пођох двору бијеломе,

„Рече мене ђевојачка мајка:

””О мој зете, Краљевићу Марко!

85

””Немој водит' туђина ђевера,

””Већ јал' брата, јали братучеда:

””Ђевојка је одвише лијепа,

””Бојимо се големе срамоте.““

„А ја, мати, брата не имадем,

90

„Брата немам, братучеда немам.“

Вели њему остарила мајка:

„О мој сине, од Прилипа Марко!

„За то немај бриге николико,

„Већ начини једну ситну књигу,

95

„Те је пошљи дужду од Млетака,

„Нек ти пође на кумство вјенчано,

„Нек поведе пет стотина свата;

„Другу шаљи Земљићу Стјепану,

„Да ти буде ђевер код ђевојке,

100

„Нек поведе свата пет стотина,

„Па се не бој никакве срамоте.“

Када Марко разумијо р'јечи,

Онда своју послушао мајку,

Он начини књиге на кољену,

105

Једну шаље дужду Млетачкоме,

Другу побру Земљићу Стјепану.

Мало време за тим постајало,

Ал' ето ти дужда од Млетака,

Са њим иде пет стотина свата;

334

Дужде оде на танану кулу,
А сватови у поље широко;
Мало за тим, ето и Стјепана,
И он води пет стотина свата.
Састаше се на кули тананој,
Те се мрка понапише вина.
Одатле се свати подигоше,
Отидоше у земљу Бугарску,
Право двору краља Шишманина.

Лијепо их краљу дочекао:

Воде коње у подруме доње,
А јунаке на бијеле куле;

Придржа их три бијела дана,
Починуше коњи и јунаци.

Кад четврто јутро освануло,
Повикаше кићени чауши:

„Азурала, кита и сватови!

„Кратки данци, а дуги конаци,

„Хоће нам се дома застарати.“

Краљ изнесе господске дарове:

Ком јаглука, коме бошчалука,
Куму даде од злата синију,

А ђеверу од злата кошуљу
И даде му коња и ђевојку;

Још ђеверу краље говораше:

„Ето тебе коња и ђевојке

„До Маркова двора бијелога,

„Подај Марку лијепу ђевојку,

„На част тебе коњиц од мејдана.“

Дигоше се кићени сватови

Путовати уз поље Бугарско.

115

120

125

130

135

140

335

Ђе је срећа, има и несреће:
Дуну вјетар у пољу широку,
Те подиже дувак на ђевојци,
Указа се лице у ђевојке,
Виђе лице дужде од Млетака,
Од муке га глава забољела,
Једва чека, кад ће ноћца доћи.
Кад сватови на конак падоше,
Тад' пошета дужде од Млетака
До чадора Земљића Стјепана,
Па Стјепану тихо говораше:
„О ђевере, Земљићу Стјепане!
„Дај ти мене твоју милу снаху
„Једну ноћцу за вјерну љубовцу,
„Ево тебе једна чизма блага,
„Мој Стјепане, жутијех дуката.“

Вели њему Земљићу Стјепане:
„Шути, дужде, окаменио се!

„Пало ти је на ум погинути?“

Поврати се дужде од Млетака.
Кад су били на другом конаку,
Шета дужде бијелу чадору,

Па говори Земљићу Стјепану:
„Дај, Стјепане, твоју милу снаху
„Једну ноћцу за вјерну љубовцу,
„Ево тебе двије чизме блага,
„Мој Стјепане, жутијех дуката.“

Стјепан њему горко одговори:
„Иди, дужде, изгубио главу!

„Како ће се обљубити кума!“

Поврати се дужде под чадора.

145

150

155

160

165

170

336

Кад су били на трећем конаку,

Иде дужде ђеверу Стјепану:

„Дај, ђевере, твоју милу снаху

„Ево тебе три чизме дуката.“

Превари се Земљићу Стјепане

На три чизме жутијех дуката,

Даде дужду своју снаху милу,

Узе њему три чизме дуката,

А дужд куму за бијелу руку,

Одведе је под чадоре своје,

На је куми тихо бесједио:

„Сједи доље, моја мила кумо!

„Да с' грлимо и да с' милујемо.“

Вели њему Бугарка ђевојка:

„Болан куме, дужде од Млетака!

„Под нам' ће се земља провалити,

„А више нас небо проломити,

„Како ће се кума миловати?“

Рече ријеч дужде од Млетака:

„Ој не лудуј, моја мила кумо!

„Ја сам до сад девет обљубио,

„Кумо моја! кума крштенијех,

„А вјенчане двадест и четири;

„Ни једном се земља не провали,

„Нит' се небо више нас проломи;

„Већ ти сједи, да се милујемо.“

А ђевојка куму говораше:

„А мој куме, дужде од Млетака!

„Мене стара проклињала мајка,

„Да не љубим брадата јунака,

175

180

185

190

195

200

337

„Већ јунака млада голобрада,
„Као што је Краљевићу Марко.“

205

Кад то чуо дужде од Млетака,
Он бербере хитре добавио,
Један мије, други браду брије;

Поклања се лијепа ђевојка,
Купи браду, у јаглук завија.

210

Па бербере дужде изгонио,

Својој куми тихо бесједио:

„Сједи доље, моја мила кумо.“

А Бугарка њему бесјеђаше:

215

„Ако чује Краљевићу Марко,

„Обоје ћем' изгубити главе.“

Вели дужде лијепој ђевојци:

„Сједи доље, немој лудовати!

„Ено Марка на среди сватова,

220

„Те је бијел чадор разапео,

„На чадору јабука од злата,

„У јабуци два камена драга,

„Те се види до полу сватова;

225

Рече њему лијепа ђевојка:

„Стани мало, мој предраги куме!

„Док изиђем пред чадоре б'јеле,

„Да погледам небу под облаке,

„Ил' је ведро, или је облачно.“

230

Кад изиђе млада пред чадоре,

Виђе чадор Краљевића Марка,

Заигра се млада низ сватове,

Кано јелен од године дана,

22

338

До чадора Краљевића Марка. 235

Марко лег'о санак боравити,
А ђевојка стаде више њега,
Рони сузе од бијела лица,
Кад се прену Марко Краљевићу,
Онда рече Бугарци ђевојци: 240

„Хорјаткињо, Бугарка ђевојко!

„Зар не може мене причекати

„Док дођемо до бијела двора

„И ришћански закон савршимо?“

Привати се сабље оковане. 245

Поклони се лијепа ђевојка,

Па говори Краљевићу Марку:

„Господару, Краљевићу Марко!

„Ја нијесам рода хорјатскога,
„Већ једнога рода господскога,
250

„Ти са собом водиш хорјатине:

„Хорјатина кума и ђевера;

„Продаде ме Земљићу Стјепане

„Дужду куму за три чизме блага;

„Ако ми се, Марко, не верујеш,
255

„Ево браде дужда од Млетака.“

Па просипа браду из јаглука.

Када виђе Краљевићу Марко,

Он ђевојци бјеше говорио:

„Сједи доље, лијепа ђевојко,
260

„У јутру ће потражити Марко.“

Па он леже санак боравити.

Када свану и ограну сунце,

Уста Марко на ноге лагане,

И пригрну ћурак наопако, 265

339

А у руку топузину тешку,
Оде право куму и ђеверу.

Те он њима добро јутро даје:

„Добро јутро, куме и ђевере!

„Ој ђевере! камо твоја снаша?

„А ти куме! камо твоја кума?“

Шути ђевер, ништа не говори,

Проговори дужде од Млетака:

„О мој куме, Краљевићу Марко!

„Сад су људи свакојаке ћуди,

„Сад се није ни нашалит' с миром.“

Вели њему Краљевићу Марко:

„Зла ти шала, дужде од Млетака!

„Није шала обријана брада!

„Камо тебе брада јучерања?“

Још му ћаше дужде говорити,

Ал' не даде Краљевићу Марко,

Ману сабљом, откиде му главу

Побјеже му Земљићу Стјепане,

Стиже њега Краљевићу Марко,

И њега је сабљом ударио,

Од једнога двојицу огради.

Па се врати натраг до чадора,

Те опреми себе и Шарина.

Подиже се кита и сватови,

Здрав' одоше бијелу Прилипу.

270

275

280

285

290

22 x

341

Вели јунак Туркињи ђевојци:

„Сестро моја, Туркиња ђевојко!

„Кога имаш код бијела двора ?“

Рече њему Туркиња ђевојка:

30

„Имам једну остарјелу мајку,

„И имадем брата Мустаф-агу.“

Проговара добар рањен јунак:

„Иди кажи брату Мустаф-аги,

35

„Да ме носи двору бијеломе;

„Код мене су три ћемера блага,

„У свакоме по триста дуката:

„Ја ћу један тебе поклонити,

„Други твоме брату Мустаф-аги,

40

„А трећи ћу себе оставити,

„Да ја видам моје грдне ране;

„Ако Бог да, те ране извидам,

„Честиту ћу тебе оставити

„И твојега брата Мустаф-агу.“

45

Оде цура двору бијеломе,

Те казује брату Мустаф-аги:

„О мој брате, ага Мустаф-ага!

„Добила сам рањена јунака

„На Марици на води студеној;

50

„Код њега су три ћемера блага,

„У свакоме по триста дуката:

„Један хоће мене поклонити,

„А други ће тебе, Мустаф-ага,

„А трећи ће себе оставити,

55

„Да он вида своје грдне ране;

„Немој ми се, брате, преварити,

343

Друго слово Вукашина краља,

Треће слово Краљевића Марка.

90

Пита Марко Туре Мустаф-агу:

„Ој Бога ти, Турско момче младо!

„Откуд тебе ова бритка сабља?

„Или си је за благо купио?

„Или си је у боју добио?

95

„Или ти је од баба остала?

„Или ти је љуба донијела,

„Донијела љуба од мираза?“

Вели њему Туре Мустаф-ага:

„Ој Бога ми, каурине Марко!

100

„Кад ме питаш, право ћу ти казат’:“

Све му каза, каконо је било.

Вели њему Краљевићу Марко:

„За што, Туре, да од Бога нађеш!

„Нијеси му ране извидао?

105

„Данас бих ти дао агалуке

„Код нашега цара честитога.“

Вели њему Туре Мустаф-ага:

„Бе не лудуј, каурине Марко!

„Да ти можеш добит’ агалуке,

110

„Најприје би себе извадио;

„Већ дај амо сабљу оковану.“

Ману сабљом од Прилипа Марко,

Скиде главу Турчин-Мустаф-аги.

Отидоше цару казивати,

115

Цар по Марка оправио слуге;

Како који Марку долазаше,

Марка зове, Марко не говори,

Већ он сједи, пије мрко вино;

345

Гола сабља три стотин' дуката,
Коре су јој три стотин' дуката,
А гајтани три стотин' дуката.
Ту юе нико наћи не могаше,
Тко би сабљу за благо купио.
Намјера је намјерила Марка
На Турчина царева телала,
Па говори Краљевићу Марко:
„О Турчине, цареви телале!
„Дај да видим сабљу димишћију.“
Даде Турчин ријечи не рече.
Гледа Марко сабљу димишћију,
Па говори цареву телалу:
„Даћу тебе девет стотиница
„Све жутијех у злату дуката;
„Но чу ли ме, цареви телале!
„Да гледамо мјесто заклонито,
„Да с' одавде мало уклонимо,
„Да ти бројим све жуте дукате;
„Мрзи ме се овђе распасиват',
„Да одпашем три ћемера злата,
„Јер сам овђе Турком млого дужан,
„Не ће ми дат' сабље исплатити.“
То је Турчин једва дочекао,
Отидоше уз воду Ситницу
Под бијелу камену ћуприју.
Распаса се Краљевићу Марко,
Те отпаса три ћемера злата,
Па он стере зелену мавлуту,
И истресе три ћемера злата;
Турчин броји све жуте дукате,

„О Турчине, цареви телале!

