Uvod.

Po namieni već od sto šestdeset i osam godinah u grobu počivajućega pobožnoga pisca ove piesni i po milosti Onoga, komu poslie Boga od tebe na svietu priečega neima, primaš narode slovinski! kroz moje nevriedne ruke dielo ovo, koga su liepote i visokoga tvoga dobrotvora zaniele i sklonile da ti ga pokloni i u kom će tvoj bistri um i sàrdce nepokvareno naći milu zabavu, sladak razgovor i zdravu piću duševnu. O njem ti je nuždno il barem koristno znati ovo.

Petar Kanarelić, inače Canavelli, rodio se u Korčuli od uglednih i plemenitih roditeljah početkom sedamnaestoga stolietja. Već dietetom pokazà, kakov čoviek imadijaše postati. Svàršiv u svojoj otačini nauke običajne u ono vrieme, odè u Dubrovnik, niekoč Athenu našu, gdie se o ostancih prijašnjih vremenah i slave njine zabavljahu rodoljubivi učenjaci toga znamenita grada još sveudilj svakovàrstnimi znanostmi. Našav

*

IV

tud, za čim je težio, duhovah sebi srodnih, sprijatelji
se š njimi i pristadè už nje, prigàrlivši po silnom
nagonu sàrdca svoga krasnu književnost, naime pies-
ničtvo. Koliko je u njem napredovao, sviedok su nam
diela, koja nam je ostavio. Budući slava književna u
toliko baština grada Dubrovnika, da su ju s izvàrst-
nimi muževi dielile i gospodje uma prosvietjena i
sàrdca plemenita: i time se koristiti scieneć oženi se
upravo Dubrovkinjom i po toj ženidbi srodi se i spri-
jatelji s najpoglavitijimi kućami toga grada. Veći dio
svoga života proveo je u Dubrovniku, družeć se ne-
prestano sa najodličnijimi piesnici i ine ruke spisatelji
svoga vremena. Umro je god. 1690. žaljen od svih,
koji su ga znavali i ostavivši za sobom uspomenu
neumàrlu i ime slavno u svojih spisih. Bijaše po na-
ravi veoma ponešen za pravičnost i s toga nepraštaše
nikomu. Na staru pakost ljudsku odapeo bi kadšto po
koju strielu, zadojenu, što no bi rekli stari, kàrvju
Lykambovom. Ali, buduć istina slabo komu mila: na-
vučè na se time mnoge neprijatelje i za života i po
smàrti.

Od spisah, koje nam je ostavio, najznatniji su:

a) Život sv. Ivana Ursina, biskupa trogirskoga.

b) Preveo je iz talijanskoga glasovito stihotvorje Guerini — evo pod naslovom: *Vieran pastir* (il pistor fido), jošte neštampano.

c) *Piesma vàrhu trešnje Dubrovnika*, štampana u Mletcih, a god. 1843. u Danici zagrebačkoj.

V

d) Žalostno stihotvorje o muci Isukàrstovoj, pri-
kazano u Korčuli god. 1663. Uz to skup igrokazah.
izmedju kojih broji se Andro Stitikeca, smiešna na-
rodna poviest, koju napisà u dubrovačkom pučkom
nariečju.

e) Piesan : Dubrovnik oslobodjen od harača
na blagdan ruke svetoga Vlaha god. 1685. štampana
pàrvi put u Br. 10. god. 1846. Zore dalmatinske.

f) Skup piesnih bogomilih, jošte neštampanih.
Dvie krasne priobćio je g. A. Ročić u knjizi „Duh
kàrstjanski“, u Beču 1844.

g) Život Jobov, u rukopisu.

h) Smotak različnih piesnih, navlastito ljubov-
nih, i medju ovimi jedna preliepa, nazvana: Ljubav,
obratjena u omrazu.

i) Oda Fulvia Testi — a, prevedena iz latin-
skoga.

k) Nadpisi, iliti kratke piesmice, sladko začinjene
i smiehom osoljene.

l) Oda talijanska, kojom poziva glasovitoga sli-
kara dubrovačkoga Benedikta Stay-a, da naslika oslo-
bodjenje Beča. Priobćena godine 1844. u Br. 63.
Zadarskih novinah.

m) Piesan, kojom slavi oslobodjenje Beča od
Turčina. U njoj uznosi navlastito junačtvo kralja polj-
skoga, Ivana Sobjeskoga *).

*) U poslanici, kojom je Kanavelić tu piesan prikazao kralju, štije se: „Quae de gloria Tua, Rex, ad longinquas mundi partes

VI

Toliko znamo za sada o njem i dielih njegovih;
a sada valja da mu naznačimo miesto medju ostalimi
piesnici dalmatinskimi. Buduć nam drugi spisi pri ruci
nisu, zato presudu našu o piesničkoj vriednosti dielah
njegovih moramo osnovati na najvećem i u svakom
obziru glavnom piesmotvoru, što ga evo opremamo u
bieli sviet.

Nieki, govoreć o piesničkoj vriednosti dielah Ka-
navelićevih, sravnjivali su ga sa slavnim piesnikom
Osmanide i takmacem mu, Ignjatom Gjorgjićem i dru-
gimi čuvenijimi piesnici dalmatinskimi. Nu sravnjivanje
nam se čini put nesiguran za ocienu bud koga spi-
satelja, jer njime je već mnogi nepravedno dobio a
mnogi isto tako izgubio. Kao što čoviek, tako i spis mu,
što vriedi, to vriedi o sebi, niti treba da se sunča
o tudjoj slavi, niti da se zaklanja sienkom tudjih ma-
nah. Gundulić i Gjorgjić veliki su duhovi piesnički:
ali po tom negubi Kanavelić od svoje ciene nimalo;

fama sero detulit, hisce linguæ Tuae carminibus non intempestive
decantata respicere ne dedigneris.“ — Čestito mu odgovori kralj
Ivan: „Illustrissimo Signore! Il principe Lubomirski, gran mara-
scialo di questo nostro regno, al suo ritorno d’Italia ci ha fatto
pervenire diverse composizioni poetiche per parte di V. S. da Noi
gradite al segno maggiore, anzi ammirate per l’eleganza dello stile
e per i concetti sublimi, con i quali le adorna. Sii intanto V. S.
sicura, che non poteva farci maggior favore, dandoci il modo
della conoscenza di un virtuoso suo pari, al quale corrisponde-
remo sempre ed in ogni congiuntura di sua soddisfazione, anzi vi
contribuiremo con tutto lo spirito sempre e quando da lei cene
saranno somministrati i mezzi. In tanto nostro Signore la con-
servi. Savona 16. maggio 1687. Giovanni, Rè.“

VII

pače mu slava tim raste, što je nadmašio doba, u koje je živio te uzkrisio i on svojimi dieli, kao što poslie i Gjorgjić, prem za malo, sunce slave, koje s Gundulićem Dubrovniku zapalo bieše. Svakomu najboljemu poslu nadje se mana; i ako Kanavelić i stoji u obće poniešto izpod svoga slavnoga prednjaka, to se je umio snagom duha svoga uznieti kadšto i várhu njega. A čime mu lovor nadsieva piesničku slavu mnogih inih, jest to: što si je predmet ovomu svomu dielu uzeo iz domaće poviestnice, čime je rodu svomu ugodio i osvojio si ime piesnika narodnoga u svakom obziru. Neda nam se dakle pod nipošto pristati na to, da se Kanavelić kako no piesnik srednje ruke stavlja izmedju Gundulića i Gjorgjića i potonjih piesnikah lošija glasa, dáržeći se onoga, što reče Horacio:

„mediocribus esse poetis

*Non homines, non di, non concessere columnae;“*

nego tvàrdimo, da je on po duhu i vieštini piesnik pàrvoga reda.

Predmet dielu jest: „vojna ugarskoga kralja Kolomana na Dalmaciju (god. 1105.) i čudotvorno dielovanje Sv. Ivana, biskupa trogirskoga, u istom ratu.“ Njegovim mogućim, na Boga oslonjenim posredovanjem, bì kralj prinužden obsadu grada Zadra dignuti i mir učiniti. Epičnim razmicanjem gradiva razpukla se ta mala klica na dvadeset i četiri goleme grane, kao što je Homer iz malana zameta „sàrčbe Ahillove“ iztierao istim načinom svoja dvadeset i četiri pievanja Ilijade.

VIII

Iz gore naznačenoga sadàržaja vidi se, da smo
kod ovoga piesmotvora morali za nevolju odstupiti od
načela epičke jedinosti te Sv. Ivana (stariji naslov
diela) smatrati uporeda sa vojnom kralja Kolomana
kao glavni predmet diela. Prema tomu osnutku piesni
stavili smo takodjer knjizi na čelo dvostruki naslov,
kao što ga imade i naš prepis na koricah od nieke
mladje ruke.

Najznamenitije epizode u dielu jesu: sgode bana
Radomira i Valdimira s jedne, a Radomira i Jerine
s druge strane; zatim Pelinka (Slavomira) i ljube mu
Rosinde: gradivo za tri posebna romana. Pobieda Ra-
domirova nad Valdimirom i čudne prigode u onoj gor-
skoj špilji izmedju Najksela i Kašovije prikazuju nam
sliku, koja liepotom zanima, a ozbiljnostju uzdàrmava
čitatelja. Viešto su takodjer udešene obe anagnorize:
izmedju Radomira i Jerine, Pelinka i Rosinde (Bielo-
lavski-a) nakon raznih čudnovitih sbitjah. To je sve
upleteno naredno u postupni odmotaj glavnoga čina po
onom pravilu za piesnika:

Ut iam nunc dicat iam nunc debentia dici,
Pleraque differat et praesens in tempus omittat.

Horat.

Glavni izvor, koga se je piesnik glede historičke
jezgre diela dàržao, jest bez dvojbe Život sv. Ivana,
biskupa trogirskoga“ spisan god. 1203. po Treguanu,
arkidjakonu trogirskom, a izdan tiskom najprije u XVI.

IX

stolietju po Ivanu Statiliću i god. 1657. po Ivanu
Luciju u Rimu.

Dielo je *prikazano* cesaru austrijanskomu i kralju
ugarskomu, vladavšemu u ono doba. Po svem se vidi,
da je taj slavni vladar bio *Leopoldo Veliki* (umro go-
dine 1705.)

Epos Sreti Iran radjen je toćno po pravilih po-
primljenih za tu struku piesničtva, a naime po kalupu
klasičnih umotvorah te vársti gàrèkih i latinskih. Odtud
mimogred zaključujemo na znamenitu klasičnu učenost
piesnikovu, prem je odreći nemożemo ni drugim na-
šim starim piesnikom, naime dalmatinskim. No jedno
svojstvo epičkoga piesničtva, naime obširnost, pocàrpio
je, skoro bismo rekli, preko miere: jer dočim bi se
glavni ċin u niekoliko redakah stegnuti mogao: na-
rasla je evo. kao što vidimo, kroz razne umetke go-
mila od dvadeset i četiri velika pievanja, od kojih
niekoja nepripoviedaju ništa novoga, nego stvar već
poznatu na širje razvode: kao što na primier nemalo
cielo pievanje šesto nesadàržaje ništa, nego umietno
izpievane litanije svih Svetih, a pievanje sedmo govor
sv. Ivana Šibenic'anom, kojim ih opominje na pokoru.
Odtud nije ċudo, što se nalaze tamo amo, što no reče
Horacio „versus inopes rerum“ kojih imade i u naj-
izvàrstnijih epičkih piesmotvorih, pa im se svim rado
prašta.