„Даћу тебе девет стотиница

„Све жутијех у злату дуката;

„Но чу ли ме, цареви телале!

„Да гледамо мјесто заклонито,

„Да с' одавде мало уклонимо,

„Мрзи ме се овђе распасиват’,

„Да одпашем три ћемера злата,

То је Турчин једва дочекао,

Отидоше уз воду Ситницу

Под бијелу камену ћуприју.

Распаса се Краљевићу Марко,

Те отпаса три ћемера злата,

Па он стере зелену мавлуту,

И истресе три ћемера злата;

Турчин броји све жуте дукате,

10

15

20

25

30

35

346

Марко гледа сабљу димишћију,
Ал' на сабљи три слова ришћанска:

Једно слово свети Димитрије,

Друго слово свети Аранђеле,

Треће слово краљу Вукашине.

Кад то виђе Краљевићу Марко,

Он ми пита царева телала:

„О Турчине, цареви телале!

„А тако ти Бога јединога!

„Откуд тебе сабља димишћија?

„Или ти је од баба остала?

„Или ти је љуба донијела?

„Или си је ђегођ задобио?“

Стаде Турчин Марку бесједити:

„Ој Бога ми, незнана делијо!

„Хоћу тебе право казивати:

„Није сабља од баба остала,

„Нити ми је љуба донијела,

„Већ чујеш ли, незнана делијо!

„На мејдану сабљу сам добио:

„Кад је Српско царство погинуло

„И два цара пала у Косову:

„Султан Мурат и царе Лазаре,

„Ја сам онђе сабљу задобио:

„Ја пораних рано на Ситницу,

„Да напојим дора дебелога,

„Намјера ме била намјерила

„На зелена свилена чадора,

„Под чадором лежи рањен јунак,

„Та страшан је, да га Бог убије!

„Брци су му по прсима пали,

40

45

50

55

60

65

347

„Покрио се зеленом мавлутом,
„Поред њега сабља димишћија.

„Кад угледа мене рањен јунак,
„Он је мене Богом братимио:

„„Богом брате, незнана делијо!

„„Не с'јеци ми моје русе главе,
„„Грднијех сам рана допаднуо,

„„Скоро ће ми душа излазити,
„„Причекај ме само до по сата,

„„Сарани ме крај воде Ситнице,
„„Ев' код мене три ћемера злата,

„„И ево ти сабља димишћија,
„„Која ваља хиљаду дуката,

„„И ево ти свилена чадора.““
„Ја му не шћех за Бога примити,

„Већ извукох рањена јунака,
„Тргох сабљу, одсјекох му главу,

„Узех њега за бијелу руку

„И баш ону за ногу десницу,
„Бацих њега у воду Ситницу.

„Ту сам чудан шићар задобио,

„И ту сам ти сабљу задобио.“

Кад то зачу Краљевићу Марко,

Он говори цареву телалу:

„О Турчине, да од Бога нађеш;

„Оно ј' био мој мио бабајко,

„Мој бабајко, краљу Вукашине!

„Да си њему душу причекао,

„Да си њега онђе саранио,

„Ја бих тебе љепше саранио.“

Па потеже сабљу димискију.

70

75

80

85

90

95

349

Што је који робља наробио,
Колико ли глава осјекао;

Али вели Вилип Маџарине:

10

„Браћо моја, тридест капетана!

„Видите ли бијела Карловца

„И у њему тридест и три куле?

„Ја сам сваку главом накитио,

„До нијесам кулу на ћуприји,

„А и њу ћу скоро окитити

„Русом главом Краљевића Марка.“

То говори Вилип Маџарине,

А мишљаше, нико га не чује

Од Маркових вјерних пријатеља;

15

Ал' га чује Змај-Деспоте Вуче,

Побратим је Краљевићу Марку,

Па се скочи од земље на ноге,

Доватио дивит и хартију,

Те је ситну књигу написао

20

25

Ка Прилипу граду бијеломе

Побратиму Краљевићу Марку,

Вако Вуче Марку говораше:

„Чујеш ли ме, Богом побратиме!

„Ево имаш грдна душманина

30

„У Карловцу Вилип-Маџарина,

„Он се јесте, брате, зарекао,

„Да ће твоју укинути главу,

„Њом бијелу накитити кулу;

„Но се чувај, Богом побратиме,

„Од Вилипа каке пријеваре.“

Па му Вуче књигу оправио.

А кад Марку ситна књига дође,

35

351

Он јој Божју помоћ називао: 70

„Божја помоћ, моја снахо мила!

„Јел' код двора Вилип побратиме?“

А вели му љуба Вилипова:

„Ид' отале, гола дервишино!

„С такијем се Вилип не братими.“ 75

Кад то чуо Краљевићу Марко,
Удари је дланом по образу,
На руци му бурма позлаћена,
Начини јој рану на образу

И три здрава помјери јој зуба, 80

Па јој скиде три низа дуката,
Те их баци у свил'не цепове,

Па говори љуби Вилиповој:

„Поздрави ми Вилип-Маџарина

„Када дође озго из планине, 85

„Нека дође у нову механу,

„Да се рујна накитимо вина,

„Ни за моје ни његово благо,

„Већ за твога злаћена ђердана.“

Па окрену помамна Шарина, 90

Оде право у нову механу;

Одја Шарца, свеза пред механу,
А он сједе пити рујно вино.

Мало било, за дуго не било, 95

Дође Вилип двору бијеломе,

А срете га љуба Анђелија,

Рони сузе низ бијело лице,

Држи крвав ја глук у рукама,

А пита је Вилип Маџарине:

„Што је тебе, моја вјерна љубо? 100

355

Оста Вилип ногом копајући,
А љуба му млада кукајући.

60.

Марко Краљевић и бег Костадин.

Коње јашу до два побратима,
Бег Костадин и Краљевић Марко,
Бег Костадин беседио Марку:

„Побратиме, Краљевићу Марко!

„Да ти мени о јесени дођеш,

„О јесени, о Дмитрову данку,

„А о моме крсноме имену,

„Па да видиш части и поштења,

„А и лепа, брате, дочекања,

„И господске ђаконије редом.“

Ал' беседи Краљевићу Марко:

„Не вали се, беже, с дочекањем!

„Кад ја тражи брата Андријаша,

„Ја се деси у двору твојему

„О јесени о Дмитрову данку

„А о твоме крсноме имену,

„Видио сам твоје дочекање,

„И види ти до три нечовештва.“

Ал' беседи беже Костадине:

„Побратиме, Краљевићу Марко!

„Та каква ми нечовештва кажеш?“

Вели њему Краљевићу Марко:

„Прво ти је, брате, нечовештво:

„Дођоше ти до две сиротице,

„Да ј' нараниш леба бијелога

5

10

15

20

25

23 *

356

„И напојиц вина црвенога;

„А ти велиш двема сиротама:

”„Ид’т’ одатле, један љуцки гаде!

”„Не гад’те ми пред господом вина.””

„А мени је жао, беже, било, 30

„Жао било двеју сиротица,

„Па ја узе до две сиротице,

„Одведо и доле на чаршију,

„Нарани и леба бијелога

„И напоји вина црвенога, 35

„Па покроји на њи чисти скерлет,

„Чисти скерлет и зелену свилу,

„Па и онда посла двору твоме,

„А ја, беже, гледим из прикрајка,

„Како ћеш и онда дочекати; 40

„А ти узе једно сирочади,

„Узе њега на лијеву руку,

„Друго узе на десницу руку,

„Однесе и у дворе за столе:

”””Јед’те, пијте, господски синови.””” 45

„Друго ти је, беже, нечовештво:

”Што су били стари господари,

”Па су своју азну изгубили,

”И на њима стари скерлет беше,

”Оне мећеш у доњу трпезу; 50

”А који су нови господари

”И од скора азну заметнули

”И на њима нови скерлет беше,

”Оне мећеш у горњу трпезу,

”Пред њи носиш вино и ракију 55

”И господску ђаконију редом.

358

„Те ти мене данаске надстрелиш,
„На част тебе моји бели двора
„И у двори моје достојање
„И кадуна моја верна љуба;
„Ако ли те данаске надстрелим,
„Не тражим ти ни двора ни љубе,
„Теке што ћу тебе обесити,
„Витеза ти освојити Шарца.“

А беседи Краљевићу Марко:

„Остан’ ме се, Турчине проклети!
„Мене није до стрељања твога,
„Већ ево ме тешка болест нашла,
„Тешка болест, срдобоља љута,
„Ни коња се држати не могу,
„А камо ли да се надстрељујем!“

Ал’ се Турчин останути не ће,
Вати Марку десни скут доламе,
Трже Марко ноже од појаса,
Те одсече десни скут доламе:

„Иди бедо, аратос те било!“
Ал’ се Турчин останути не ће,
Већ увати леви скут доламе,
Марко трже ноже од појаса,
Те и лева одсијече скута:

„Иди бедо, да те Бог убије!“

Ал’ се Турчин останути не ће,

Већ увати Шарца за вођице,
Десном руком за вођице Шарца,
Левом руком Марка за недарца.
Плану Марко, како ватра жива,
Исправи се на Шарцу витезу,

25

30

35

40

45

50

359

Добро Шарцу дизген потегао,
Игра Шарац, како и помаман,
И прескаче коње и јунаке;

55

Пак дозива бега Костадина:

„Побратиме, беже Костадине!

„Иди, брате, безистену моме,

60

„Донеси ми стрелу Татаранку,

„У којој је стрели Татаранки

„Девет бели соколови пера;

„А ја идем с агом на кадију,

„На мешћеми да нам синцилати;

65

„Да међ’ нама после није кавге.“

Тад’ се беже безистену врати,

Оде Марко с агом на кадију.

Како иде царев Алил-ага,

Папуч’ скиде, седе код кадије,

70

Па извади дванаест дуката,

Те кадији меће под колено;

„Ефендија, ето ти дуката,

„Не дај Марку правог синцилата.“

Али Марко Турски разабрао,

75

А у Марка не има дуката,

Већ буздован меће преко крила:

„Чујеш ли ме, ефенди-кадија!

„Дај ти мене правог синцилата,

„Јер видиш ли шестопер позлаћен,

80

„Ако т’ одем ударати њиме,

„Не ће тебе мелем требовати,

„Мешћему ћеш и заборавити

„А дукате ни видети не ћеш.“

Ефендију попаде грозница

85

360

Гледајући шестопер позлаћен,

Синцилати, а дркћу му руке.

Кад пођоше на мејдан јуначки,

За агом је тридест јањичара,

А за Марком не има никога,

До некол'ко Грка и Бугара.