Kao što je predmet dielu, naznačen u pàrvoj ki-
tici uvodnoga pievanja sam sobom svet: tako ga je i
*

X

pobožni spisatelj izveo od kraja do konca u duhu posve
kàrstjanskom i sa pravom bogoslovnom učenostju.
Ljudi naučni naći će u njem silu miestah sgodno po-
càrpljenih iz sv. pisma obojega zavieta, zatim iz sv.
otacah i drugih pobožnih pisacah. Mi, koji ga danas
čitamo, nebismo gotovo vierovali da je čoviek, koji
je to i tako opievao, bio svietovnjak. Iz Kanavelićeva
sv. Ivana govori nam duša Bogu čvàrsto odana i unj
posve zanešena; i zato su osobito uzvišene u njem
molitve i razgovori s Bogom; duboke i vele mudre
su mu primiethe i razmatranja o Bogu i moralnom
poredku ovoga Njime vladana svieta.

Jezik se glede čistoće može uzporediti s jezikom
drugih te i najboljih pisacah srednje i novije dobe.
Narodna izvornost bori se sa neodoljivim uplivom su-
siedne talijanštine i učene latinštine. Primierah netreha;
takvi su nam i drugi te dobe. Da su u tom kamo
sreće stare nasliedovali, miesto što su se poveli ono-
liko za blagoglasjem verazah i umietnostju izraza.

Ostatci nieki čakavskoga nariečja, budući posvo-
jeni od svih starijih dalmatinskih piesnikah, nemogu
se navoditi kao posebine Kanavelićeve; kao što je:
milos = milost, jes = jest. i t. d. nisan = nisam;
podvostručeni infinitivi: pastiti, rastiti, jestiti, smestiti =
pasti, rasti, jesti, smesti: što sve i onako nije rab-
ljeno dosliedno, nego sada ovako, sada onako. Instru-
mentali: kàrvim, slastim i t. d. = kàrvju, slastju.

XI

mora da su várlo stegnute provincijalne porabe i zato
smo ih zamienili sa običnijimi na i.

U skladnji i sriku (Reim) ukazao je malo manju
vieštinu od Gundulića i Gjorgjića, koji su u tom ne-
postiživi. Stihovi su tako nazvani osmerci. Stope dvo-
slovke várlo se često razriešavaju troslovčanim daktilom
ili anapestom, po čem se takodjer krivo tvàrdi, da
su ti tobožnji osmerci naši osnovani na troheičkom
stihomieru. Koji su to tvàrdili, zamienili su dizanje i pa-
danje glasa (rythmus) sa trajanjem (quantitas) slovakah.

Za primier mnogih razriešbah navodimo sliedeća
tri stiha:

Život | slavni | čudno | viti

Na kieh | najprie | misli | udriti

Da ne | ostanem | kò i prie | ružan.

Pače valja često misliti na tako zvanu anakruzu,
kao u stihu:

Da | inieh | na put | tvoj ja | upravim;
a još češtje na synizezu, koje su nam obe poznate iz
metrike staro — klasičnoga piesničtva.

Srik nije nikad bio od koristi, nego dosta putah
od velike štete piesničtvu. Njemu za volju valja žàrt-
vovati često liepši izraz i liepšu misao. Kanaveliću
služi na slavu, da mu, kao što se vidi iz lahko i na-
ravno tekućega verza, te spone nisu mnogo smetale.
No da mu se bude lašnje kretati u skladanju mislih.
pomagao se je poput drugih niekimi sloboštinami, od
kojih se jedne osnivaju na sličnosti glasovah te se i

XII

rado praštaju, al druge se moraju osuditi s toga, što
su njimi zatårvene gramatične forme. U pàrvi red ide
zamiena oštrih zviżgavacah (s. š) sa blažijimi (z, ž);
na primier u rimovih : izrezè — urese; bàrże —
doràrše i t. d. U drugi red idu rimovi: stisli (slagano
sa tuge) — zamisli; sinu! (sine!) — ganu; sada —
rlada` (miesto imper. vladaj na mnogo miestah.)

Rukopis, polag koga je ovo pàrro izdanje štam-
pano, kupljen je od preuzvišenoga Gospodina izdatelja
u Beću, i nije autograf, nego noviji prepis od nieke
dosta neviešte ruke. I zato se je na niekih miestih
mučno nagadjati, a na dva su se čitave izpuštene rieči
uvàrstiti morale, dok se je nasumna čistoća izvornika
kroz sve dielo povratila. Drugih prepisah neimadosmo
u pomoć sravnjivanja radi i s toga je upravo izprava
bila omučna, prem inače skoro svuda sigurna.

Na čelu našega prepisa čita se nieka vàrst uvoda
u stihovih pod naslovom: *Bogoljubnu štiocu. a osobito
Trogiraninu*, od ruke prepisateljeve. Mi ga nehtiedosmo
štampati, što k dielu nespada a inače u nijednom obziru
toga nezaslužuje.

U Osieku 30. studena 1858.

J. Jurković,
v. k. profesor.

2

IVAN SVETI

Ti isti, sveti moj Ivane,
Koji, videć boga u raju,
One uživaš piesni izbrane,
Njemu angjeli kê pievaju:
Sám jedan put na me obrati
Tvojieh očih zrak veselih,
Neka mogu svárhu dati
Željam, koje moj duh želi.

Za sve 'er nisu Tvojoj slavi
Zadovoljne ove piesni:
Nu su očiti biljeg pravi
Ponižene mê ljuvezni.

S ovom padam na koliena,
Kô zamišljen i izvan sebe;
Paček misao pretvorena
Sva misao misli Tebe;

Moleći se, neka vlada
Pomnja Tvoja milostiva
Ovu misao moju od sada,
Sva u kôj misao mâ prebiva.

I gospodar rado prima
Vierna psića i u skut stavlja,
Kad ljubljeniem cielovima
Na nogah mu se on zabavlja.

Ali koji zrak neobični
Preko misli prodjè moje:
Rajskom slavom svetče dični
Milosti su ovo Tvoje.

Stavno dakle u ufanje
Zraka ovoga nenaravna
Početi ću ja pievanje
Od života Tvoga slavna.

10.

6

IVAN SVETI

Dvora ovoga k desnoj strani
Sviem prostrano stoji miesto,
Gdie gospoda, knezi i bani
Kùpiti se obće često,

I gospodske razgovore
Odi čine medju njima,
Dokle im se vrata otvore
Gdie čestiti kralj ih prima.

Miesta ovoga zamieriti
Uresi su harbe, koplja,
Sablje, luci, mači, štiti,
Balte, bati, striele, okloplja;

Sve u zlatu zakovano
I u kamenju predragomu,
Tač, da nijedno blago izbrano
Nije oružju ciena ovomu;

Paček takom izvàrsnosti
Zlato zlatar napravì mu,
Da još veće nije zadosti
Zlato za trud platiti mu.

Miesta ovoga k lievom kraju
Viećnica je jedna opeta,
Poklisare gdie primaju
Kralji ugarski kraljah od svieta.

Iznosite vàrh visine
Prestolje se odi gleda,
Gdie kraljevske pun vedrine
Kralj mogući samo sieda.

Stupi zlatni uzdàrže ga,
U drag način izdielani,
Od sgar grimiz pokrije ga,
Vàs biserom nanizani.

40.

45.

PIEVANJE DVANESTO.

251

Nu u robustvu i u grobu
Nju ostavit hajo nije;
Tiem neharnos taku i zlobu
Pedepsati slava mi je. —

Odgovara: toli slavna

135.

Ti viteza neisti veće:

Izgubio se on odavna

I njegove sve š njim sreće;

Paček sreću znamenitu,

S kom je slave primio mnoge,

Na njegovu bojnom štitu

Splesale su ove noge:

I neka je veća slava

Moja medju sviem puci,

Njegova je jošte glava

O viteže meni u ruci. —

Kad reće ovo, konja obrati

Put šatora kraljevskoga

I uzè pomno razmišljati

Što od viteza ću slavnoga;

Ter veljaše: Kako ovomu

Ljubav se je moja odkrila;

Odkud li zna, koja u momu

Sàrcu skrovna jesu bila?

Ili je ovo vàrh naravi

140.

Duh od viečne kojigod strane;

Ili duh je ovo pravi

Mê Rosinde ukopane.

Nu kada bi nje duh bio,

Znala bi ona dobro, da sam

Ime od sreće promienio

I da od smàrti vitez jesam.

260

IVAN SVETI

I u ovomu nepokoju
Nije tko će meni rieti:
Tko ugrabì dušu moju,
Tko mi je život smio uzeti?—

U što ove rieči izrečě,
Eto vitez mnoge od ciene
Prema njemu hrò dotečè
Iz dubrave zapletene;

Koji bana kad upazì
I Jerinu màrtvu uz njega,
Raztopljene međju uzdasi'
Grozne suze poliše ga,
I movori: Svietli bane!
Od mene će sada čuti
Tvoje ljubi uzdisane
Tužnu svàrhu, poraz ljuti.

Nemogući živiet ona
Na daleče tvè ljubavi,
Na žudjeni ovi smiona
Nu žalosni put se stavì.

Bratučeda kò pravoga
Da je pratim, molit uzè
I, za prignut mene istoga,
Sdružì obilne s molbam suze.

Nije tvàrda tač mramora,
Nije hridi, stiene nije,
Kojieh kaplja neotvora,
Često kapljuć kad ih bije.

Tiem dobiven pogoditi
Ja odlučih nje lieposti
Za màrtvu je neviditi
Od bolesti i žalosti.

210.

PIEVANJE DVANESTO

265

230.

I zašto mi zla čes brani
Cielivati i gárliti
Draga lica zrak sunčani,
Koje izgàrdì vuk sàrditi.

Zatiem na nju kad pogledà,
Ovako se čuti čini:
Tko mi umrieti s tobom neda,
Drag pokoju moj jedini?

Ovo mi udes moj nepravi
U porodu zapiso je,
Da te màrtva u dubravi
Svej nahodim, dobro moje.

Nu ako màrtvu tvû liepotu
Nadjoh tmastoj najprie u sieni:
Našo sam te, moj životu,
Neka živiet budeš meni;

Nahodim te opet sada,
Moj tako udes hoće kleti,
Màrtvu, neka i ja od jada

Budem s tobom brače umrieti. —
Ino nehtiè da goyori,
Nego podriè uzdah vrući,
I tako se omramorì
U nju samo gledajući.

Zatiem malo kad se osviesti
Vrela od suzah ter ustavi,
Pretežkoj mu kad bolesti
Trudan uzdah miesto ostavì:

Zapovieda slugam vierniem
Da grob budu izdubstiti
I nju s sàrcem svoim čemerniem
S pismom oviem postaviti:

235.

266

IVAN SUTTI

Sreća stavna, krepka i prava,
Nepomična ká boravi,
Nebeska je samo slava,
Pravovierniem kú Bog spravì.

Zato ufanja sva na svieti
U ovu sreću postavimo
I s sviem sàrcem i pameti
Istimo je i sliedimo;

I neće nas prevariti
Sviet načine kroz himbene,
Neg ćemo uviek srećni biti
U istom bitju bez promiene. —

Kad pred kralja ugarskoga
Dodjè od smàrti vitez smioni,
Naglo s konja sjahà svoga
Ponižen se ter poklonì.

Izvan vratah od šatora
Prema njemu kralj dohàrlì,
S svom gospodom svoga dvora
Gdie ga primì i zagàrlì,

Govoreći: Evo od slave
Izgled vriedni i hrabreni,
Koji ovu na vàrh glave
Krunu utvàrdì danas meni;

U ugarskiem jer rukama
Jur se bieše izgubila,
A njegova ruka sama
Meni je je povratila.

Zato vierni moji dvornici
Hvalite ga i častite
I mojega svikolici
Slobodnika proslavite.

10.

PIEVANJE TRINESTO.

267

A ti, komu dostojno je
Sve najliepše časti imati,
Nemoj meni ime tvoje
Ni kolieno zatajati;

Jer ćeš tako mê jožude
Zadovoljno zamiriti,
A zamierne tvoje trude
Harnosti ću ja platiti.

Odgovara: Preprostoga
Vedri kralju ja sam roda,
Bàba bana hàrvatskoga
Na sviet mene diete podà.

Pelinko je meni ime,
Pod biljegom koji od smàrti
Prodjoh putim neznanime,
Gdiegod sunce kolom vàrti.

Trudi nisu moji skroveni
Sviem krajinam od iztoči;
A dostojno nije meni
Riet što vas saj sviet sviedoči.

A štogod sam učinio
Danas boju u kàrvavu,
Učinit sam dàržan bio
Za mû viernos, za tvû slavu.

Pozdravì ga kralj veselo,
Kò s gospodom običaje,
Kroz drag cielov vedro u čelo,
Pak mu ove glase daje:

Hàrvatskoga bana slavna
Čuj od mene slavni sinu,
Kako odkri žena izdavna
Tvoga od roda pravu istinu.

15.

20.

270

IVAN SVETI

S riekam suzah obilnima
Ove rieči kad izusti,
Smàrtno ubliemi, svàrnù očima,
Uztresè se i duh pusti.

Sve ovo ćačko tvoj rodjeni
Neizrečenoj u pożudi
Činio je znati meni,
Neka te iskat pošljem svodi.

I eto je čes vesela
Kroz zamierna čuda svoja
Tebe odi sad dovela
Za uzrok moga od pokoja.

Tiem ja hoću da u ovomu
Boju budeš vojevati;
A po ulaku ćačku tvomu
Veseli ću glas poslati. —

Svomu u sàrcu zamierito
Ostà smeten vitez smieni;
Nu mu sàrce nedobito
Istu iz sàrca smeću izgoni.

Ali mu opet smeća huda
Novu u sàrcu smeću užiže
I promienu ovu od čuda
Nerazumije ni dosiže.

U kraljevo tako lice
Smeten sàrcu u svojemu
Blage upriè svoje zenice
I ovako reče njemu:

Pokli sreća sviem puziva,
Puna varke i hitrine,
Mene ovako uzvisiya
Nenadane na visine:

40.

45.

272

IVAN SVETI

Medju pomnjam sviem inima,
Oko kojieh kralj nastoji,
Jošte i pomnju mnogu ima
Znat, Valdimir kako stoji;

Jer odkad ga sluge odnieše,
Kad je snažno udren bio,
Ni malo se još nebieše
U svies svoju povratio.

Po liečniku zato svomu
Mas predragu njemu odpravlja
Malu u sudu zlaćenomu,
Svaku boles koja ozdravlja.

Dodjè mu u to glas žudjeni,
Da je spravna veće sgrada,
Kòm imaju razoreni
Miri ostati tvàrdi od grada.

Zato iz sàrca svoga izgoni
Neuztàrpljenja i nemire
I hoće u čàs da isti oni
Njom Zadru orit bude mire.

Sve udarac vàržè pàrvi
Na tle ravno, gdie dopadè;
Í ne samo mir izmàrvì,
Nu i bližnje kuće i sgrade.

Novo ovako vojevanje
Strah postavì u Zadrane
Toli moguć, da ufanje
Izgubiše od obrane.

Bielolavski miesta neda
Strahu u sàrcu smienstyom dičnu,
Nego veli: i mi ureda
Sgradu učinmo ovoj sličnu;

55.

60.

PIEVANJE TRINESTO.

277

Kad on padè, ovi preče
Skočì s konja vitežkoga,
Da màrzeću glavu odsieče
Zatočnika nemiloga,

Koji, videć svàrhu priku,
Kojom ima poginuti,
Hrabrenomu dobitniku
Ovako se čini čuti:

Priatelju, dobio si;
Praštam tvojoj sve kreposti;
Vitez pravi nu ako si,
Ja te molim, i ti prosti;

Ne životu umàrlomu,
Ja živiti jer nemogu,
Neg blag prosti duhu ovomu,
Koji eto ide k Bogu.

I podpuno ako moje
Smirit hoćeš smàrtne smeće:
Reci meni, žiy ako je,
Gdie je vitez slavni od sreće?

Toli nećeš utiešiti
U oyom plačnom bitju mene,
Ni ove moje samiriti

Najposliednje želje ognjene:

Daj, u tebi ako nije
Sàrce od leda i mramora
I od ljutice narav zmije
I ako niesi zvier najgora,

Ako paček nisi u svemu
Hrid žestoka, oštra i vàrla:
Kad ga vidiš, reci njemu,
Rosinda je tužna umàrla;

95.

100.

286

IVAN SVETI

Kralj videći, dobit ona,
Koju rukom već dàržaše,
Da s udesa usiona
Iz ruke mu se otimaše:
Veoma u sàrcu mučan svomu
S mnogom pomnjom stà misliti,
Kako može zadarskomu
Puku jaram postaviti;
Veličanstvu jer njegovu
I njegoyoj prikor vlasti
Činjaše se pustit ovu
Rat bez slave i bez časti,
A boj sliedit da ljubljaše
Vojsku svoju svukoliku
I s životom da stavljaše
Na pogibio čâs i diku.

On vidjaše s jedne strane
Svoje u strahu Ugre stati,
S druge opeta sve Zadrane
Hrabrenije yojevati.

Tiem odluči posvojiti
Blagodarstvom i ljubavi,
Kîeh mu nije moglo biti
Silom pod vlas svu da stavi.

I Zadranom dva posila
Plemenita poklisara,
Kîeh ćud blaga, narav mila
Sàrcu uzmnožnom odgovara.

Ah! promieno čudnovata,
Bez prilike, bez izgleda,
Kû mâ pamet nedohita,
Jer u sebi neimaš reda.

170.

PIEVANJE TRINESTO.

287

Sàrce od lava sàrditoga,
Oštro, vàrlo i nemilo,
Od jaganjca pretihoga
Da se u sàrce obratilo;
A od zmije ćud ljutice,
Pune žuči i otrovi,
Da se u mirne golubice
Krotkom ćudi sva ponovi —

175.

Svies 'er utažit mâ nemože,
Niti mogu dohititi;
Nu što velim? Ovo može
Sve molitva učiniti.

Poklisari dovedeni
Knez s gospodom gdie siedjaše,
Dvorno i ljubko poniženi
Sàrce u licu ukazaše.

Mladji od njih uzè tada
Govoriti: Slavni oci!
Kî ste ovoga slavna grada
Plemeniti vladaoci;

Kralj Koloman, kojega ime
Proteklo je po svem svieti
I nad zviezdam nebeskime
Pored s istiem suncem leti,

Neće, neće već naprieda
Grad vam orit, bit gradjane,
Ni od svoga gnjieya i jeda
Dàržat sile oružane;

Nego miran od yas želi,
Da se u miru uzdàržite
I njemu se svi veseli
Pod vladanje podložite.

180.

PIEVANJE TRINESTO.

294.

Neka oni, kî je bio
Od spasenja uzrok njima,
Vladat bi im se naučio
U potrebam ovacima.
On, želeći mir staviti,
Vàrh koga ima svu požudu,
Nehtiè čekat da moliti
Ni malo ga za to uzbudu;
Nego otidè vietra bàrži
Gdie vlasteostvo sve dohàrli
Svietovat ih da se svàrši
Boj, a sveti mir zagàrli.
Poniženi primiše ga
I mnogu mu čâs podaše,
Zatiem siestit staviše ga
Na stò, na kom knez siedjaše,
Običajniem ne načinom;
Jer knez ikad miesto svoje
Nepušta ni oniem, veličinom
Uzmnožniji kî se broje;
Neg svetinja Ivanova
Ovieh častih dostojna je
I dobrota jer njegoya
Osobito zamierna je.
A uz njega opet siedè
S lieve strane knez čestiti,
Koji ove u besiede
Uzè tiho govoriti:
Vidieli ste, o gospodo,
Snagu kralja ugarskoga
I koju je štetu podo
Vami i mirim grada ovoga;

210.

19*

298

IVAN SVETI

Krije veli glas mu isti;
A on: Što me tako hraniš
Bez ufanja, bez koristi,
I vidiet se meni braniš?

Raniš čuje glas iz gore;
A on ovako rieč izusti:
Tko da tebe ranit more,
Gdie te kriju gārmi gusti?

Ti odgovor podava mu
Hrid iz iste strane skrovne,
A u sārcu ponavlja mu
Smārtne rane, jede otrovne.

On pun muke i bolesti
Uzè opeta govoriti:
Da što ću te s hude česti
Màrtvu brače ja raniti?

Ti od glasa čuje u gori
Preuzet; tiem se iznahodi
Kô izvan sebe i goyori:
Gdie će to bit, riet mi hodi!

Odi veli glas skroveni
U pustošim divjačnime;
A on vapije: Vajme meni!
Gluha goro požali me!

Ime rieč mu prekiduje
Glas iz iste hridne stiene;
A on, kako da glas čuje
Màrtve ljubi, nu ljubljene,

Veli: Sladka mâ ljubavi,
Da li tebi htiè odnieti
Vàrli udes i nepravi
I moje ime iz pameti?

15.

20.

302

IVAN SVETI

Ja sam, reče, zatvorene
Oči svoje kad otvori,
Ne Jerina, nego siene
Strašne strašna siena u gori.

Duh i siena i neman sam,
Kâ te sliedi, traži i prati;
Sve što hoćeš tebi ja sam,
Zašto me ćeš zaklinjati?

Radomire moj ljubljeni,
Jerina sam ja žalosna;
Siena i neman: jer me sieni
Ti i nemani sličnu poznà;

Jerina sam dušo mila,
Koju obući vučje odieće
Nevolja je naučila,
Za od nevolje uteć veće;

Jerina sam, sladki brače,
Vierna tvoja u životu,
Kâ te ljubi svak čas jače
Svieh nesgodah na sramotu.

Odi iskà da se ustane;
Nu očutì boles prieku;
A kàrv joj se ljute iz rane
U obilnu prolì rieku.

Preliepomu na nje licu
U čemin se ruža stvorì,
Rumen trator u ružicu,
A u pepeo plam, kìem gori.

Na pò màrtve bliede oči
U dragoga Radomira
Zatiem upriè, kìem sviedoči
Uzanj mirna da umira.

50.

PIEVANJE ČETÀRNESTO.

303

On se smutì i izgubì
Na žalosno tač vidjenje;
A u liepe htiaše ljubi
Pitat za grieh svoj proštenje;
Neg mu u ustiem rieč poginù,
A oslabì mu boles snagu;
Tiem se na tle ravno ukinù
Za uz liepos umriet dragu.

Tu Čelobiel s jedne strane
Nastoji ga povratiti,
S druge Slovan smàrtne rane
Njoj mladjanoj ište odkriti;
Kê kad vidiè ter ih poznà,
Ustaviti kàrv nekàrti
Veleć: Nemoj stat žalosna,
O gospoje, nije od smàrti;
Od snažne je zaisto ruke
Odi uz pleća otvorena;
Nu povàrzi misao i muke,
Bàrzo bit ćeš ozdravljena.

Mrem veselo, ona veli
S dušom veće na ustima,
I mâ mlados umriet želi,
Kad ovako umriet ima.

Ljubljenomu Radomiru
Ako izdahnem sada u krilu:
U dragom ću otit miru
Rajsku uživat slavu milu.

I moga uzrok od veselja
Pokli ova smàrt je meni:
Ina nije moja želja
Neg umrieti, moj ljubljeni.

55.

60.

PIEVANJE ČETÀRNESTO.