Кад дођоше на мејдан јуначки,

А беседи царев Алил-ага:

„Делибаша, ајде мећи стреле;

„Ти се валиш, да си добар јунак,

„И валиш се цару на дивану,

„Да застрелиш орла крстатога,

„Крсташ' орла, што води облаке.“

Беседи му Краљевићу Марко:

„Ја, Турчине, ја сам добар јунак,

„Али ти си од мене старији,

„Јер је ваше господство и царство

„Твој је мејдан старији од мога,

„Јер си мене на мејдан зазвао;

„Већ, Турчине, ајде мећи стреле.“

Метну Турчин прву белу стрелу,

Стрелу метну, пак мере аршином,

Престријели сто двадест аршина;

Метну Марко прву белу стрелу,

Престријели две стотин' аршина;

Метну Турчин другу белу стрелу,

Престријели три стотин' аршина;

Метну Марко другу белу стрелу,

Престријели пет стотин' аршина;

Метну Турчин трећу белу стрелу,

Престријели шест стотин' аршина;

90

95

100

105

110

115

361

У том Марку и Костадин дође

И донесе стрелу Татаранку,

У којој је стрели Татаранки

Девет бели соколови пера;

120

Метну Марко стрелу Татаранку,

Оде стрела у пра и у маглу,

Очима се не да прегледати,

А камо ли премерит' аршином!

Стаде Турчин сузе просипати,

125

Стаде Марка Богом братимити:

„Богом брате, Краљевићу Марко!

„Вишњим Богом и светим Јованом

„По убаву закону вашему!

„На част тебе моји бели двори,

130

„И кадуна моја верна љуба,

„Тек ме немој, брате, обесити!“

А беседи Краљевићу Марко:

„О Турчине, жив' те Бог убио!

„Будме братиш, што ми жену дајеш? 135

„Мене твоја жена не требује,

„У нас није, кано у Турака,

„Снашица је, кано и сестрица;

„Ја на дому имам љубу верну,

„Племениту Јелицу госпођу;

140

„А све би ти, брате, опростио,

„Али си ми издръо доламу,

„Већ дај мене три товара блага,

„Да искрпим на долами скуте.“

Скочи Турчин радо и весело,

145

Грли, љуби Краљевића Марка,

Одведе га двору господскоме,

364

„Па се бојим, моја стара мајко,
„Да ми б'јеле не похара дворе.“
Оде Марко на цареву војску
Са својијем слугом Голубаном.

Кад су били на трећем конаку,
Сједе Марко вечер' вечерати,
Голубан му рујно вино служи:

Узе чашу Краљевићу Марко,
Чашу узе, у сан се занесе,
И испусти чашу на трпезу,
Чаша паде, вино се не просу;

Буди њега слуга Голубане:
„Господару, Краљевићу Марко!
„И досад си на војску ишао,
„Ал' нијеси тако дријемао,
„Ни из руке чашу изпуштао!“

А Марко се трже иза санка,
Па говори слуги Голубану:
„Голубане, моја вјерна слуго!

„Мало тренух, чудан санак усних,
„Чудан санак а у чудан часак,
„Бе се прамен магле запођеде
„Од Костура града бијелога,

„Пак се сави около Прилипа,
„У тој магли Мина од Костура,
„Он похара моје б'јеле дворе,

„Све похара и огњем попали,
„Стару мајку с коњма прегазио,
„Зароби ми моју вјерну љубу,
„Одведе ми коње из арова,

„И однесе из ризнице благо.“

367

А Арапи јуриш учинише,

Оде цару шесет хиљад' војске.

Опет царе Марку књигу пише: 140
„Ходи брже, мој посинко Марко!

„Пропаде ми шесет хиљад' војске.“

Али Марко цару одговара:

„Чекај мало, царе поочиме,

„Још се нисам добро почастио 145

„С кумовима и с пријатељима.“

Кад је треће јутро освануло,

Опет виче стража од Арапа:

„Навалите, љута Арапијо!

„Нема оног доброга јунака 150

„На шарену коњу великоме.“

А Арапи јуриш учинише,

Оде цару сто хиљада војске.

Онда царе Марку књигу пише:

„Брже да си, мој посинко Марко! 155

„Брже да си, мој по Богу синко!

„Арапи ми шатор оборише.“

Онда Марко усједе на Шарца,

Пак он оде у цареву војску;

Кад у јутру бијел дан освану 160

И двије се ударише војске,

Опази га стража од Арапа,

Пак повика из грла бијела:

„Сад уступи, љута Арапијо! 165

„Ето оног страшнога јунака

„На шарену коњу великоме.“

Онда Марко уд'ри међ' Арапе,

На три стране војску рашћерао:

369

Тад' протужи Краљевићу Марко 200

Уз кољено цару поочиму:

„Господине, царе поочиме!

„Б'јели су ми двори похарани,

„В'јерна ми је љуба заробљена,

„Стара мајка с коњма прегажена, 205

„Из ризнице однешено благо,

„Однијо га Мина од Костура.“

Њега тјеши царе господине:

„Не бој ми се, мој посинко Марко!

„Ако су ти двори изгорели, 210

„Љепше ћу ти дворе начинити

„Поред мојих, ко и моји што су;

„Ако ти је благо однешено,

„Да т' учиним агом харачлијнским,

„Пак ћеш више блага сакупити; 215

„Ако ти је љуба одведена,

„Бољом ћу те љубом оженити.“

Ал' говори Краљевићу Марко:

„Фала тебе, царе поочиме!

„Кад ти станеш мене дворе градит', 220

„Мене хоће сиротиња клети:

””Гле курвића Краљевића Марка!

””Они су му двори изгорели,

””А ови му пусти останули!””

„Да м' учиниш агом харачлијнским, 225

„Ја харача покупит' не могу

„Док не свежем ништа и убога,

„Па ће мене сиротиња клети:

””Гле курвића Краљевида Марка!

””Оно му је благо однешено, 230

24

370

„„А ово му остануло пусто!““
„А што ћеш ме женит’ другом љубом,
„Кад је моја љуба у животу?
„Већ дај мене триста јаничара,
„Покуј њима криве косијере,
„И дај њима лагане мотике,
„Ја ћу ићи бијелу Костуру
„Не би л’ своју повратио љубу.“
Цар му даде триста јаничара,
Покова им криве косијере,
И даде им лагане мотике.

Јаничаре сјетовао Марко:
„Браћо моја, триста јаничара!
„Ви идите бијелу Костуру,
„Кад дођете ка Костуру граду,
„Вама ће се Грци радовати:
„„Благо нама, ево нам аргата:
„„Јефтино ће радит' винограде.““
„Ви немојте, браћо моја драга,
„Већ падните под Костуром градом,
„Пијте вино и бистру ракију,
„Докле и ја у Костур не дођем.“
Отидоше триста јаничара,
Отидоше бијелу Костуру,
Марко оде Светој гори славној,
Причести се и исповједи се,
Јер је многу крвцу учинио;
Па обуче рухо калуђерско,
Пусти црну браду до појаса,
А на главу капу камилавку;
Па се баци Шарцу на рамена,

371

Оде право бијелу Костуру.
Када дође Мини од Костура.
Ал' он сједи, рујно пије вино,
А Маркова служи му га љуба; 265
Пита њега Мина од Костура:
„Ој Бога ти, црни калуђере!
„Откуд тебе тај шарени коњиц?“
Вели њему Краљевићу Марко:
„Ој Бога ми, Мина господару! 270
„Ја сам био у царевој војсци
„На Арапској љутој покрајини,
„Тамо бјеше једна будалина
„По имену Краљеваћу Марко,
„И он тамо јесте погинуо: 275
„И ја њега јесам саранио
„По закону и по обичају,
„Дадоше ми коња од подушја.“
Кад то зачу Мина од Костура,
Од радости на ноге скочио, 280
Па говори Краљевићу Марку:
„Бе аферим, црни калуђере!
„Ево има девет годин' дана
„Како чекам ја такове гласе:
„Маркове сам похарао дворе, 285
„Похарао, огњем попалио,
„Вјерну сам му љубу заробио,
„Још је за се нијесам вјенчао;
„Све сам чек'о, док погине Марко,
„А сад ћеш ме ти вјенчати с њоме.“ 290
Узе књигу Краљевићу Марко,
Књигу узе, те Мину вјенчава.

24 *

375

Плану Марко, као ватра жива,
Пак он скочи на ноге лагане,
Довати се Шарца великога,

За се баци Богом посестриму,
Три пута је опаса појасом,
А четвртом од сабље кајасом,
Пак потрже сабљу оковану,
Те потера дванаест Арапа;

Не сече и по грлу бијелу,
Већ и сече по свилену пасу;

Од једнога двојица падају,
Од дванаест Марко начинио,
Од дванаест двадест и четири.

Пак се ману преко поља равна,
Кано звезда преко ведра неба,

Оде право ка Прилипу граду,
Ка својему двору бијеломе,

Пак дозивље Јевросиму мајку:
„Јевросима, моја стара мајко!

„Моја мајко, моја слатка рано!

„Ево, мати, Богом посестриме,
„Ран' је, мајко, мене каконо си,

„Удоми је, кано чедо своје,

„Да би, мајко, стекли пријатеље “

Ранила је Јевросима стара,
Ранила је, и удомила је

У Рудника града бијелога

У велику кућу Диздарића

Међу мили девет братенаца.

Отуд Марко стече пријатеље;

Одлазио често посестрими;

50

55

60

65

70

75

377

„Ја четири, а мене осмина,
„Ја петину, а мене седмина,
„Ја шестину, а мене шестина;

„Шестина је мене надвладала,
„Свезаше ми руке наопако,

„Одведоше краљу Арапскоме,
„Краљ ме баци на дно у тавницу,

„Ја тавновах за седам година,

„Нит' ја знадох, кад ми љето дође,

„Нит' ја знадох, кад ми зима дође,

„Осим једно, моја стара мајко:

„Зими би се грудале ђевојке,

„Пробаце ми по груду снијега,

„По том знадем, да је дошла зима;

„Љети баце стручак босиока,

„По том знадем, да је љето, мајко.

„А кад наста осма годиница,

„Тавница ми није додијала,

„Додија ми Арапка ђевојка,

„Мила ћерца краља Арапскога,

„Долазећи јутром и вечером;

„Виче мене на тавнички пенцер:

„„Не трун', јадан, у тавници, Марко!

„„Већ дај мене твоју вјеру тврду,

„„Да ћеш мене узет' за љубовцу,

„„Да избавим тебе из тавнице,

„„Добра твога из подрума Шарца,

„„Накупићу жутијех дуката,

„„Болан Марко! колико ти драго.““

„Кад се, мати, виђех на невољи,

„Скинух капу, метнух на кољено,

25

30

35

40

45

50

378

„Па се кунем капи на кољену:

„„Тврда вјера! оставит' те не ћу,
„„Тврда вјера! преварит' те не ћу;

„„И сунце је вјером преврнуло,

„„Те не грије зими к'о и љети,

„„А ја вјером преврнути не ћу.““

„То промисли Арапка ђевојка,

„Промислила, да се кунем њојзи:

„Једно вече бјеше омркнуло,

„Отвори ми од тавнице врата,

„Изведе ме из тавнице, мајко,

„Доведе ми помамна Шарина,

„И још себе бољег од Шарина,

„На обадва бисаге дуката,

„Донесе ми сабљу оковану;

„Отале се доватисмо коња

„И одосмо кроз земљу Арапску.

„Каде јутро бјеше освануло,

„И ја сједох, мати, отпочиват’

„А уза ме Арапка ђевојка,

„Загрли ме црнијем рукама,

„Кад погледах, моја стара мајко,

„Она црна, а бијели зуби,

„То се мене мучно учинило,

„Ја потегох сабљу оковану,

„Ударих је по свилену пасу,

„Кроз њу сабља, мати, пролећела;

„Приватих се мојега Шарина,

„Још Арапци глава проговара:

„„Богом брате, Краљевићу Марко!

„„Немој, болан, мене оставити!““

55

60

65

70

75

80

381

Бесједи му лијепа ђевојка:

„О мој бабо, од Азака краљу!

„Свашта доста у двору твојему,

„Ништа мене није нестануло;

„Но ево ти поклон и поздравље

„А од сужња Краљевића Марка,

„Да га пустиш из тамнице, бабо,

„А на вјеру и на вересију

„И на јемца Бога истинога,

„Док отиде до Прилипа града,

„За откуп ће донијети благо,

„Донијети двадесет товара;

„Ако ли му вјеровати не ћеш,

„Пусти њега из тамнице, бабо,

„У жељез га гвожђе окуј тешко,

„Он ће ситну књигу оправити

„Мајци својој у Прилипа града,

„За откуп ће донијети благо“

Кад то зачу од Азака краљу,

Он ђевојци пр'јеке р'јечи каже:

„Кучко једна, а не ћери моја!

„Шњиме си се, кучко, сјаранила!

„А тако ми Бога великога!

„Не ћу пустит' из тамнице Марка,

„Држаћу га за девет година,

„Док му змије очи не попију,

„А јакрепи не нагрде лице;

„Док м' отпадну ноге до кољена

„И јунаку руке до рамена;

„Кад допадне таке муке Марко,

„Ја ћу пустит' сужња без динара,

55

60

65

70

75

80

382

„Изнијећу туц'ка на сокаке, 85

„Нека проси, нек се љебом рани.“

Кад ђевојка р'јечи разумјела,

Она оде на тамницу Марку,

Све му каза, како краљу каже.

Каде зачу Краљевићу Марко, 90

Пишти Марко, до Бога се чује,

Па ђевојци био говорио:

„Богом сестро, краљева ђевојко!

„Донеси ми дивит и хартије,

„Да ја китим једну ситну књигу.“ 95

„Да је пратим у Прилипа к Мајци,

„Нек продаје земље и градове,

„Нек продаје, нек за душу даје,

„Нек се рани и ода зла брани;

„Вјерној љуби, нек се преудаје; 100

„Милој сеји, да с' не куне мноме;

„Мене вође кости иструнуше

„У тамници Азачкој проклетој.“

Донесе му дивит и хартију,

Те је ситну књигу накитио, 105

Не кити је, куд је њојзи каже,

Но је кити преко мора сињег,

Преко мора до града Солуна,

До Дојчила Богом побратима:

„О Дојчило, Богом побратиме! 110

„Тешке сам ти муке допаднуо,

„Тешке муке, у Арапске руке,

„Допаднуо ропства и тамнице,

„А проклете Азачке тамнице;

„У тамници живити не могу, 115

383

„Тамница је кућа необична;
„Избави ме, ако Бога знадеш!“

Па дозивље сивога сокола:

„О соколе, пуст ми не остао!

„Носи књигу ка граду Солуну, 120

„Ка Дојчилу Богом побратиму,

„Нек избави мене из тамнице.“

Узе соко ону ситну књигу,

Па се изви небу под облаке,

Право оде ка Солуну граду 125

Баш у јутру у свету неђељу,

Ал' бијаше господа Солунска,

Ал' бијаше у бијелој цркви

На јутрењи и на летурђији,

Паде соко на бијелу цркву, 130

Пишти соко, до Бога се чује,

Познаде га Дојчило војвода,

Па ишета из бијеле цркве,

Те он сједе у сребрна стола,

К њему дође сив-зелен соколе, 135

Испод крила ситну књигу пушти.

Узе Дојчил ону ситну књигу,

Кад он виђе, што му књига каже,

Удари се по кољену руком,

Нова чоха прште на кољену 140

И од злата бурма на рукама,

Сузе рони низ бијело лице:

„Ала! брате, Краљевићу Марко!

„Тешке ти си муке допануо!

„Без јада се избавити не ћеш.“ 145

Па он мисли, што ће и како ће,

384

Све мислио, на једно смислио,
Па узимље боју карабоју,
Бијело је обојио лице,

Начини се црни Арапине,
Па изведе добра коња дора,
На добра се дора дохитио,
Право оде ка Азаку граду.
Кад је био низ поље Азачко,

Тешко био наљутио дора,
Добар доро на колаче скаче,
У пријеко дванаест аршина,
У дужину двадест и четири,

У висину три копља јуначка⁴⁸),

150

155

⁴⁸) У Будиму су прије осам година ирештампане из друге и чешврше књиге пређашњега изданија све пјесме о Марку Краљевићу под именом: „Песме Краљевића, „Марка совокуплљне изљ различити юначки песна-„рица. Издавніемљ Константина Каулице, Книго-„продавца Ново-Садскога. (Serbische Heldenlieder) у „Будиму Писмены Крал: Всеучилнща Пештанскогъ. „1836.“ (на осминни 225 страна). Да су пјесме ове прештампане вјерно, од слова до слова, онда ја овдје не бих ни спомињао неправде, коју ми је књижар с ти-јем учинио свога добитка радн; али су оне тобожњи-јем иоправљањем тако искварене и нагрђене, да је криво по сав народ наш и срамота готово по све наше књижевнике данашњега нараштаја. Не само што је Г. Каулиција, или неко други на његову молбу или за пла-ту, у овој пјесми овдје додао из своје главе 36 сти-хова (те пјесму тобоже довршио), него су и у другима

385

66.

Марко Краљевић и Арапин.

Кулу гради црни Арапине,

Кулу гради од двадест тавана,

многе ријечи (на стотине) измијењане и читави стихови нагрђењи. Ја ћу овдје чуда ради додати само неколико примјера, које сам опазно ттје сам у књижницу загледао, а сву је редом нијесам ни читао. Тако н. п. у пјесми Сестра Леке капешана (стих 470—477):

у оригиналу :

Шта с' видно, шта си смило-
вао

А на томе војводи Милошу,

Ђе је виђен, ђе је снажан ју-
нак;

Јеси л' чуо, ђе причају људи,

Ђе ј' Милоша кобила родила,

А некака сура бедевија,

Бедевија, што ждријеби ждра-
ле,

Нашли су га јутру у ерђели.

Тако у пјесми Марко Краљевић и Арапин (стих 5 и 6):

мјесто :

Ударно стакла у пенцере,

Простръо је свилом и кадифом.

За харшију би се могло казати прилепио на пенце-
ре, а за стакло се говори ударио у пенцере; тако

прештампано :

Шта с' видно шта си смило-
вао

На што јшвоме Войводи
Милошу,

Ди ђиђенљ јил ђи снажан џи-
юнакъ.

Нигил' чуо шта говоре
люди,

Да ђи Милошћ од кобиле
рођенљ,

И што нека сура бедевија,

Бедевија што ждреби ждра-
љве,

Нашли су га зоромљ у ергели.

прештампано :

Прилепио ста кла на пенце ре

Просшрео ђи сви лу и кадифу

25

386

Украј сињег мора дебелога;
Кад је Арап кулу начинио,

је у оригиналу смисао, да је Арапин простръо (за-
стръо) кулу свилом и кадином, а не свилу и кадифу!
Тако у пјесми Женидба Марка Краљевића (стих 6):

мјесто:

А не може служит' мрка винна

прештамиано :

А не може служит' Марка
вiномъ (!!!).

А у пјесми Смрш Марка Краљевића (стих 69):

мјесто :

Л'јен ти бјеше, ја за мало
ода

прештамиано:

Ліву ты быше я за мало
доба (??!!).

Тако је прештампано „чиништъ задужбине“ мјесто
„градиш задужбине“, а у Српскоме је рјечнику (код
ријечн задужбина) назначена разлика између гради-
ши задужбину и чинити задужбину! Тако је у пјесми
Марко Краљевић и Муса кесеџија (у стиху 10) од
„одверћ' ћу се“ начињено „одверт' ћу се!“ Тако је у
пјесми Урош и Мрљавчевићи (у стиху 71) од са-
гр'јешио начињено согрђшіо, а у пјесми Марко Кра-
љевић и кћи краља Арапскога (у стиху 4) од згри-
јешио начињено согрешіо; а н Француз у Паризу,
који је иоле учно познати разлнку између Славенски-
јех нарјечнија, може знати, да у овакијем догађајима
није Српски со (него са, или су, или с — које се пред
гдјекојајем словима претвара у з, као и з у ж—)!
Тако је у пјесми Смрш Марка Краљевића (у стиху
109) мјесто „нек се цркве красе“ прештампано „нек
се Цркве красу“! Тако је у пјесми Марко Краљевић
и кћи краља Арапскога на два мјеста (у стиху 35 и
37) од „По шом“ начињено „По шимљ“! А у тој
истој пјесми (у стиху 16) „од ивсадисмо кавгу“ на-
чињено је „завадисмо кавгу“! По народноме говору

387

5

Ударио стакла у пенцере,
Простръо је свилом и кадифом,
Па је онда кули говорио:
„Што ћеш пуста у приморју, куло?

„Кад по тебе нитко шетат' нема:

„Мајке немам, а сестрице немам, 10

„А јоште се оженио нисам,

„Да по тебе љуба моја шеће;

„Ал' тако ме не родила мајка,

„Већ кобила, која бедевију,

„Запросићу у цара ђевојку: 15

„Јал' ће ми је царе поклонити.

„Јали ће ми на мејдан изићи.“

То је Арап кули изрекао,
Па он одмах ситну књигу пише,

Те је шаље цару у Стамбола: 20

„Господине, царе од Стамбола!

„Код мора сам кулу шачинио,

„По њојзи ми нитко шетат' нема,

„А јоште се оженио нисам;

кавга се не може завадиши, него се замешне, учини,
огради и (у пјесмама) извади; а људи се заваде,
те постане кавга! и т. д.

Кад се ова ствар расуди са свију страна, онда
се може казати, да је ово право мјерило жалоснога
стања данашње наше литературе. По овоме вад сваки
паметан човјек може помислити: кад се овако чини с
народнијем пјесмама, које су наштампане, по свијету
се разишле и на различне језике превођене, а шта
би од њих било, да су их оваки наши књижевници
скупљали и први пут штампали?

25 *

390

„За кога сам лице одгајила!

„Да га љуби црни Арапине!“

У то доба и ноћ омркнула;

Сан уснила госпођа царица;

Ђе јој на сну чоек говорио:

„Има, госпо, у држави вашој

„Равно поље широко Косово,

„И град Прилип у пољу Косову,

„У Прилипу Краљевићу Марко;

„Вале Марка, да је добар јунак;

„Пошљи књигу Марку Краљевићу,

„Посини га Богом истинијем,

„Обреци му благо небројено,

„Нек ти отме шћерцу од Арапа.“

Кад у јутру јутро освануло,

Она трчи цару господару,

Те казује, шта је у сну снила.

Кад је царе р'јечи разумијо,

Брже пише сићана фермана,

Те га шаље бијелу Прилипу,

На кољено Краљевићу Марку:

„Богом синко, Краљевићу Марко!

„Ходи мене бије. у Стамболу,

„Погуби ми црног Арапина,

„Да ми Арап не води ђевојку,

„Даћу тебе три товара блага.“

Ферман оде Краљевићу Марку,

Када Марко сићан ферман прими,

И кад виђе. шта с' у њему пише,

Он говори царском татарину:

„Иди с Богом, царев татарине!

90

95

100

105

110

115

391

„Поздрави ми цара поочима:

„Ја не смијем на Арапа доћи;

„Арапин је јунак на мејдану;

„Кад ми узме са рамена главу,

„Што ће мене три товара блага?“

Оде татар цару честитоме,

Те казује, што је рек'о Марко.