305

70.

Ruke iz ruke otima mu
Ona i meće preko vrata
I ogàrljaj drag stavlja mu,
Vele draži neg je od zlata.

Uzô ovi od ljubavi
Učinit je moguć bio,
Da ona ranu zaboravi,
A on da je je izranio.

Ali Slovan pomnju stavlja
Da se rana njoj neizšteti
Neliečena, zašto spravlja
Drugu boles, a smàrt prieti.

Tiem ovako njoj govori:
Hodmo, hodmo s miesta ovoga;
Znam u ovoj dobro gori
Ja pastiera stan uboga;

Tu ćeš kako i prie zdrava
Do tri sama dana ostati
Od kreposnieh sokom trava',
Kê ću pomno ja ubrati.

Ona veli: Moj ljubljeni
Radomire, hodmo veće
Iznać život tebi i meni
I sve dobre česti i sreće.

Znam istoga stan pastiera
I ja dobro u ovoj strani,
Koga milos mene i viera
Od grabeće ruke obranì.

Kako munja, koja udara
Od visocieh briege gorah,
Ali sgrade kad obara
Od uzmožnieh svietlieh dvorah,

75.

20

310

IVAN SVETI

Na komu su izdielane
Vieštom rukom sa svieh strana'
Viečne hvale, dike izbrane
Preslavnoga Kolomana.

A na várhu ova od zlata
Slova stoje luku istomu:
*Otvorena eto vrata*
*Minom kralju ugarstomu.*

Svak veselo prima i sreta
Roditelje, diecu i žene,
Kih s otoka vide opeta
U grad rodni povratjene;
Svak odicie liepše i draže
Sve što može na se stavlja;
Svak bogato što ima kaže.
Svak se resi i napravlja.

A galija kad se vratì
I kneginja s diecom zajedno,
Ku gospode množ dovrati
S pukom skladno i naredno:
Meni izrieti dano nije,
Kê veselje svak ukazà
I kako ona sviem sàrčano
Odgovorì vedra obraza;
Niti jezik moj dovieka
Mogo bi izriet bez umora,
Kako svietli knez dočekà
Nju na vratiem svoga dvora;

Zašto u suzam veselima
Buduć rados utopili,
A iz sàrca sviem inima
Suze obilne izvadili:

110.

115.

PIEVANJE ČETĂRNESTO.

311

Nije uzmožno vidiet bilo
Ljubav, s kôm se susretoše,
Ni čut rieči, ljubko i milo
Medju sobom kê izrekoše.

I dva vriedna poklisara
Vratiše se mirni dosti
S bogatieh množtvom dara',
Dar kraljeve od milosti;

Koji buduć razumio
Od liečnika znana svoga
Da je Valdimir ozdravio
Od udarca nemiloga,

Nu da slobod dat mu neće
Moć na svietlos jošte iziti,
Da mu boles težka odveće
Nebude se ponoviti:

Za neka mu dugo nije
Bricme, Zadru kć podo je,
I csvane da mu prije
Dan od liepe slave svoje:

K njemu otiti odlučuje
S jedniem samiem od junakah,
Neka željnu svárku čuje
Od neznaniah pustinjakah.

Knez Valdimir na koliena
Padè netom njega upazì,
Zatiem sàrca ponižena
Poklonì se i oglasì:

Koji su srećni dari tvoji,
Kè li su ovo moje česti,
Da se u šator moj dostoji
Veličanstvo tvoje uliezti;

120.

125.

312

IVAN SVETI

Ali scieniš kralju slavni,
Da u viernom sluzi ovomu
Sárce i misli niesu spravni
Pogoditi htienju tvomu;
I ti kad bi tako htio
Da pred noge dodjem tvoje,
Ja da bih se uzštedio
Dováršiti danke moje;

Ali da već može u meni
Liečnikovo zabranjenje,
Ali u većoj da imam scieni
Nego tebe mê življenje?

Vieruj kralju slavne sreće,
Veličanstva da rieč tvoga
U meni je jača veće
Neg života ljubav moga.

Kralj mu napried nedà izrieti,
Neg mu veli: Podigni se;
Znam tvoj posluh, kî u pameti
Mojoj svej živ uzdàrži se;
Nu jer veće za potrebe
Hoću život tvoj štediti,
Dodjoh vidiet odi tebe
I zdravlje ti čestititi.

Bez ozira nego siedi
Odi uz mene, zašto neću
Moja ljubav da te uvriedi
I uzroči ti slabos veću.

Tu za ruku njega uzima
I siluje siesti uza se,
Ljubežljiviem pak riečima
Govori mu u ove glase:

130.

PIEVANJE ČETĂRNESTO.

543

Dvakrat udes nesmiljeni
Razgovore nam smeo je
I zabranio dvakrat meni
Čut, što znat mi ugodno je;

Tiem, ako neć tebi istomu
Govorenjem nahuditi,
Ali stopàrv primljenomu

Zdravlju od kêgod štete biti:
Sad, gdie viečna moć velika
Podala je svoj mir sveti,
Htiej mi od onieh pokornika',
Kû znat želim, svàrhu izrieti.

Znam da si me ostavio
Gdie čù štiti tvoga od gosta,
Cieć ubojstva Argenio
U tamnici kako ostà.

Knez Valdimir odgovara:
A kô liepše mogu imati
Zdravlje, nego gospodara
Toli slavna poslušati?

I pokli već straha nije
Da nijedna bojna sgoda
Govorenju, kô i prije,
Dugom momu smeće poda:
Ti se spravi čuti od mene
Stvari uzmnožne i velike
I dostojne uspomene
Viečne i viečne časti i dike.

Moj dobitnik u zlatnomu
Pismu štiaše zlatna u slova:
Tada poznah, da je momu
Smàrt životu jur gotova;

135.

140.

514

IVAN SVETI

Zašto netom tmasto lice
Noć u svietli dan obrati,
Čuh zaklope od tamnice
S rogoborom raztyarati.
A budući svu noć onu
Misleć bez sna ja proveo,
Kako za čes usionu
Mlad visoko bich se uzpeo
Za obalit se lašnje opeta
U dubine i propasti
I izgubiti steve od svieta
S glayom i sva blaga i časti:

Prem usiljen san me ušiko
Malo prije bieše o zori,
Žamorenje kad veliko
Moje trudne oči otvorì.

Ogradjena vrata od svudi
Vidieh tužom staru u šrahu
Opušteni množivom ljudi',
Kako da ni smart previšu.

Skoch i rish: Haša sila
Tako se je bez razloga
Nepravedno obمانa
Tamničara na jednoga?

Samosiljem kiem li kletiem
Sred kàrstjanske kraljevine
Zakonim se pleše svetiem
Red i izvàrsnos od istine?

Odluke su utištane
U zakonu paklenomu
Put zatvorit od obrane
Naglom smàrti pravednomu.

145.

516

IVAN SVETI

Nu bì sila pogoditi
Sili težkoj i bremenu
I sva moja podložiti
Diela sudu razsàrčenu.

Nu 'er je dugo izpisati
Od besiedah sve tančine,
Kiem su iskali zamotati
Mene u mriežu od krivine:

Riet ću samo, da nauci
Od njihova govorenja
Ostaše im tašti u ruci,
Bez napredka, bez poštenja;

Jer predobih razlozima,
Kiem protivit nemogahu,
Sva motrenja, koja njima
Na um i jezik dohodiahu.

Nu sve zaman, sve zaludu;
Jer stvar bieše odlučena
Na nepravom davno sudu
Vidieti me umorena.

Zato opeta poslaše me
U tamnicu ukopati
Za nać uzrok jači i brieme,
U kê mi će svàrhu dati.

U toliko sam u sebi
Skončavah se izvan reda,
Misleć, ovoj u potrebi
Što mi moj kralj pomoć neda.

Tisuć mislih moja začè
Pamet, miesta kê neimahu;
Neizbrojene sumnje pače
Švies mi i razbor zanošahu.

160.

165.

518

IVAN SVETI

Tako sàrce mê na dvoje
Težke sumnje razkidahu
I istiem sumnjam sumnje moje
Nove sumnje uzmnažahu.

To je opake ćud naravi:
Kad upadeš u nevolje,
Svak ti je od zla uzrok pravi
I svak scieniš da te kolje.

Zato opeta odagno bih
Kò lažive i opake
Ove sumnje i ostao bih
Miran i bez sumnje svake.

Nu mir isti sàrcu u momu
Nemogaše dugo stati,
Jer u bitju nevoljnomu
Nemože se mir imati.

U to vidieh na vratika
Tiesna i tužna moga stana
Medju iniem, kè kralj ima,
Najvierniega od dvorana'.

Kad me ugledà, nieke proli
Suze iz očih. pak se oglasì:
Vajne meni! na ovo li
Velićanstvo ljudsko izlazi?

Nescienjaše da sam njega
Čuo; nu ču on od mene:
Velićanstva od mojega
Vidiš slaye odi sbijene.

Odgovorì: Do bàrzo ćeš
Na gospodstvo predaje uziti
I do bàrzo vidieti ćeš
Kralj što može učiniti.

175.

180.

524

IVAN SVETI

225.

Od svieh tvojieh častih i slavah
Oči i sárce odvratil ću
I sàrditieh s družbom lavah
U divjači živieti ću.

Nije prestala sve ovo brieme
Nastojati moja ljubi
Da načinim tač vàrlieme
Moj se život neizgubi.

Grozne suze pred svakoga
U obilnu proli rosu,
A dio velik blaga moga
Razpušteniem rukam prosù;

I gospodski ucviljena
U nescieni sram ostavi
Ter se slokrat na koliena
Pred istoga kralja stavì

Moleći ga, da moguću
Vlas kraljevsku svû prostere

I gospodsku digne kucu
Iz nevelje, kôj nije miere:

Da na pamet stavì svoju
Staru službu čaćka moga;

Da na viernos gleda moju
Cieć harnosti, cieća Boga;

Da na diecu oči svàrne
Vierniem maliekom zadojenu,

Da im zlobni neockvàrne
Čàs od starieh dotećenu;

Da pravedna jur pomože,
Pravdu svetu da neuvriedi;
Da mi slobod da, jer može
Samom jednom zapoviedi.

326

IVAN SVETI

Samo u ovom razlike su:
Onoj jer skrit moći nije
Zlobe, a ovoj skrovne jesu,
Dokligod ih vrieme odkrije;
Ona i ova ali kade
Prodilji se u osveti,
Teža opeta vele pade
Várh krivine na sem svieti;

Ova i ona milosna je
Pokaja na várh griešnika;
Ali izpovied potrebna je
I osvadjenja grieha prika;
Nu kada se taji i krije
U otvárdnutu sárcu zloba,
Milosárdje za nju nije
U nijedno veće doba.

Pet godištah jur prošlo je
Da te ljubko mi čekamo,
Da spoviediš zlobe tvoje,
Ké veoma dobro znamo;
Nu ti tvárdji od mramora
I od stanca žestokoga
Nećeš da se za zlotyora
Nami odkriješ izdavnoga.

Sviedočanstva nesumnjiva
Tvû su odkrila zlobu hudu
I zakletvam tebe kriva
Na pravednom dala sudu;

A kàrv, kôm ti zemlju opojì
I kà od tebe jes prolita,
Suproć tebi vapiuć stoji
I kàrv tvoju od nas pita.

240.

245.

PIEVANJE ČETĂRNESTO.

329

Tko li ti je naredio
Kàrv gospodsku prolivati;
Kako li si pravdi smio
Družbu izdavnu zatajati

I otet istoj pravdi iz ruke
Ravne miere, mač presveti,
Da nemože prave odluke
Vàrh nepravieh ljudih uzeti?