Кад то чула царица госпођа,

Она гради другу ситну књигу,

Те је шаље Краљевићу Марку:

„Не дај мене шћерцу Арапину,

„Ево тебе пет товара блага.“

Књигу прими Краљевићу Марко,

Када виђе, што се у њој пише,

Он говори царском татарину:

„Иди натраг, царев татарине!

„Иди кажи мојој поматери:

„Ја не смијем на Арапа доћи;

„Арапин је јунак на мејдану,

„Скинуће ми главу са рамена;

„А ја волим моју русу главу,

„Нег' све благо цара честитога.“

Оде татар и каза царици,

Што је рек'о Краљевићу Марко.

Кад то зачу царева ђевојка,

Скочи млада на ноге лагане,

Пак довати перо и хартију,

У лице је пером ударила,

Од образа крви отворила,

Марку ситну књигу написала:

120

125

130

135

140

145

392

„Братимим те Богом истинијем,

„И кумим те Богом истинијем

„И вашијем светијем Јованом,

„Не дај мене црну Арапину,

„Ево тебе седам товар' блага,

„И ево ти седам бошчалука,

„Нит' су ткани, нити су предени,

„Ни у ситно брдо увођени,

„Већ од чиста злата саљевани:

„И даћу ти од злата синију,

„На синији оплетена гуја,

„Повисоко главу издигнула,

„У зубима држи драги камен,

„Поред ког се види вечерати

„У по ноћи, као у по дана:

„И даћу ти сабљу оковану,

„На којој су три балчака златна

„И у њима три драга камена

„(Ваља сабља три царева града),

„Још ћу царев печат ударити,

„Да те везир погубит' не може

„Док честитог цара не запита.“

Посла Марку књигу по татару;

Када Марку ситна књига дође,

Онда стаде Марко говорити:

„Јаох мене, моја посестримо!

„Зло је поћи, а горе не поћи:

„Да с' не бојим цара и царице,

„Ја се бојим Бога и Јована;

150

155

160

165

170

175

393

„Баш ћу поћи, да не ћу ни доћи.“ 180

Он опреми натраг татарина,
Нит' му рече доћи, ни не доћи,
А он оде на танану кулу,
Те облачи на се одијело:

А на плећи ћурак од курјака, 185

А на главу капу од курјака;

Па припаса сабљу оковану,
Јоште узе копље убојито;

И он сиђе у подруме Шарцу, 190

Потеже му седмере колане;

Па наточи један мијех вина,
Објеси га Шарцу с десне стране,
А с лијеве тешку топузину,
Да не крива ни тамо ни амо;

Тад' се баци Шарцу на рамена, 195
Оде право бијелу Стамболу.

Када дође бијелу Стамболу,
Он не иде цару ни везиру,
Веће иде у Новога хана,

У хану је конак учинио. 200

Кад је било испред тавне ноћи,
Он поведе Шарца на језеро,
Да га ладне напоји водице,
Ал' му Шарац воде пити не ће,
Већ погледа често око себе, 205
Ал' ето ти Туркиње ђевојке,
Покрила се злаћеном марамом;
Како дође на језеро млада,
Поклони се зелену језеру,
Пак језеру стаде бесједити:

210

394

„Божја помоћ, зелено језеро!

„Божја помоћ, моја кућо вјечна!

„У тебе ћу вијек вјековати,

„Удаћу се за тебе, језеро,

„Волим за те, него за Арапа.“

215

Јави јој се Краљевићу Марко:

„Ој госпођо, Туркињо ђевојко!

„Што нагони тебе у језеро?

„За што л' ћеш се удат' за језеро?

„Каква ти је голема невоља?“

220

Поговара Туркиња ђевојка:

„Прођи ме се, гола дервишино!

„Што ме питаш, кад помоћ' не можеш?“

Све му каза од краја до конца,

Од шта млада бјежи у језеро:

225

„Најпослије казаше ми Марка

„У Прилипу граду бијеломе,

„И казаше, да је јунак Марко,

„Да би мог'о Арапа згубити;

„Ја сам њега Богом братимила,

230

„И кумила светијем Јованом,

„И даре му млоге обрицала;

„Но залуду! не шће доћи Марко,

„Не шће доћи, не дошао мајци!“

Ал' говори Краљевићу Марко:

235

„Не куни ме, моја посестримо!

„Ја сам глазом Краљевићу Марко.“

Кад то зачу лијепа ђевојка,

Објеси се Марку око врата:

240

„Не дај мене црну Арапину.“

395

Рече њојзи Краљевићу Марко:
„Посестримо, Туркињо ђевојко!

„Док је мене и на мене главе,

„Не дам тебе црном Арапину;

„Немој другом казивати за ме,

„Веће кажи цару и царици,

„Нек ми штогођ за вечеру спреме,

„Ал' нека ми вина не омале,

„Нек ми пошљу у Новога хана;

„Кад Арапин са сватови дође,

„Нека њега л'јепо дочекају,

„И нек тебе даду Арапину,

„Да у двору не замеће кавге,

„А ја знадем, ђе ћу те отети,

„Ако Бог да и срећа јуначка.“

Оде Марко у хана Новога,

А ђевојка у цареве дворе,

Па казује цару и царици,

Да је дош'о Краљевићу Марко;

Кад то зачу царе и царица,

Спремише му господску вечеру,

И спремише црвенога вина,

И послаше у Новога хана.

Сједе Марко пити рујно вино,

А Стамбол се стаде затворати;

Дођ' ханција, да затвори врата,

Пита њега Краљевићу Марко:

„Што се тако рано затворате?“

Ханција му право казиваше:

„Ој Бога ми, незнани јуначе!

„Арапин је шћерцу испросио

245

250

255

360

265

270

397

Натовари дванаест товара.

Пође Арап кроз Стамбол бијели
Са ђевојком и са сватовима;

Кад су били испред Нова хана,
Опет ханска врата отворена;

Арап нагна танку бедевију,

Да погледа, тко има у хану;

Марко сједи насред Новог хана,
Те он пије црвенику вино,

Не пије га чим се вино пије,

Већ леђеном од дванаест ока,

Пола пије, пола Шарцу даје;

Шћаше Арап да заметне кавгу,

Али Шарац свезан на вратима,

Не даде му унутра уићи,

Већ кобилу бије по ребрима.

Арапин се у сватове врати,

Па одоше низ Стамбол-чаршију.

Тада уста Краљевићу Марко,

Он изврати ћурак од курјака,

И изврати капу од курјака;

Своме Шарцу потеже колане,

Па објеси мјешину са вином,

С друге стране тешку топузину,

Да не крива ни тамо ни амо;

Он узима копље убојито,

Пак се скаче Шарцу на рамена,
Ишћера га на Стамбол-чаршију.

Када стиже Арапске сватове,

Одмах стаде заметати кавгу

И прогонит' стражње мимо прве;

400

Арап паде, а Марко допаде,
Одсијече од Арапа главу,
И увати танку бедевију;

Он се врати кроз Стамбол-чаршију, 400

А.1 од свата нигђе никог нема,
Сама стоји лијепа ђевојка,

И око ње дванаест товара
Лијепога руха ђевојачког.

Врати Марко лијепу ђевојку, 405

Одведе је у цареве дворе,

Па говори цару честитоме:

„Ето, царе, лијепе ђевојке,

„А ето ти од Арапа главе,

„А ето ти дванаест товара 410

..Што с' спремио руха уз ђевојку.“

Па он врати својега Шарина,

Оде право бијелу Прилипу.

Кад у јутру јутро освануло,

Спрема царе седам товар' блага 415

А ђевојка седам бошчалука,
Нит' су ткани, нити су предени,
Ни у ситно брдо увођени,
Већ од чиста злата саљевани;

Послаше му од злата синију, 420

На синији исплетена гуја,

Повисока главу издигнула,

У зубима држи драги камен,
Код кога се види вечерати

У по ноћи, као у по дана; 425

Послаше му сабљу оковану,

На којој су три балчака златна.

402

То тријезно бјеше учинило:
Одврже се у приморје равно,
Позатвора скеле око мора,
И друмове около приморја,
Куд пролази царевина благо,
На годину по триста товара,
Све је Муса себе уставио;
У приморју кулу начинио,
Око куле гвоздене ченгеле,
Вјеша цару хоце и хације,
Када цару тужбе додијаше,
Посла нањга Ћуприлијћ-везира
И са њиме три хиљаде војске:
Кад дођоше у равно приморје,
Све поломи Муса по приморју,
И увати Ћуприлић-везира,
Савеза му руке наопако,
Па га посла цару у Стамбола.
Стаде царе мејданције тражит',
Обећава небројено благо,
Тко погуби Мусу кесеџију;
Како који тамо одлазаше,
Већ Стамболу он не долазаше.
То се царе љуто забринуо;
Ал' му вели хоца Ћунирилијћу:
„Господине, царе од Стамбола!
„Да је сада Краљевићу Марко,
„Згубио би Мусу кесеџију.“
Погледа га царе попријеко,
Па он проли сузе од очију:
„Прођи ме се, хоца Ћуприлијћу!

20

25

30

35

40

45

404

„Даћу блага, колико ти драго.“

Вели њему Краљевићу Марко:

„Аја, Богме, царе господине!

„Убила ме мемла од камена,
„Ја не могу ни очима гледат’,

„Камо л’ с Мусом мејдан дијелити!

„Намјести ме ђегођ у механу,

„Примакни ми вина и ракије

„И дебела меса овнујскога,

„И бешкога љеба бијелога;

„Да посједим неколико дана,

„Казаћу ти, кад сам за мејдана.“

Цар добави три бербера млада:

Један мије, други Марка брије,

А трећи му нокте сарезује;

Намјести га у нову механу,

Примаче му вина и ракије

И дебела меса овнујскога,

И бешкога љеба бијелога.

Сједе Марко три мјесеца дана,

Док је живот мало повратио;

Пита царе Краљевића Марка:

„Можеш ли се веће поуздати?

„Досади ми љута сиротиња

„Све тужећи на Мусу проклетог.“

Вели Марко цару честитоме:

„Донеси ми суве дреновине

„Са тавана од девет година,

„Да огледам, може ли што бити.“

Донеше му суву дреновину,

Стеже Марко у десницу руку,

80

85

90

95

100

105

405

110

Прште дрво на двоје на троје;

Ал' из њега вода не удари:

„Богме, царе, јоште није време.“

Тако стаде јоште мјесец дана,

Док се Марко мало поначини;

115

Када виђе, да је за мејдана,

Онда иште суву дреновину.

Донесоше дреновину Марку;

Кад је стеже у десницу руку,

Прште пуста на двоје на троје,

И дв'је капље воде искочише.

120

Тада Марко цару проговара:

„Прилика је, царе, од мејдана.“

Па он оде Новаку ковачу:

„Куј ми сабљу, Новаче ковачу!

„Какву ниси прије саковао.“

125

Даде њему тридесет дуката,

Па он оде у нову механу,

Пије вино три-четири дана,

Пак дошета опет до Новака:

„Јеси л', Ново, сабљу саковао?“

130

Изнесе му сабљу саковану.

Вели њему Краљевићу Марко:

„Јели добра, Новаче ковачу?“

Новак Марку тихо говорио:

135

„Ето сабље, а ето наковња,

„Ти огледај сабљу каква ти је.“

Ману сабљом и десницом руком

И удари по наковњу Марко,

Наковња је пола пресјекао,

Па он пита Новака ковача:

140

407

Дочекује у бијеле руке.

Кад се један другом прикучише,

Рече Марко Муси кесеџији:
„Дели Муса! уклон' ми се с пута, 175
„Ил' с' уклони, ил' ми се поклони.“

Ал' говори Муса Арбанаса:
„Прођи, Марко, не замећи кавге,
„Ил' одјаши, да пијемо вино;
„А ја ти се уклонити не ћу 180
„Ако т' и јест родила краљица
„На чардаку на меку душеку,
„У чисту те свилу завијала,
„А злаћеном жицом повијала,
„Одранила медом и шећером; 185
„А мене је љута Арнаутка
„Код оваца на плочи студеној,
„У црну ме струку завијала,
„А купином лозом повијала,
„Одранила скробом овсенијем; 190
„И још ме је често заклињала,
„Да се ником не уклоњам с пута.“

Кад то зачу од Прилипа Марко,
Он тад' пушћа своје бојно копље
Своме Шарцу између ушију 195
Дели-Муси у прси јуначке,
На топуз га Муса дочекао,
Преко себе копље претурио,
Пак потеже своје бојно копље,
Да удари Краљевића Марка, 200
На топуз га Марко дочекао,
Пребио га на три половине.

408

Потегоше сабље оковане,
Један другом јуриш учинише:
Ману сабљом Краљевићу Марко,
Дели Муса буздован подбаци,
Преби му је у три половине,
Пак потеже своју сабљу нагло,
Да удари Марка Краљевића,
Ал' подбаци топузину Марко,
И изби му сабљу из балчака.
205

Потегоше перне буздоване,
Стадоше се њима ударати;
Буздован'ма пера обломише,
Бацише их у зелену траву,
Од добријех коња одскочише,
Шчепаше се у кости јуначке
И погнаше по зеленој трави.
210

Намјери се јунак на јунака,
Дели Муса на Краљића Марка;
Нити може да обори Марка,
Нит' се даде Муса оборити.
Носише се љетни дан до подне;
Мусу б'јела пјена попанула,
Краљевића б'јела и крвава.
215

Проговара Муса кесеџија:
„Мани, Марко, јали да оманем.“
Омахује Краљевићу Марко,
Ал' не може ништа да учини,
Тад' оману Муса кесеџија,
Уд'ри Марка у зелену траву,
Пак му сједе на прси јуначке.
Ал' процвиље Краљевићу Марко:
220

Ал' процвиље Краљевићу Марко:
„Мани, Марко, јали да оманем.“
Омахује Краљевићу Марко,
Ал' не може ништа да учини,
Тад' оману Муса кесеџија,
Уд'ри Марка у зелену траву,
Пак му сједе на прси јуначке.
Ал' процвиље Краљевићу Марко:
230

409

„Ђе си данас, посестримо вило?

„Ђе си данас? ниђе те не било!

„Еда си се криво заклињала,

„Бегођ мене до невоље буде,

„Да ћеш мене бити у невољи?”

Јави му се из облака вила:

„За што брате, Краљевићу Марко!

„Јесам ли ти, болан, говорила,

„Да не чиниш у неђељу кавге?

„Срамота је двоме на једнога;

„Ђе су тебе гује из потаје?”

Гледну Муса брду и облаку,

Откуд оно вила проговара;

Маче Марко ноже из потаје,

Те распори Мусу кесењију

Од учкура до бијела грла;

Мртав Муса притиснуо Марка,

И једва се ископао Марко.

А кад стаде Марко преметати,

Ал' у Муси три срца јуначка,

Троја ребра једна по другијем;

Једно му се срце уморило,

А друго се јако разиграло,

На трећему љута гуја спава;

Када се је гуја пробудила,

Мртав Муса по ледини скаче,

Још је Марку гуја говорила:

„Моли Бога, Краљевићу Марко!

„Ђе се нисам пробудила била

„Док је Муса у животу био,

„Од тебе би триста јада било.“

235

240

245

250

255

260

410

Кад то виђе Краљевићу Марко, 265

Проли сузе низ бијело лице:

„Јаох мене до Бога милога!

„Те погубих од себе бољега.“

Па он Муси одсијече главу,

И баци је Шарцу у зобницу, 270

Однесе је бијелу Стамболу;

Кад је баци пред цара честитог,

Цар је од стра' на ноге скочио,

Вели њему Краљевићу Марко:

„Не бој ми се, царе господине! 275

„Како би га жива дочекао,

„Кад од мртве главе поиграваш?“

Цар му даде три товара блага.

Оде Марко бијелу Прилипу,

Оста Муса уврх Качаника. 280

68.

## Марко Краљевић и Темо
Брђанин.

Славу слави Краљевићу Марко,
Славу слави светога Борђија.

У Марка су млоге узавнице:

Двјеста попа, триста калуђера,

И дванаест Српскијех владика, 5

И четири старе патријаре,

Од осталог ни броја не има.

Свему доста пива и јестива;

Ал' говори стари калуђере:

„Вала тебе, Краљевићу Марко! 10

411

„Свега имаш у бијелу двору,
„Још да имаш рибе од Орида!“

Мучно бјеше Краљевићу Марку,
Па дозива слугу Богосава,

Додаје му чашу и матару:

15

„Точи вино, Богосаве слуго!

„Редом чаше око совре даји,

„Немој кога прескочити, слуго.“

Па он оде низ бијелу кулу,

Те опрема Шарца од мејдана.

20

За њим стара пристанула мајка,

Па је Марку тихо бесједила:

„Ја мој синко, Краљевићу Марко;

„Немој носит' ништа од оружја,

„Ти се јеси крви научио,

25

„Учинићеш крвцу о празнику.“

Нуто Марку велике невоље!

Мучно му је ићи без оружја,

А још горе не послушат' мајке.

Не шће узет' ништа од оружја,

30

Већ посједе Шарца од мејдана,

Окрену га низ поље зелено,

Оде право бијелу Ориду.

Кад је био води на ћуприју,

Ал' ето ти једнога јунака,

35

На дорату ноге прекрстио,

Топузину баца у облаке,

Дочекује у бијеле руке;

Божју помоћ називаше Марку,

Лијепо му Марко приватио.

40

Вели јунак од Прилипа Марку:

412

„Ој Бога ти, незнана делијо!

„Нијеси ли отуд од Прилипа,
„Од оцака Краљевића Марка?

„Јели Марко код бијела двора?

„Има л' Марко доста узавница?“

Вели њему Краљевићу Марко:

„Ој Бога ми, незнани јуначе!

„Ја сам јутрос од Прилипа била,

„Код двора је Краљевићу Марко,

„Слави Марко свога светитеља;

„Има Марко доста узавница.“

Вели њему незнан добар јунак:

„Нека има, незнана делијо;

„Ако Бог да и срећа јуначка,

„Совра ће му у крв огрезнути,

„Бога ми ћу њега објесити

„Баш о вратим' бијела Прилипа;

„Давно ми је брата погубио,

„Погубио Мусу кесецију.“

Па окрену коња доратаста,

Оста јадан Марко гледајући.

Свакојако мисли и премишља:

Да би му се казивао Марко,

Хоће њега Тури погубити,

Јер не има ништа од оружја;

Да га пусти бијелу Прилипу,

Хоће исјећ' млоге узавнице

А тражећи по оцаку Марка.

Све мислио, на једно смислио,

Па он викну из грла бијела;

„Куд ћеш тамо, Бемо Брђанине?

45

50

55

60

65

70

414

Па под градом вјешала огради,

Хоће Темо да објеси Марка;

Моли му се господа ришћанска:

„Богом брате, Темо Брђанине!

„Ту нам немој објесити Марка,

„Не ће родит' вино ни шеница,

„Ево тебе три товара блага.“

Узе Темо три товара блага,

Гони Марка бијелу Звечану,

И ту Темо вјешала огради,

Да објеси Краљевића Марка;

Моли му се господа Звечанска:

„Богом брате, Темо Брђанине!

„Ту нам немој објесити Марка,

„Не ће родит' вино ни шеница,

„Ево тебе три товара блага.“

Узе Темо три товара блага.

Отале се Темо подигао

Кроз некакву Јањину планину.

Тешко Темо ожедњео бјеше,

Дели-Марку тихо говораше:

„Знаш ли, Марко, воде ја механе?

„Тешко ме је освојила жеђа.“

Вели њему Краљевићу Марко:

„Тако, Темо, не раде јунаци,

„Већ закољу коња ја сокола,

„Напију се крви од гръоца.“

Вели њему Темо Брђанине:

„Нит' ћу клати коња, ни сокола,

„Већ ћу заклат' тебе Краљевића,

„Па се напит' крви од гръоца.“

105

110

115

120

125

130

415

Па потеже сабљу оковану, 135

Да закоље Краљевића Марка.

Вели њему Краљевићу Марко:

„Има, Темо, бијела механа,

„И проклета крчмарица Јања,

„Сад ће ми се осветити Јања: 140

„Доста сам јој вина потрошио,

„А нијесам дао ни динара.“

То је Темо једва дочекао.

У то доба пали пред механу,

А испаде крчмарица Јања, 145

Кад сагледа савезана Марка,

Марко на њу очим' преваљује,

Насмија се крчмарица Јања:

„Бе аферим, јунак од јунака!

„Боже мили, на свему ти вала! 150

„Кад ја виђех савезана Марка!

„Појићу те Брђанине Темо,

„Без бијеле паре и динара

„Баш ак' хоћеш три бијела дана.“

Па под Темом коња уватила, 155

Одведе га у механу билу,

Донесе му вина и ракије.

Пије вино Брђанине Темо,

А наздравља Краљевићу Марку,

Наздравља му, али му не даје. 160

Кад се Темо накитио вина,

Донесе му крчмарица Јања

Рујна вина од седам година,

Меће у њег' биље свакојако.

Паде Темо главом без узглавља, 165

416

Скочи Јања на ноге лагане,
На свом побру гвожђе отвораше,
А на Тема Марко удараше;

Кад удари синџир гвожђе тешко,
Па засједе пити рујно вино,

Удари га чизмом и мамузом:

„Устан’, Темо, да пијемо вино.“
Кад погледа Темо Брђанине
Више себе Марка Краљевића,

А на врату синџир гвожђе тешко,
Скочи Темо на ноге лагане,
Синџир гвожђе земљи притезаше,
Он потеже рукам’ и ногама,

Попуцују руке из рамена,

Попуцују ноге из кољена;

Ал’ је тврдо гвожђе уватило.

Сједе Темо на земљицу црну,
Марко сједе пити мрко вино,
А наздравља Тему Брђанину,

Наздравља му, али му не даје.

Кад се Марко накитио вина,
Онда Шарца свеза за дората,
А за Шарца Тема Брђанина,

Па усједе Темова дората,

Оде право граду Вучитрну;

Изилази господа ришћанска:

„Објеси нам Тема Брђанина,

„Ево тебе три товара блага.“

Марко њима три товара врати,

Што су дали Тему Брђанину,

170

175

180

185

190

195

417

Па он оде бијелу Звечану;
Ту господа Српска излазила;
„Богом брате, Краљевићу Марко!

„Објеси нам Тема Брђанина, 200
„Ево тебе три товара блага.“

Марко њима три товара врати,
Што су дали Бему Брђанину;

Оде Марко бијелу Ориду,
Ту излази господа ришћанска:
„Богом брате, Краљевићу Марко!

Марко не ће да узима блага,
Већ он њима три товара врати,
Што су дали Бему Брђанину;

Код Орида начини вјешала,
И објеси Тема Брђанина,
Па он узе рибе од Орида,

Оде право бијелу Прилипу,
Те он слави свога светитеља.
215

69.