Zato odi nami otvori
Udionike od zla, neka
Lašnji otideš k pravdi gori,
Dan koja te treći čeka;

I neka se zakon liepi
Oni izpuni, koji hoće
Da se s žilom izkoriepi
Trava otrovna, zlobno voće.

Ovi udarac moju uztresè
Kriepku viernos stanovitu,
Koji malomanj meni iznesè
Svaku iz sàrca stvar skrovitu.

I da od viere moje čiste
Nije me ljubav ustavila,
Kraljevske me odkrit liste
Potiecaše jaka sila;

Nu mi otierà ovu misò
Ludo ovako razvidjenje:
Tko zna, da je kralj podpiso
Za mu koris osudjenje?

Da se nebi domislili,
Kô njegova jes. odluka
Snažno mene i po sili
Iz njihovieh otet ruka'

265.

PIEVANJE PETNESTO.

Rumeniji neukazà
Davno prije biela zora
Ukras svoga svietla obraza,
Kiem pred suncem dan otvora;
A i žarko sunce isto
Nju sliedeći nenačinì
Liepše i draže kolo čisto
Jasniem zlatom na vedrini,
Kako u ovi dan čestiti,
Koji nebi imo ikada
Sakriti se ni utopiti
U pučinu od zapada:
Dan od sreće, dan blaženi,
Rajskom rosom mir presveti
Kad ugasi plam ognjeni,
Kī je štetan svemu svieti.
I bi razlog, da svietlosti,
Kiem se vedra strana resi,
Mir doprate u radosti,
Dar najliepši od nesesi';

5.

PIEVANJE PETNESTO

333

Paček da mu put pozlate
Sve svietlosti jasniem zracim,
Kê nebeske vàrh poljate
Tančac vode nad oblacim;

Milosàrdja velikoga
I ljubavi dar blažene,
Na Ivana blaženoga
Poslan molbe ponižene.

On iz božje pokli ruke
Dar bogati ovi ugrabì
I u ljubavi sdružì puke,
A razmirju moć oslabì:

Na običajne razgovore
S Bogom se ide uzdàržati,
Jeda oštrinom od pokore
Nebu ugodan dar odvrati.

Tu se vàržè na koliena
Pred Jezusa roneć suze,
Koje iz sàrca ponižena
U dvic rieke lievat uzè.

Zatiem reče: Tvoji su dari
Viečni Bože Gospodine
Mir i ljubav, kiem nadarì
Puke od ove pokrajine;

Zašto nijedna moć umàrla
Prevratiti mogla nebi
Silnu misao kralja vàrla,
Neg Tvâ samo ruka s nebi;

Zato podat potrebno je
Tebi hvale neizbrojene
I milosti slavit Tvoje,

Kê su slavah svich dostojne;

10.

PIEVANJE PETNESTO.

335

Kiem ču planut i gorieti
Unutarnja svakolika
I, nemogući odolieti,
Ču se ovako gdie zavikà:
Dosti, slavni Bože, dosti;
Ne već, ne već, viečni Bože!
Oganj Tvoje od milosti
Podniet sàrce mê nemože;
Neizvàrsnosti paček moje
Pomanjkanja i krivine
Ovieh darah nedostoje,
Milostivi Gospodine.

Na zemlju odi lice stavì,
Za svom bitju sličan biti;
A uzniè misli k viečnoj slavi
Za s Bogom se sjediniti;
1 zašto zna na visini
Da niesu one slave spravne
Umàrlomu, kî neučini
Poniženstvom pute ravne:

Ovako je postavio
Glavu, gdie ini nogam staju
I ovako se ponizio
Za uzvisit se gori u raju.
Oholniče! odi obrati
Oči bistre znanja tvoga
I uzmi pomno razmišljati
Sveta lyana trogirskoga.

Toli ovi izgled liepi
Nemože te ukrotiti
Ni oholnoj tvôj pohlepi
Uzdu i žvalo postaviti:

25.

PIEVANJE PETNESTO.

337

Zracim zorno rumenilo
Liepi Febo kad pozlati
Ter se u morsku ljubko i milo
Tišinu uzè izgledati:

Zlatne trublje pozdraviše
U obiem vojskam dan veseli
I na vietric otvoriše

Stieg od mira biljeg bieli,

Natiečuć se medju njima
Jedni i druzi vitezovi,
Tko izvårsnie častit ima
Tko li liepše blagdan ovi.

Voevoda od Žegara,
Koji imaše pàrvi iziti
S vojstvom liepiem od Kotara
Slavna kralja susrestiti,

Pàrvi izjahà u uresnoj
Od zelene svile odieći
Ponosito ruci u desnoj
Gô vitežki mač noseći.

Na kalpaku perje dàrži,
Risja koža kî napravlja,
A konj pod njim puha i hàrži
I od igre se neustavlja.

Pred njim svire u borije
Sopci nove u načine,
A poje mu davorije
Momci u glase sve jedine.

Za njim dviesti kopljanikah
U peêset redah jaše,
Od Kotarac' podložnikah
Najdostojnie kê izbraše.

40.

45.

22

558

IVAN SVETI

Osamdeset voevoda'
Od gradovah i posada',
Vlastita su kîem gospoda,
Vladaoci Zadra grada,

Jašu u redu za pàrvima
Po godištïm, ne po vlasti;
Sablju o pasu, a štap ima
Od indiotske svaki tàrsti.

Šes mladićah ovieh prate,
Svaki jaše konja vrana
I veselo trublje u zlate
Slave uznose srećna dana.

Za oviem idu izredjeni
Sto gradjanah na nogami
U liep način načinjeni,
S mačim, s lucim i s strielami.

Odi kočiju mnoge od ciene
Biclieh konjah šes poteže,
Kîeh u redu sjedinjene
Zlatan gajtan dàrži i veže.

Iznutra joj naprave su
Od grimiza zlatom tkana
I kola joj zlatna jesu
U drag način izdielana.

Zàrcalim je ogradjena,
S kîeh zasliepljen vid ostaje
Tač, da neznaš ali ognjena
Ali svietlos sunčana je.

Šeêset mladieh jes vlastela',
S obie strane kî je čuvaju,
Razdieljenieh u dva diela,
I u oružju golom sjaju.

50.

540

IVAN SVETI

Dvorno i ljubko koji imaju
Kolomana kralja zvati
Mir, koji se začè u raju.
Doći u Zadar uživati.

Najposlije za oviem hodi
Voevoda svieh voevoda',
Komu miesto, gdie gospodi,
Posidarje ime podà.

Bielja od liera sviona u njega
Odieća je zlatom tkana,
A i konja jaše od sniega
Zlatniem sedlom osedlana.

Gospodin je znan i sreće
Bojne umie uhititi,
I vojujuć može veće
Neg besiedeć učiniti;

Tiem načinim pàrve časti
U zadarskom dvoru primì
I voevoda tako uzrastì
Voevodam nad inimi.

Njega sliede sto hajduka',
Kieh, bez duše i bez viere,
Grabeća se kàryna ruka
Do otarah svetieh stere.

Obričene dàrže glave,
A otvorene pàrsi imaju,
Kosmurate i runjave
Bàrke za uši zadievaju.

U divjači porodjeni
Divji zval se mogu ljudi;
Zvierskim mliekom zadojeni
Zvierska imaju sàrca i ćudi.

65.

344

IVAN SVETI

Po plaštu mu, kî navezè
Viešti tkalac i načinì,
Život sveti vidjaše se,
Koji Stiepan kralj učini;
I reko bi, da one slike
Navezene duh imaju,
Zašto scieniš svekolike
Da govore i gledaju.
Vidiš glavu gdie okrunjenu
Sliedeć Gejzu ćaćka umiva
U onu vodu posvećenu,
Vierom duše kâ oživljiva;
Vidiš množtvo liepieh sgrada',
Za nemoćne stan čeljadi,
Sred Solime, Carigrada
I sred Rima koje ugradì;
Arkibiskup u Ostrogonu
Gdie se od njega pàrvi stavlja
I uzvišuje càrkvu onu,
A poganstvo po tle valja;
Deset inieh gdie biskupa'
Po ugarskoj kraljevini
Čini i tiem putem stupa
K rajskom dvoru i visini.
Vidiš tužne gdie i uboge
Isukàrsta kako istoga
Gàrli i dare njimi mnoge
Od bogatstva dava svoga.
Svietla iz dvora, puna slave,
Vidiš ga opeta iznositi
Sve urese i naprave,
Za potrebnieh naresiti.

95.

100.

PIEVANJE PETNESTO.

349

Od bubanjah na udaranje,
Od trubaljah na zvek mili,
Svionieh stiegah na izvijanje
Tako su se uputili. —

Slavni vitez, koji imenom
Strašne od smārti još zove se,
Kad s Rosindom svōm ljubljenom
Pod šatorom sam nadjė se:

135.

Smārtnu ranu u pārsima
Pomasti uzė njoj mazati,
Na pò mārtviem kriepos kâ ima
Zdravlje i život povraćati;

Koju cesar moći silne
Od bogate Etiopije
Medju dare ine obilne
Darovà mu davno prije.

Do malo se tu bremena
Nadjė bojna dikla mlada
Prednje u zdravlje povraćena,
Liepša i draža negli ikada.

Nu Slavomir, kada veće
Poznà da će ozdraviti
I razgovor drag da neće
Ni malo joj nahuditi:

Š njom besiedit ovo uzė:
O preliepa mâ gospoje,
Cieć koje sam grozne u suze
Sve izlio sàrce moje;

Cieć koje sam ja razbio
Nogam sreću na mom štitu
I za biljeg plačni iznio
Smàrt po svietu strahovitu;

140.

352

IVAN SVETI

Pospiešno se sad ustani,
Prie neg ovi čas izleti;
A ino mi za sad brani
Kratko brieme tebi rieti.

Ja se dignuh; ali meni
Padè u pamet strah usioni,
Jedan pogled razsàrèni
Kî na sàrce moje donì;

Oni pogled. kî niekada
Malomanj mi dušu iztirà,
S koga sàrce ovo i sada
Vene, gine i umira.

Bàba znana kad ugledà
Pepeo smàrtni na mom licu :
Ncdà strahu proć naprieda,
Neg me uhitì za desnicu

Na uho mi ter žamori:
Prieke od smàrti vàrla sila
Vàrh glaye ti je: oči otvori
I osviesti se, kćerce mila!

Jošte na pô puta svoga
Neuzlaziahu noćne siene,
Kad iz dvora nemiloga
Samu izvedè ona mene.

Biehu tužniem nami u družbi
Neman, nastup i nesreća,
A na uzdanoj dvorbi i službi
Tmuša, sumnja, strah i smeća.

Tako u tmini obiedvije
Izidosmo iz Vallona,
Gdie se o drobni žio razbije
Val od mora usiona.

160.

165.

PIEVANJE PETNESTO.

353

Navlaš spravnu plav nadjosmo,
Viešt pomorac gdie nas primì,
S kojom biežeć otidosmo
K liepiem stranam latinskimi.

Šes mladićah snažnieh dosti
S pospiešnosti nju vozahu
I od kraja s svom hitrosti
Odmaknut se nastojahu;

A to da prie nego izteče
Sunce, paček prije dana
Nadjemo se na daleče
Od mąrzećieh nami strana'.

I tako nam sreća mnoga
Dà; 'er kad svanù dan u istoči,
Nigdie kraja nijednoga
Nevidieše naše oči.

Po pučini sinja mora
Buduć vas dan iztrudili,
A pred večer željnieh gora'
Istom várhe upazili:
Kad pomorac vierni i znani
Ovako se s nami oglasì:
Nu k zapadnoj družbo strani
Svaki od yas pomno pazi;

Oni càrni oblak, sada
Vidjte s suncem koji leti,
Silni potop dažda i gràda
Ili velik vietar prieti;

Zato Boga Gospodina
Pomolimo da nam prosti
I pogleda blag s visina'
Vàrh nas okom od milosti.