## Марко Краљевић укида свалба-рину.

Поранио Краљевићу Марко,
Поранио низ Косово равно,
Кад је био на води Сервани,
Сукоби га Косовка девојка,
Божју помоћ назива јој Марко:
„Божја помоћ, Косовко девојко!“

5

27

418

Девојка се до земље поклања:
„Здраво да си, делијо незнана!“

Ал' јој Марко поче беседити:

„Драга сестро, Косовко девојко!

„Лепа ти си, секо, млађа била!

„Красна ти си стаса и узраста!

„Руменила, господска погледа!

„Ал' те, секо, коса покварила;

„Јер си тако, секо, оседила?

„С ког' си млада срећу изгубила?

„Ил' са себе, ил' са своје мајке,
„Или са свог стара родитеља?“

Проли сузе Косовка девојка,

Па говори Краљевићу Марку:

„Драги брато, делијо незнана!

„С' себе срећу изгубила нисам,

„Ни са себе, ни са своје мајке,

„Ни са свога стара родитеља;

„Већ сам јадна срећу изгубила:

„Ево има девет годин' дана,

„Како дође Арап прекоморац,

„Па од цара Косово закупи,

„И наметну зулум на Косово:

„Косово га и поји и рани;

„Па је други зулум наметнуо:

„Ко с' удаје, тридесет дуката;

„Ко се жени, тридест и четири;

„Који има, те толико даде,

„Тај се јунак може оженити

„И девојка млада удомити;

„А у мене браћа сиромашна,

10

15

20

25

30

35

419

„Нема блага, да Арапу даду,

„У томе сам јадна заостала,

„Те се нисам млада удомила;

„Са тога сам срећу изгубила.

„Па још за то не би ни жалила,

„Што нам с' не д' младим удавати,

„И јунаком младим оженити;

„Него ево и веће невоље,

„Још је већи зулум наметнуо:

„На ноћ иште младу и девојку

„Па девојку Арапине љуби,

„А невесту слуге Арапове;

„Обреди се све Косово редом,

„Даваше му младе и девојке,

„Ево мени тужној редак дође,

„Да довече идем Арапину,

„Да му ноћас, јадна, будем љуба,

„Па ја мислим и размишљам мисли:

„Мили Боже, што ћу и како ћу?

„Ил' ћу јадна у воду скочити,

„Или ћу се млада обесити;

„Волим, брате, изгубити главу,

„Нег' љубити свој земљи душмана.“

Ал' беседи Краљевићу Марко:

„Не шали се, у воду не скачи,

„Немој себи смрти учинити,

„Немој, секо, душе огрешити!

„Већ ми кажи Арапове дворе,

„Гди су двори Арапина црна?

„Имам речи беседити с њиме.“

40

45

50

55

60

65

27 *

420

Девојка му поче беседити:

„Драги брато, незнана делијо!

„А што питаш Арапове дворе?

„Што и питаш? остали му пусти!

„Може да си нашао девојку,

„Пак му идеш, носиш свадбарину;

„А можда си јединац у мајке,

„Па ћеш, брате, тамо погинути,

„Па што ће ти саморана мајка?“

Марко с' маши руком у џенове,

Те извади тридесет дуката,

Па и даје Косовки девојки:

„На ти, секо, тридесет дуката,

„Пак ти иди своме белом двору,

„Пак се рани, док ти с' срећа јави:

„Само кажи Арапове дворе,

„Ја ћу платит' свадбарину за те.

„Зашто би ме Арап погубио,

„Кад ја имам, сестро, доста блага,

„Мог'о б' платит' све Косово равно,

„Камо л' не би за се свадбарину?“

Девојка му поче беседити:

„Нису двори, већ шатори пусти.

„Погледајде доле низ Косово

„Гди се онај свилен барјак вије,

„Онде ј' шатор црног Арапина,

„Око њега зелена авлија,

„Сва авлија главам' накићена:

„Ево нема још недеља дана,

„Како ј' проклет' Арап исекао

„Седамдесет и седам јунака,

70

75

80

85

90

95

421

„Косоваца тужни ђувегија;

100

„Арап има четрдесет слугу,

„Што чувају стражу око њега“

А кад Марко саслушао речи,

Крену Шарца, оде низ Косово,

Добра Шарца врло расрдио,

105

Из копита жива ватра сева,

Из ноздрва модар пламен лиже;

Срдит Марко језди низ Косово,

Рони сузе низ јуначко лице,

А кроз сузе гњевно проговара:

110

„Ој давори, ти Косово равно!

„Шта си данас дочекало тужно,

„После нашег кнеза честитога,

„Да Арапи сад по тебе суде!

„Ја срамоте поднети не могу,

115

„Ни жалости велике трпити,

„Да Арапи таки зулум чине

„И да љубе младе и девојке.

„Данас ћу вас, браћо, осветити,

„Осветити, или погинути.“

120

Оде Марко право пред шаторе,

Угледа га Арапова стража,

Па казује црну Арапину:

„Господине, Арап-прекоморче!

„Чудан јунак језди низ Косово

125

„На витезу коњу шареноме,

„Добра коња врло расрдио,

„Из копита жива ватра сева,

„Из ноздрва модар пламен лиже;

„Оће јунак на нас ударити.“

130

422

Ал' беседи Арапине црни:

„Децо моја, четрдесет слугу!

„Не сме јунак на нас ударити,

„Ваља да је нашао девојку,

„Па нам иде носи свадбарину,

„Жао му је, што ће дати благо,

„Са тога се врло расрдио;

„Већ изид'те пред нашу авлију,

„Па јунака дочекајте лепо,

„Пред њиме се смерно поклоните,

„Под њим добра коња приватите,

„Примите му коња и оружје,

„Пустите га мени под шаторе,

„Не ћу блага, узећу му главу,

„Да добијем коња према себе.“

Испадоше Арапове слуге,

Да под Марком добра коња приме,

А кад близу угледаше Марка,

Не смедоше пред Марка изићи;

Беже слуге под шатор Арапу,

Па се крију за Арапа слуге,

Покривају сабље јапунџети,

Да им Марко не види сабаља.

И сам Марко у авлију уђе,

Пред шатором одседнуо Шарца,

Своме Шарцу тако беседио:

„Одај, Шаро, и сам по авлији,

„А ја идем под шатор Арапу,

„Наоди се шатору на врати,

„Ако б' мени до невоље било.“

Пак се Марко под шатора шеће,

135

140

145

150

155

160

423

Арап седи, пије вино ладно,
Служи му га млада и девојка;

Божју помоћ називао Марко:

„Божја помоћ, драги господине!“ 165

Арап њему лепше одговара:

„Здрав, јуначе, делијо незнана!

„Од' јуначе, да пијемо вина,

„Па ми кажи, што си ми дошао.“

Ал' беседи Краљевићу Марко:

„Немам каде с тобом пити вина;

„А добро сам до тебе дошао,

„Врло добро, боље бит' не може:

„Ја испроси лепоту девојку,

„Осташе ми на друму сватови,

„Дошао сам, дон'о свадбарину,

„Да дам благо, да водим девојку,

„Да ми нико на пута не стане;

„Кажи мени, што је свадбарине?“

Арап лепо Марку проговара:

„Та ти за то и одавно знадеш:

„Ко се жени, тридест и четири:

„Ти се видиш јунак од мејдана,

„Није квара да стотину дадеш!“ 185

Марко с' маши руком у џепове,

Пред Арапа три дуката баци:

„Веруј мени, више немам блага,

„Већ кад би ме тео причекати,

„Док се вратим с лепотом девојком, 190

„Тамо ће ме даривати лепо,

„Све ћу тебе поклонити даре,

425

Исече му четрдесет слугу,

А четири не кте погубити,

Већ и Марко остави за правду,
Кој' ће сваком право казивати,

Како ј' било Арапу и Марку;

Све с авлије поскидао главе,

Па је главе саранио лепо,

Да ј' не кљују орли и гаврани,

Па авлију пусту накитно,

Накити је Арапским главама;

Арапово благо покупио;

А четири слуге Арапове,

Које није тео погубити,

Оправи и по Косову Марко,

Оправи и на четири стране,

Те телале по Косову слуге:

„Гди девојка има за удају,

„Нека тражи себи господара,

„Нек с' удаје, док је за младости;

„А гди јунак има за женидбу,

„Нек се жени, нека љубу тражи;

„Од сад више нема свадбарине,

„Марко за све свадбарину плати.“

Све повика, мало и велико:

„Бог да живи Краљевића Марка!

„Који земљу од зла избавио,

„Који сатр земљи зулумћара;

„Проста м' била и душа и тело!“

225

230

235

240

245

250

429

„Мој посинко, Краљевићу Марко!

90

„Што си ми се тако ражљутио!

„Да ти није нестануло блага?“

Стаде Марко цару казивати;

Све му каза, каконо је било.

Кад је царе саслушао Марка,

95

Тад' се царе гротом насмијао,

Пак је Марку био бесједио:

„Бе аферим, мој посинко Марко!

„Да нијеси тако учинио,

„Ја те не бих више сином звао:

100

„Свако Тури може везир бити,

„А јунака нема, као Марко.“

Пак се маши у цепе свилене

И извади хиљаду дуката,

Те их даје Краљевићу Марку:

105

„Нај то тебе, мој посинко Марко,

„Пак ти иди, те се напиј вина.“

Марко узе хиљаду дуката,

И отиде с царева дивана;

Ал' цар Марку дукате не даје,

110

Да он иде пити рујно вино,

Већ да му се кине са очију;

Јер се Марко врло ражљутио.

71.

Марко пије уз рамазан вино.

Цар Сулеман јасак учинио,

Да с' не пије уз рамазан вино,

Да с' не носе зелене доламе,

430

Да с' не пашу сабље оковане,

Да с' не игра колом уз кадуне;

Марко игра колом уз кадуне,

Марко паше сабљу оковану,

Марко носи зелену доламу,

Марко пије уз рамазан вино,

Још нагони оце и аџије,

Да и они с њиме пију вино.

Иду Турци цару на парницу:

„Цар Сулеман, и отац и мајко!

„Нијеси ли јасак учинио,

„Да с' не пије уз рамазан вино,

„Да с' не носе зелене доламе,

„Да с' не пашу сабље оковане,

„Да с' не игра колом уз кадуне;

„Марко игра колом уз кадуне,

„Марко паше сабљу оковану,

„Марко носи зелену доламу,

„Марко пије уз рамазан вино;

„Па му просто, да сам пије вино,

„Већ нагони оце и аџије,

„Да и они с њиме пију вино.“

Кад је царе разумео речи,

Он пошиље два своја чауша:

„Отидите, два чауша млада,

„Пак кажите Краљевићу Марку

„Да га царе на диван зазива.“

Отидоше два чауша млада.

Кад дођоше Краљевићу Марку,

Али Марко под шатором пије,

Пред њим купа од дванаест ока;

5

10

15

20

25

30

431

Беседе му два чауша млада:

35

„Да чујеш ли, Краљевићу Марко!

„Тебе царе на диван зазива,

„Да ти идеш цару на дивана.“

Расрди се Краљевићу Марко,

Пак довати ону купу с вином,

Па удара царева чауша,

Прште купа а прште и глава,

И проли се и крвца и вино.

Оде Марко цару на дивана,

Седе цару до десна колена,

Самур-калпак на очи намиче,

А буздован уза се привлачи,

Бритку сабљу на крило намиче.