170.

23

354

IVAN SVETI

Smutismo se s glasa oyoga
I, kako nas on nauči,
Svak na pomoć zazvà Boga
I njemu se priporuči:

Milostivi, ja rieh, Bože!
Nemoj, nemoj dopustiti.
Da me morski gnjiev premože,
Ni utopi val sàrditi.

Silne vihre, vietre plahe
Satri, smeti i ustavi;
Gorke primi moje uzdahe,
Bože dobri, Bože pravi!

I molitve zasve 'er moje
Neimaju tej kreposti
Milosàrdje ganut Tvoje:
Svakako si pun milosti,

Koja iz krila tvoga blaga
S obilnosti mnogom rosi
I onoga svej pomaga,
Kî sàrčano moli i prosi.

Od utopnieh valah i voda'
Blag Jezuse slobodi me
I pomoć mi Tvoju poda',
Za presveto Tvoje ime.

Ponižene sej govore
Jošte nebieh dovàršila,
Kad zamutì sinje more
Sàrčna vietra plaha sila,

Ter s latinskieh, kê slediasmo,
Žalah uzè nas tierati
I k slovinskiem, s kîeh biežasmo,
Natrag opet povraćati.

175.

180.

PIEVANJE DVADESTO

355

Rieh tisućkrat rieči ove
Na visociem valovima:
Kê planine, kê bregove
Strahovito môre ima.

Videć gdie opet vali slaze,
Ja govorah: Kê ponore,
Koje jame, koje jaze
Strahovito ima môre.

Guste magle, tmasti oblaci
I nebo nam sakrivahu,
Vali utopni, vietri jaci
Smàrt nam na oči dovodiahu.

Svu noć tako bez prestana
Vàrtiesmo se izgubljeni,
Kad bližnjega zraka dana
Naš u ušanje strah promieni;

Zašto, netom svietlos dragu
U istoku odkrì zora,
Počè vietar gubit snagu
I tažit se val od mora.

A kad sunce, kê svak želi,
Uzè odkrivat svoje urese,
Kažuć svietli zrak veseli:
I spasenje nam donesè;

Jer svu naglos od vietara'
U tišinu mliečnu obratì;
Tiem uzesmo Bogu od sgara
Slave i hvale podavati;

Koje buduć dovàršili,
Znan vladalac naše od plavi
Reče: Sinci drazi i mili!
Pokli od zla nas Bog izbavì:

185.

556

IVAN SVETI

190.

Vesla opet snažni uzmite
Za prie naše nać pokoje
I one žale uhitite,
Prema nami koji stoje.
Epidauro glasoviti
Na onomu leži kraju.
Gdie vlasteli plemeniti
Rimske od kàrvi grad vladaju.

Gos i putnik u njih ima
Pri nevolji utočište:
Rob i sužanj od njih prima
Utiešenje, kad ga ište.

I ako u njih màrtva nije
Stara obićaj i kreposna,
Izštećenje ter nekrije
Diela vriedna i milosna:

Može biti dać emo i mi,
Blagodarni ako budu
Kako ih vele, naći u njimi
U našemu pokoj trudu.

I neka se prije vami
I trud i put ovi skrati,
Sladkoskladniem popievkami
Oviem ću vas zabayljati;

A u toliko svaki oćuti
Po pučini za vidieti

Da se na nas tko neuputi,
A ovako ću ja početi:

Siedè David, mlado diete,
Goliju gledat velikoga,
Gdie na raspe sàrne i štete
Vierna puka izraelskoga;

195.

360

IVAN SVETI

Koje u tašku stavì svoju
1, vodeć ga želja plaha,
Odpravì se k snažnom boju
Bez bojazni i bez straha.

Kad ga ugledà Goliat, reče:
Što si na me štap iznio?
Ali scieniš ludo brače
Da si ljuta psa vidio?

Bieži, bieži! jer ti je bolje
Od zlieh zvierih čuvat stada;
Bieži diete od nevolje,
Koja težka na te pada.

David opet preuzima:
Móć oružja vitežkoga
Vlas tvoj život uzet neima,
Neg samo ime Boga moga.

Kami u praću odi stavì,
Koji iz taške hitro uzè;
Njom okolo glave zavì
Trikrat jako i hitnù se.

Na čelu mu iznenade
Smàrtnu on čas ranu otvorì,
S koje na tle ravno padè
Jàk posiečen dub u gori.

Neustavlja se, nego skače
David i mač yadi njemu
I, siekući što najjače
Može, glavu odsieċè mu. —

Kad dopievà, uhitili
Jur se biesmo kraja tvàrda
I u žudjenu lûku skrili
Strašna môra i zlosàrda.

225.

362

IVAN SVETI

Ne do vele danah zatiem
Vietar k nami plav dotirà
S tàrgovinam obilatiem
Velikoga iz Mezira.

Naš gospodar množ veliku
Zlata prosù za kupiti
Tàrgovinu svukoliku,
Kako sama mož znat i ti.

Medju iniem pomorcima,
Kî iznošahu tàrgovine,
Bì mi vidiet jedan da ima
Bistru pamet, pun hitrine.

Videć sluge i dvorane
Gdie se u poslim zabavljahu,
Njega mùče dozvah s strane
U mnogomu zasve ’er strahu

I uzeh mu rieči u ove
Govoriti ljubko i milo:
Tebe sinko sreća zove
Na uzmnožno za te dilo;
I ako ćeš obećati
Pod vez stavni viere svete
Da me ikada neć izdati,
Ni uzrok biti moje od štete:

Od starice mene sada
Srećnu za te stvar ćeš čuti,
Kû neimaš rieti ikada,
Jošte da znaš poginuti;

A blago ti neizmierno
Za uzdarje spravljeno je,
Samo mene služi vierno
U potrebe skrovne moje.

240.

245.

PIEVANJE PETNESTO.

363

On za ruku uhitì me
I. gledajuć k nebu gori,
Najprie zazva božje ime,
Pak mi ovako odgovori:
Niesi majko mogla bolje
Odkrit misli i požude;
Jer za utažit tvê nevolje
Na sve ću se stavit trude.

Kunem ti se viečnom vlasti
Da neću izdat ikad tebe;
Zato odkri mi bez prepasti
Svekolike tvê potrebe.

Zagàrlih ga. kako mati
Kada sinka ljubežljiva,
S duga puta kî se vrati,
Gàrli, ljubi i cieliva,

Govoreći: Miešte sina
Moga obljubljen sinko od mene!
Ja i kćerca mâ jedina
Robinje smo zakupljene:

I u ovoga gospodara
Prem slobodne da u svem jesmo:
Tre nas boles. žalos hara,
Jer svakako robinje smo,
I neimamo igdie ikoga
Tužniem nami pomoć da da
I skončanjeh od ovoga
Oslobodi težka jada;

Nu kad vidieh tvoju sliku,
Iz kê nieka milos siva,
Koja skrovnu, nu veliku
Vriednos tvoju meni odkriva:

250.

366

IVAN SVETI

Tako puna tuge i boli
Ja uzidoh vàrh prozora
Za pogledat svud okoli
Po pučini sinja mòra,
I govorah: Vajme meni!
Nemoć vodi smàrt uza se;
Tebi, za udes nesmiljeni,
Ako ozdraviš, smàrt spravlja se.
U to plavim medju iniem
Poznah i ona da je stala
S mojim ubrusom navezeniem
Blizu grada na kraj žala;
Viečni stvorac svieh naroda'
Na molitve kada moje
Tebi oživiet milos podà,
A mê utažì nepokoje.

Ja sam kčerce, mâ razbludo,
Mirna u sàrcu i vesela
Iz sużanjstva jer za čudo
Ovako sam tebe izvela;
Ali mirnia jošte ja sam,
Zašto iz dvora tač bogata
Bez krivine izniela sam
Samnom dosti srebra i zlata;
Bez nijedne, rieh, krivine,
Pomalo sam jer kùpila
Pienez, kîem sam tàrgovine
Od koristi svej činila.

A sad kćerce potreba je
Da se mi dvie razdielimo
I razlikiem da stupaje
Naše putom obratimo.

270.

275.

368

IVAN SVETI

Znam hrabreno sàrce tvoje,
Zašto jošte u bah mala
U igram si vàrle boje
S družicami zamećala;

I miešte igle i kudelje,
Nemisleći o uresu,
Tvê zabave i tvê želje
U oružju svej bile su.

I u tomu provela si
Sve prolietje od mladosti
I svej sàrce kazala si
Od vitežke hrabrenosti.

Zato ufam, da načinom,
Kî se ugadja tvojoj ćudi,
I hrabrenstvom i hitrinom
Slobodna ćeš proći svudi.

Pomno imaš sliedit pute
Od primorske Dalmacije;
A ja odpravit bàrzo ću te,
Da tvê smiriš sàrce prije.

Toli budeš čut gdiegodi
Od viteza ime tvoga:
Sadružit se š njime hodi
Bez ozira nijednoga.

On će tvoja biti straža
I sred mira i sred boja,
Najuzdania i najdraža
Svakolika pomnja tvoja.

Biela lava okrunjena
Na tvom štitu dàržati ćeš,
Tvoga biljeg od plemena,
S koga slavna iziti ćeš.

290.

PIEVANJE ŠESNESTO.

373

Kiem se slavi, časti i resi
Ko kralj hrabren i mogući
I gdie sunce pod nebesi
Zrak prostire svoj gorući.

Kad na vrata càrkye svete
Dodje vas sbor redovnika',
S poniženstvom njega sretè
Kako kralja dobitnika.

Zatiem, kako brieme onada
Od dragoga mira iskaše,
Od jedina glasim sklada
Ovu piesan zapievaše:

Stvoritelju, duše, hodi
S višnjieh stranah od izgara
I napuni svieh nas odi
Liepiem blagom tvojih dara'!

Od svietlosti Tvê velike
Zrak blaženi nami udieli
I potvàrdi po sve vîke
Koji si poslo mir veseli,
Neka u Tebi i po Tebi,
Kako vierniem jes dostojno,
Doživemo naš pod nebi
Život skladno i pokojno.

Kad ovako dovàršiše,
Knez i ostali svi poglavni
Ruke na oltar postaviše
Govoreći: Kralju slavni!

Pod obranu jaku tvoju
Dobrovoljno podlagamo
I u miru i u boju
Nas i diecu, koju imamo.

15.

20.

PIEVANJE ŠESNESTO.

375

Od šeêset sinah, kê imà,
Dva najstarija okrunjena
Vidiš krunam razlicima
Medju sobom razdieljena;
Jer čiem hoće oni oba
Krunu stavit otca svoga
I kraljevat u isto doba:
Ište tisnut ovi onoga.
Aladaria niemski bani
Ugarskiem kraljem rieše;
Kabu Uni inostrani
Na prestolje isto uzpeše.
Ardarigo, kralj mogući
Od Gepidah, kad ugledà
Razdieljenje u istoj kući:
Nepustì im proć naprieda,
Neg Budimu pri staromu
Pobì im veći dio viteza'
I Aladariu nevoljnomu
Krunu i glavu nogam splesà.
Kaba jedva živ utečè
I svoje rodne put Scitije
Idè živiet na daleče
Od smetene Ungarije.
Vidiš opeta Valamira
Ostrogotskoga od koliena,
I za njime Teodomira
Na prestolje uzvišena.
Siedì za oviem Teodorigo
I kraljeysku prut uzdàrži;
Za njim stoji Atatrigo,
Gdie ostrogotska vlas dovàrši.