Беседи му царе Сулемане:

„Та ја јесам јасак учинио,

„Да с' не носе зелене доламе,

„Да с' не пашу сабље оковане,

„Добри људи о злу говорише,

„На јаднога Марка потворише,

„Да ти играш колом уз кадуне,

„Да ти пашеш сабљу оковану,

„Да ти носиш зелену доламу,

„Да ти пијеш уз рамазан вино,

„Још нагониш оце и ације,

„Да и они с тобом пију вино.

„За што калпак на очи намичеш?

„Што л' буздован уза се привлачиш?

40

45

50

55

60

65

432

„Што ли сабљу на крило намичеш?“

Ал' беседи Краљевићу Марко:

„Поочиме, царе Сулемане!

„Ако пијем уз рамазан вино,

„Ако пијем, вера ми доноси;

„Ак' нагоним оце и ације,

„Не може ми та образ поднети,

„Да ја пијем, они да гледају,

„Нек не иду мени у меану;

„Ако л' носим зелену доламу,

„Млад сам јунак и доликује ми;

„Ако л' пашем сабљу оковану,

„Ја сам сабљу за благо купио;

„Ако играм колом уз кадуне,

„Ја се. царе, нисам оженио,

„И ти с', царе био неожењен;

„Ако калпак на очи намичем,

„Чело гори с' царем се говори,

„Што буздован уза се привлачим

„И што сабљу на крило намичем,

„Ја се бојим, да не буде кавге,

„Ако би се заметнула кавга,

„Тешко оном, тко ј' најближе Марка!“

Гледи царе на четири стране,

Не има ли тко ближе до Марка:

Ал' код Марка нигди никог нема,

Већ најближе царе Сулемане;

Цар с' одмиче, Марко се примиче,

Док дотера цара до дувара;

Цар се маша руком у цепове,

Он извади стотину дуката,

70

75

80

85

90

95

435

„У глас вичу три аге цареве:
„„Каурине, отвори капију,
„„Да видимо, луди каурине,
„„Како Марко крсно име служи.””
„Ја им лепо Турски одговарам:
„„Ман’те ме се, Турци јањичари!
„„Ја вам не смем отворити врата,
„„Ја се бојим господара мога;””
„Но то Турци ништа и не маре,
„Потргоше триест буздована,
„На капији оборише врата,
„И на моја плећа набројише
„Триест и шест златни буздована.”
Кад је Марко саслушао речи,
Узе Марко сабљу и буздован,
На се стаде софри заклињати:
„Чујете ли, софро и господо!”
„Тако мене не родила мајка,
„Племенита госпођа краљица,
„Не могу вам Прилип накитити
„Ни босиљком ни руменом ружом,
„Већ све редом Турскијем главама.”
А стаде га закљињати мајка,
Племенита госпођа краљица:
„Не мој Марко, моје чедо драго!”
Мајка вади дојке из недара:
„Не убила т’ рана материна!”
„Немој данас крви учинитн,
„Данас ти је крсно име красно:
„Тко ти данас у дворове дође,
„Напој жедна, а нарани гладна

60

65

70

75

80

85

28 *

436

„За душицу твоји родитеља

„И за здравље твоје и Јелино.“

То је Марко послушао мајку, 90

Сабљ' остави, буздован не ктеде,

У двор иду за невољу Турци

Па и седа за трпезу редом:

„Ваистина, донеси им вина,

„Душо Јело, носи ђаконију.“ 95

Слуга носи вино и ракију,

А Јелица царску ђаконију;

Ужинаше, напише се вина

Кад се Турци понапише вина,

Турци Турски међ' собом беседе: 100

„Море, друштво! ајд' да путујемо,

„Док нам није присела ужина.“

Мисле Турци, не зна Турски Марко,

Ал' је Марко у цара дворио

Преко мора у Шаму Турскоме, 105

Дворио га за седам година,

Па је чисто Турски научио,

Кан' да га је Туркиња родила;

Па је Марко Турком беседио:

„Море Турци, сед'те, пијте вино, 110

„Плаћајте ми слуги мелемашче;

„Баш ако ли и тако не ћете,

„Ви станите, да вам одударим

„По једаред мојим буздованом,

„У мом више буздовану нема, 115

„Четрдесет ока ладна гвожђа,

„Дваест ока лепа чиста сребра,

„И шест ока жеженога злата:

437

„Једно с другим шесет и шест ока;

„То видите да сте заслужили,                 120
„Поклем сте ми врата оборили,
„На мог слуге плећа набројили
„Триест и шест златни буздована.“

Ал' све Турке повата грозница

Од Маркова страшна буздована:                 125
Сваки вади по дваест дуката,
Аге ваде по триест дуката,
Мећу Марку на скут на доламу,
Не би ли се беда оставила;

Ал' се беда оставити не ће:                   130
Каурин се вина понапио,
Рад је с Турци да замете кавгу:

„Море, Турци, сед'те, пијте вино,
„Дарујдете вашу кравајношу,
„Није моја Јела робињица,
„На себи је свилу помрчила,
„Док је вама ужину донела.“

Ал' је Турком голема невоља:

Већ у једни понестало блага,
Узаима један од другога,                 140
Сваки вади по десет дуката,
Аге ваде по дваест дуката,
Мећу Марку на скут на доламу,
Грће Марко у џепове руком.

Оде Марко у двор певајући                   145
Јевросими својој старој мајки:

„Јевросима, моја стара мајко!
„Не узимам благо од Турака,
„Не узимам, што ја блага немам,

438

„Већ узимам благо од Турака,
„Нек се пева и нек приповеда,
„Што ј' чинио Марко од Турака.“

Одош' Турци из двора плачући,
Турци Турски међ' собом беседе:

„Бог убио свакога Турчина,

„Који више каурину дође,

„Кад каурин крсно име служи!

„Што дадосмо за једну ужину,

„Била б' рана за годину дана.“

73.

Орање Марка Краљевића.

Вино пије Краљевићу Марко

Са старицом Јевросимом мајком,
А кад су се напојили вина,

Мајка Марку стаде бесједити:

„О мој синко, Краљевићу Марко!

„Остави се, синко, четовања,

„Јер зло добра донијети не ће,

„А старој се досадило мајци

„Све перући крваве хаљине;

„Већ ти узми рало и волове,

„Пак ти ори брда и долине,

„Те сиј, синко, шеницу бјелицу,

„Те ти рани и мене и себе.“

То је Марко послушао мајку:

Он узима рало и волове;

Ал' не оре брда и долине,

Већ он оре цареве друмоме;

150

155

5

10

15

440

„Нека Бог зна, добро бити не ће,
„Хоће једном бити према глави,
„Јали мојој, јали према твојој.“

То је Марко у ријечи био,
Кличе вила с Урвине планине,

Те дозива Краљевића Марка:
„Побратиме, Краљевићу Марко!“

„Знадеш, брате, што ти коњ посрће?

„Жали Шарац тебе господара,

„Јер ћете се брзо растанути.“

Али Марко вили проговара:
„Б'јела вило, грло те бољело!“

„Како бих се са Шарцем растао,
„Кад сам прош'о земљу и градове,

„И обиш'о Исток до Запада,

„Та од Шарца бољег коња нема,

„Нит' нада мном бољега јунака?

„Не мислим се са Шарцем растати

„Док је моје на рамену главе.“

Ал' му б'јела одговара вила:
„Побратиме, Краљевићу Марко!“

„Тебе нитко Шарца отет' не ће,
„Нит' ти можеш умријети, Марко,

„Од јунака ни од оштре сабље,

„Од топуза ни од бојна копља,

„Ти с' не бојиш на земљи јунака;

„Већ ћеш, болан, умријети, Марко,

„Ја од Бога од старог крвника.

„Ако л' ми се вјеровати не ћеш,

„Када будеш вису на планину,

„Погледаћеш с десна на лијево,

441

„Опазићеш двије танке јеле,
„Сву су гору врхом надвисиле,
„Зеленијем листом зачиниле,
„Међу њима бунар вода има,
„Онђе хоћеш Шарца окренути,
„С коња сјаши, за јелу га свежи,
„Наднеси се над бунар на воду,
„Те ћеш своје огледати лице,
„Па ћеш виђет, кад ћеш умријети.“

50

То је Марко послушао виле,
Кад је био вису на планину,
Погледао с десна на лијево,
Опазио двије танке јеле,

55

Сву су гору врхом надвисиле,
Зеленијем листом зачиниле;

60

Онђе Марко окренуо Шарца,
С њега сјао, за јелу га свез'о,
Наднесе се над бунар над воду,
Над водом је лице огледао;

А кад Марко лице огледао,
Виђе Марко, кад ће умријети,
Сузе проли, па је говорио:

65

„Лажив св'јете, мој лијепи цв'јете!

„Л'јеп ти бјеше, ја за мало ходах!

„Та за мало, три стотин' година!

70

„Земан дође, да св'јетом пром'јеним.“

Па повади Краљевићу Марко,
Па повади сабљу од појаса,

И он дође до коња Шарина,

Сабљом Шарцу оснијече главу,

75

Да му Шарац Турком не допадне,

443

„Што ће моје т'јело укопати,
„Други ћемер нек се цркве красе,
„Трећи ћемер кљасту и слијепу,
„Нек слијепи по свијету ходе,
„Нек пјевају и спомињу Марка.“

Како Марко књигу накитио,

Књигу врже на јелову грану

Откуда је с пута на погледу;

Златан дивит у бунар бацио;

Скиде Марко зелену доламу,

Прострије је под јелом по трави,

Прекрсти се, сједе на доламу,

Самур-калпак на очи намаче,

Доље леже, горе не устаде.

Мртав Марко крај бунара био

Од дан' до дан' неђељицу дана,

Когођ прође друмом широкијем,

Те опази Краљевића Марка,

Свако мисли, да ту спава Марко,

Око њега далеко облази,

Јер се боји, да га не пробуди.

Ђе је срећа, ту је и несрећа,

Ђе несрећа, ту и среће има:

А сва добра срећа изнијела

Игумана Светогорца Васа

Од бијеле цркве Вилиндара

Са својијем ђаком Исаијом;

Кад игуман опазио Марка,

На ђакона десном руком маше:

„Лакше, синко, да га не пробудиш,

„Јер је Марко иза сна зловољан,

110

115

120

125

130

135

448

„И повести триста Угричића?“

Ал' му вели Мирчета војвода:

„О мој брате, бего Радул-бего!

„Што ће тебе триста Угричића,

„Тек да буде триста удовица;

„Но јесу л' нам наше старе слуге?

„Јели ћегођ Србе Радосаве

„Јели шњиме Пијаница Ђуро?

„Служи л' јоште Грчићу Манојло?“

Ал' говори бего Радул-бего:

„Јесу нама у животу слуге:

„Дома нам је Грчићу Манојло

„И са њиме Пијаница Ђуро:

„Нема овђе Срба Радосава,

„Већ га кажу у Видину граду.“

Али вели Мирчета војвода:

„Пиши књигу Србу Радосаву,

„Нек те чека на води Босути,

„А ти узми двије вјерне слуге,

„Пак ти иди граду Трновоме.

„Не плаши се краља Шишманина:

„Ако стане рујно пити вино,

„Пиће за те Пијаница Ђуро;

„Ако л' оду Грчки говорити,

„Говориће Грчићу Манојло;

„Ако л' буде мејдан дијелити,

„Дијелиће Србе Радосаве.

Кад то зачу бего Радул-бего,

Књигу посла Србу Радосаву,

Да га чека на води Босути,

А он оде с двије вјерне слуге;

90

95

100

105

110

115