30.

35.

PIAN SVETI

Vidiš za oviem Andoina,
Longobardske bojne od kàrvi
Vàrh ugarskieh pokrajina'
Krunu nosì kî najpàrvi.

Alboino za oviem stoji,
Kralj istoga od naroda,
Vàrh ugarske krune koji
Longobardom svàrhu podà.

Mauricia istočnoga
Cara vidiš slavnu sliku
Vàrh prestolja ugarskoga
Dàržat krunu i šibiku.

Za oviem buduć kraljevine
Cari istočni uzdàržali
Cio viek i pò malo manje
I pokojno kraljevali:

Gospodstvo im ugrabiše
Iznenade Uni bojni,
Kî od Scitije doć činiše
Puk iz nova neizbrojni.

Poganstvo ima i neviera
Promienljivo sàrce odveće:
Danas neće, što htiè učera,
A zautra čini treće.

Na očima našiem tako
Zvier, koja se victrom pase,
U hip, u čàs, doba u svako
Mas razliku stavlja na se.

Sedam tako voevoda'
Iz Scitije dodjè opeta,
Kî ugarskoga vàrh naroda
Stolovaše šeêset lieta'

40.

45.

PIEVANJE ŠESNESTO

377

U vlastitom knežtyu svaki,
Kako koji zemlju obrà,
Karlo Magno dokli jaki
Otè im knežtva i sva dobra.

Karla ovoga okrunjena
Prilika se ista gleda,
Tako izvàrsno učinjena,
Da mož rieti: zapovieda.

Ungariju razdieljenu
Ovi opeta svu sjedinì,
I njegovoj podloženu
Vidiš vedroj veličini.

Tako u službu obraćeni
Druzi vàrh njih stolovaše,
U svomi tieku izpunjeni
Sto godištah dokli ostaše.

Gejzu vidiš gdie prolieva
Suze i gleda put nebesi';
On najpàrvi od kraljeva'
Rodnieh kàrstom čelo uresì.

Vidiš za njim Stiepan sveti
Miešte pruta kraljevskoga
Gdie uzdàrži kàrst propeti,
Zaklad raja nebeskoga.

Alemana Petra sliku
Za oviem paziš, komu puci
Kako vàrlom usioniku
Izlomiše prut u ruci.

Aba za oviem podiže se.
Krunu grabi koji pod silu;
Bez nje bàrzo nu nadjè se
Za usionos i on nemilu.

50.

378

IVAN SVETI

Petra opeta usionika
Vidiš za oviem kraljevati;
Njemu oružje cara Enrika
Ugrabljenu krunu vratí.

Opet vidiš kraj Dunaya
Cieć vàrline ponovljene
Gdie mu màrtva padè glava
I bez krune i bez sciene.

Andria za oviem sebi istomu
Dižè s glave krunu svetu,
Solomunu sinu svomu
Koju stavljè još dietetu.

Za njime opet vidiš Bela
Gdie Andriinu krunu stavlja,
I oko njega vojska ciela
Solomunu gdie je ugrablja.

Solomun se za njim pazi,
Kî po smàrti Bela istoga
Na izgubljeni stô uzlazi
Pod oružjem tasta svoga.

Gejza drugi stoji u redu
U ponosnoj bojnoj slavi,
Nosi munju u pogledu,
A u ruci mač kàrvavi,

Kiem tierajuć Solomuna
Pun neumàrle dike i slave:
Ugarska mu ostà kruna
S mnogom časti na vàrh glave.

Od masline listjem plodniem
Mač kraljevski ovio je
Za ukazati, da ugodniem
Mirom sdružen kraljevo je.

55.

60.

384

IVAN SVETI

I daleče koliko bi
Krio se i biežo svačju družbu,
Toli veću susreto bi
U svakomu dvorbu i službu.

Krijući se i biežeći
Učinì se znan svakomu,
A oštar život provodeći
Bogu ugodan ljubljenomu.

Nastojaše sa svom snagom
Da umrieti svietu bude,
Viečni život s viečniem blagom,
Kī ne gine. da dobude.

U to brieme poklisara
Papa rimski svoga odpravì
Da smetenieh tvojih Ungara'
Boj domaći štetni ustavi;

Jer božjemu namiesniku
Mučno u sàrcu bì podnieti
Čut, kàrstjanin kàrvnu i priku
Kàrstjaninu da smàrt prieti.

A gospoda zašto od sciene
Dvorane imat pomnju imaju
Sviem dobrotam narešene
I krepostim koji sjaju:

Nad ostale pàrvo ovoga
Htiè poklisar sviesni zvati
Put kraljestva ugarskoga,
Gdie je poslan, da ga prati.

Izgovorit zadovoljno
Vedra kruno neda mi se,
Kô ponižen dobrovoljno
Pod zapovied podložì se,

105.

388

IVAN SVETI

125.

Sad njegovo poniženje
Bì gledano s pomnjom mnogom,
Sad kê ima sadruženje
U umàrloj pùti s Bogom;
Posvećenje jer kada bi
Činio otaru na svetomu,
Prilika mu izišla bi
Slična andjelu nebeskomu.

Tako i oganj usioni,
Dubje u gusto kî se uniti,
Ter ga tiska, tiera i goni
Siever plahi i sàrditi.

Svietlos u iskram raznešenu
Šlje pred sobom i odpravlja,
A u hrečju izgorienu
Za sobom je svud ostavlja.

Kad začuše Trogirani,
Što u kratko proglasì se,
Da poklisar rimski izbrani
Odi u gradu nahodi se:

Pristupiše poniženi,
Moleć, da k njim dodje prije
Neg se stavi na odlučeni
Put od bojne Ungarije.

I tu pred njim družeć grozne
Suze s molbam uporeda,
Na nevolje njih žalosne
Milostivo da pogleda,

Rieše ovako: Gospodine,
Koji stavljen jesi od Boga
Grad visoke vàrh planine,
Svietlos svega syieta ovoga!

140.

PIEVANJE ŠESNESTO.

389

U svictlosti tako mile
I put grada tač zamierna
Eto su se obratile
Oči i sàrca naša vierna:
Oči u suzam ogreznute,
Sàrca jadom zamućena
Cieć nevolje gorke i ljute,
Cieća mira izgubljena.
Gine Trogir i neimamo
Tko će pomoć nam donieti;
Zato dodji, jer ufamo
S tebe sama oživieti;
Gine; zašto nas Nartmani
Pliene, odvode, satiraju;
A u neskladu kàrv gradjani
Medju sobom prolivaju.

Dodji, dodji ljubežljivi
Ćačko, jer te Bog poslo je;
Dodji i vierni puk oživi
I pomoći daj nam tvoje.
Iz Trogira ti ćeš grada
Put ugarske zemlje otiti,
A od nemira i nesklada
Trogirane sloboditi.

Dodji, dodji, jer ufanje
U tebe smo postavili
Da ćeš plačno naše stanje
Razveselit, ćačko mili.

Dodji, dodji, molimo te,
Smirit bune, raspe i štete,
Cieća rajske tve dobrote,
Cieć ljubavi božje svete.

145.

394

IVAN S VETI

Živiem ognjem od milosti
Na uzdahe mu sàrce planù
I u sebi smeten dosti
Na grozne se suze ganù.

Gleda, misli i razbira
Kako bi jih utiešio
I koga bi za pastira
Njim korisna ostavio.

Duh presveti rajskieh strana'.
Kiem sve žive, kî sve vlada,
Na pamet mu stavlja Ivana,
Stara znanjem, lietim mlada.

Na ovoga oči obrati
Ni hip jedan nestojeći
I uzè mu otvorati
Sàrce, ovako govoreći:

Znam skroveno da nije Tebi,
Sinko dragi i ljubljeni,
Kolikoj su u potrebi
Trogirani ucviljeni.

I znam da ti očito je
Kako su odi svikolici
Pred prestolje došli moje,
Puk, vlasteli, redovnici,

Proseć, jedan od dvoranah,
Kî ovi trudni moj put sliede,
Da vàrh càrkve i gradjanah
Na vladanje pàrvo siede;

Jer u njega postavljaju
Sve izvàrsne čestitosti
I po njemu mir ufaju
Uživati u radosti.

185.

PIEVANJE ŠESNESTO.

395

190.

Nemogu se protiviti
Pravednomu tač molenju,
Ni žalosnieh ostaviti
Bez pastiera na izgubljenju;
A od puka glas zašto je
Glas od božje rieči svete:
Njima uslišat pravedno je
Vruće molbe i zaviete.
I ako u vieri stvar je očita,
Da u Bogu nije promiene
I ako posluh ovi pita
Glasom puka Bog od mene:
Poslušat ga potreba je.
Zašto od njega naša duša
Od ničesa stvorena je,
Da ga služi i posluša.

Tebe ostavit moja zato
Stanovita jes odluka,
Paček Bog te stavlja na to
Živiem glasom svega puka.
Vladat ćeš ih, neka u putu
Božjemu idu mirni u skladu;
Branit ćeš ih, lavu ljutu
U čeljusti da neupadu.

Nemilosti prem su žive.
Liek da oni neimaju,
Dušć svoje boležljive
Skrovne rane kî odkriyaju.
Dakle sinko želje časne
Ti imaš srestit puka ovoga
I nepustit, da izprazne
Rieči ostanu svieta moga.

195.

PIEVANJE ŠESNESTO.

599

Jer kada bih obran bio
Za zamierna uzvišenja,
Nebih lasno pogàrdio
Pleme od moga porodjenja.
I ako s molbam sadružene
Mê slabosti moć imaju:
Ja se molim, nemoj mene
U tač gorku dàržat vaju;
Jer ću od tebe prije podnieti
Svako ostro pedepsanje,
Neg se uzdignut i uzpeti
Na gospodstvo i vladanje.

Tako dobì Ivanova
Poniženstva moć velika
Sej razloge, koje osnovà
Znanje vriedna redovnika,
I neumiè rieči izrieti
I razloga već nenadjè
Za opeta preuzeti
Š njim besiede draže i sladje;
Nego clidè za podati
Trogiranom odgovore.
Mučno làrpeć da će ostati
Ucviljeni vele gore.

A Ivan opet, čiem se boji
Da tegota neizmierna,
Vàrh glave mu koja stoji,
Neobali ga zla u čemerna:
Padè gola na koliena,
Često klečeć koja utvàrdì,
Pred Jezusa pribijena
Čavlim na križ težki i tvàrdì,

225.

400

IVAN SVETI

Govoreći: Za Tvoje ime,
Moj Jezuse milostivi,
Od zasiedah slobodi me
U ovolikoj suprotivi.

Tvoju milos, pomoć Tvoju
Mê slabosti prose i žude;
Nedaj, nedaj dušu moju
Pakô silni da dobude.

Znam zančice, koje snuje
Hudi zlotvor umàrlima
I kako ište da otruje
Duše vierniem slugam Tvojima.

Slomi zlobnoj oholasti
Bože jaki od osveta'
Sva mogućstva, snagu i vlasti
I nje izdavstva satri kleta.

Strah me 'e, ovo uzvišenje
Od motrenja nje da izlazi,
I kada me više uzpenje
Niže obali i porazi.

Od izpraznosti i taštine
Na daleče mene odvedi
Tyojom rukom, Gospodine,
Da me napas neozledi.

Nedaj vietar oholasni
Da kô tàrsti mnome izvije;
Nedaj, nedaj da propasni
Protivnik me predobije.

Ti obranitelj meni jesi,
Ti ufanje mê svakoje;
Ti si Bog moj, Ti s nebesi'
Sve potrebe vidiš moje.

230.

235.

PIEVANJE ŠESNESTO.

405

270.

Nu pogàrdit posluh sveti,
S kojiem restu sve liepote,
Nemože se dielo rieti
Ni od kreposti ni od dobrote;
Neg toj se 'e opriet Bogu istomu,
Tebe sama koji odbira
Za vladaoca puku ovomu,
Ovoj càrkvi za pastira.

Poniženje zamierito,
Koje dušu tvoju druži,
Nije pravo tako očito
Liepi posluh da razruši.
I ako misliš sam u sebi
Da se nećeš moć vladati:
Misli da će Bog moj s nebi
Podobnu ti snagu dati.
Zato smiri sàrce i misó
I u božje se vàrzi ruke;
On te zove, on te upisó,
Njegove su ovo odlake.

Poznà Ivan da iz usti'
Božjieh govor ovi izhodi,
Tiem se u ruke njemu pusti
I ove rieči iznahodi:
U vieènomu ako vieću
Ovako je odlučeno:
Protviti ja se neću
Na zazvanje božanstveno;
I pokli ove težke trude
Hoć na mene nasloniti:
Spravljene su mê požude
Tebi i Bogu ugoditi;

275.

PIEVANJE SEDAMNESTO.

413

U kratko se nadjè vrieme
Zdrava od ràne i bolesti
Liečniem travam mogućime,
Kê u divjačnom rastu miesti.
I netom se bolje oćutì,
Ljubljenomu Radomiru
Svoj spoviedat poraz ljuti
Uzè i gosta hvalit viru:
Starcem oviem, kî dobrotom
Svaku dobru ćud nadhode,
Dužna ću se zvat životom
Povraćene cieć slobode;
Jer podobna nije plata.
Kû bih mogla zamisliti,
Toli izvàrsna i bogata
Za oviem starcem zaplatiti;
Jer njihova pomnja mnoga
S dosti svoje štete i mùke
Od gusara nemiloga
Usione me stè ruke;
Zašto buduć ljudi várli
Iznenade tužnu mene
S mojom družbom obastàrli
Sred dubrave sej zelene:
Ja videći da u sàrditom
Boju svi oni uzdàrže se,
Pustoši se skrih skrovitom,
U koju me konj zanesè.
Gusta tmina noći sinje
Zatiem pokrì sviet od syuda
I ja ostah sried pustinje
Na pô màrtya dûga od truda;

10.

PIEVANJE SEDAMNESTO.

447

U to na nas naripiše
Dva gusara u vàrlini
I nju tužnu uhitiše
Š njom biežeći po planini.
I ona je zaisto bila,
Kû si màrtvu našô u putu
I kû tvâ je ostavila
Ruka càrnoj zemlji u skutu;
Jer domaćin nju zamani
Sve je iskô dni prošaste
Ciela jutra po ovoj strani
Tja do noći trudeć tmaste.
Za sve ovo dobro, koje
U potrebi primila sam,
Dare izvàrsne, kê dostoje,
Njimi uboziem podala sam.
Ban Radomir kažujući
U ovieh sgodah težke boli
Mnokrat podriè uzdah vrući,
Mnokrat lice suzam proli.
Nu videći da su dosti
Njih nevolje izmučile,
A progonstva i žalosti
U veselje se obratile:
Čelobielu veli: Skoči,
Na udesni grob se vrati
I na kobnoj onoj ploči
U oyi način slova izvrati:
Odi leže bez života
Mraznom stienom pokriveni
Viera, posluh i dobrota,
Tielu u jednom ubijeni.

40.

45.

27

418

IVAN SVETI

Zatiem veli: Kralju momu
Zasve 'er niesam od koristi,
Po ulaku uzdanomu
Kako piše on mi isti:

Ali neću ustaviti
Svoga od tiela službu moju
Tako u slavnoj sad dobiti,
Kako u oštrom prije boju.

Zato samnom svikolici
Spravite se družbo mila,
Učiniti se udionici
Od njegovieh slavnieh dila'.

A i bieše prije toga
Vitez oni k njim prispio
Smederova iz rodnoga,
Kî je Jerinu sadružio

I doveo druga oba
Od gusara izranjena,
Koja Slovan kratko u doba
Povratì mu ozdravljena.

I kada se svi skupiše
Pozdravljajuć goste stare,
Kojieh mirne ostaviše
Kroz bogate zlatne dare :

U rasvitje biela jutra
S pospiešnosti dieliše se
I do bàrzo Zadru unutra
Svi veseli nadjoše se.

Ban Radomir tu najprije
Svekolike pomnje stavi
Sve što može bogatije
Liepu ljubi da napravi;

50.

420

IVAN SVETI

65.

Svaki joj pute pretiecaše
Za razgledat u nje licu
Premalietje, kê plodiaše
Sdružen trator i ružicu.

U blagoći ponosita
Zlatniem pramim ona veže
Unutarnja, a skrovita
Jasniem očim pàrli i žeže.

Nu nje zlatne rude kosi
Nevežuju duše umàrle
Oniem vezom, kî donosi
Viećne raspe, muke vàrle,

Ni nje oči svietle i jasne
Plame užižu one prieke,
S kîeh u mukah duša gasne
Za neugasnut po sve vieke:

Neg lieposti ogradjene
Časniem sramom svieh nutkaju,
Da od lieposti božanstvene
Zraci se u njoj razmišljaju

I od stvorenja ne u lieposti
Nego u liepos stvoritelja
Da se stavi krepko dosti
Svaka ljubav, svaka želja.

U to posluh da neuvriedi,
Komu žive svej podložan,
Dodjè Ivan gdie kralj siedi
I ponosit i uzmnožan,

Kî kneževiem od istine
Nehteć riečim vierovati,
Nepravedne pun vàrline
Mišljaše ga pokarati;

PIEVANJE SEDAMNESTO

421

70.

A to, jer se odprije u boju
Protiviti njemu smio
I dosadnu sgradu svoju
Božjom rukom razkàršio;
Jli 'er smienstva neće da ima
U naprieda itko ini
Vojskam se opriet kraljevima
I kraljevoj veličini:
Ili uzmnožna jer gospoda
Muèno obće pripodnieti
Da se ikomu slava poda,
Neg njim samiem na sem svieti.
Tiem pred sobom kad ga ugledà,
Ovako se š njim oglasì
Glasom oštra puniem jeda,
I grom i tries s kîem izlazi:
Čijiem sviètom i naukom
Ugrabit mi ti došo si
Liepu slavu, s kôm li odlukom
Protivnik se moj nazvo si?

Znaš li, da nije mudros prava
Oganj mačem potiecati
I okrunjenieh vedrieh glava'
Na se omrazu potezati?

Kê si od mene uvriedjenje
Imò ikada ali štetu;
Za kô li si zlo činjenje
Prema meni uzeo osvetu?

Zašto družiš u omrazi
Tko ti podò nije uzroka?
Uvriedjena kralja izlazi
Sàrčba prieka i žestoka.

75.

422

IVAN SVETI

Na ove rieči, kê sàrditiem
Kralj načinom izgovorì,
Poniženstvom osobitiem
Biskup sdružen odgovorì:

Zapovied je Boga od nebi
Da neimamo mi milosti
Ni hip jedan, što u potrebi
S vami ćemo besiediti;

Zato prosti cieća Boga
Ako budem u slobodi
Običajnoj sàrca moga.
Govoriti s tobom odi.

Sve što se je učinilo
U oštroj rati ruke od moje,
Kruno sveta, sve jes bilo
Za spasenje duše tvoje;

Jer nije pravo, tko vàrh čela
Zlamenje ima svete viere,
Da kroz kàrvna tamna diela
Kàrstjanskom ga kàrvi opere.

I kralj, kî je slika Bogu,
Tegnut stare zmije ujedi
Vojujući proć razlogu
Câs da ockvàrni, dušu uvriedi

Nepravedna jes odluka
Od vitezah nabunjenieh
Da se ubojna prostre ruka
Do dievicah posvećenieh

I bojnici razpušteni
Na plien, grabše i bludnosti
Svoj potamne glas pošteni
Nepoštenjem i tamnosti.

80.

85.

424

IVAN SVETI

A ti si iskao sve tančine
Nerazborne kroz odluke,
Život ovi da izgine,
Dar najliepši božje ruke.

Da nu misli, sam bez mene,
Kako bi ikad smio uprieti
Oči kàrvi zasliepljene
Gdie troezračno sunce svieti;

I kad bi one srećne pute
Vidio i one liepe strane
Kàrvi obilnom ogreznute,
Od tvê ruke prolivane:

U kôj bi se našo smeći,
Gdie te sàrčniem okom gleda
Kralj od kraljah svieh najveći,
A kàrv napried proć ti neda?

Vieruj, vieruj, kruno slavna,
Da Bog màrzi na kàrvnika,
A po smàrti da mu spravna
Stoje u paklu zla velika.

Dakle mojiem molitvami
Niesam ino učinio,
Nego božjiem pred nogami
Za te milos izprosio,

Dušu tvoju da izbavi
Od kàrvnoga ockvàrnjenja,
A bojnike ine upravi
Mirniem putom od spasenja;

Jer u miru tko prebiva
Na smetenom svietu ovomu,
Oni slavni mir uživa,
Ki je u raju nebeskomu.---

95.

100.

PIEVANJE SEDAMNESTO.

427

Moje vladanje da upravi
Od zakona putom svoga,
A u okove tvárde stavi
Želje opake sárca moga;
I najposlie kad me izvede
Iz kraljestva segaj svita,
U kraljestvo svoje uvede,
Gdie su dobra viekovita. —

Ove rieči, koje u inieh
Duh bi oholni probudile,
U pàrsieh Ivanovieh
Poniženstvo su uzmnožile;

Jer hvale one, kê se njemu
Od umàrlieh podavahu,
On čas Bogu previšnjemu
Od njega se obraćahu;

I sve slave, kê primaše,
Kô početku najpàrvomu,
Poniženo podavaše
Stvorcu od slave neumàrlomu.

Kralj za teziem stavì u njega
Ljubav svoju svukoliku
I nad iniem gledaše ga
Kô zamiernu stvar veliku
I bez njega nehtiaše
Čàs jedan se uzdàržati,
U njegovu jer vidjaše
Rajsku milos licu sjati;

A u svetom razgovoru,
Koji nebieše nego u Bogu,
Slasti imaše, kê se u dvoru
Uživati rajskom mogu;

120.

125.

428

IVAN SVETI

I darima bogatimi
Počasti ga zatiem mnoziem,
Sveti Ivan koje primi
Za opet pomoć dati uboziem.

I da nebi od lakoma
Stekò ime s ovieh dara',
U svom sàrcu mučan veoma
Sebe ovako razgovara:

Razlog hoće, pravda pita
Ove dare da neprimam,
Kî bogastva sva od svita
U ubožtvu momu imam;

Ali opeta razlog neće
Niti od pravde diela jesu,
Da pogàrdim ove sreće,
Kê nevoljniem potrebne su:

I podobno nije meni
Milos kralja blagodarna
Ostaviti u nescieni
Odvraćanja kroz neharna;
A kralj, buduć na sem svieti
Istinita božja slika,
Bez sumnje se ima rieti
Da ovo hoće Bog od vîka;

I u njemu bih uvriedio
Milosàrdje Boga moga,
Dare kad bih mu odvratio
S štetom potrebna i uboga. —

Unutarnje smeće plahe
Kad čù ovako samiriti:
Podirući vruće uzdahe
Uzè kralju govoriti:

130.

430

IVAN SVETI

Haljinica vedha i stara,
Malo triema pokrivena,
Snažnom rukom rajska otvara
Vrata griehom zatvorena,
A iz tmaste ove strane
Tebe iznosi, pak podiže
Na visoke časti izbrane,
Gdie noć i mrak nedosiže.

Nije li mogo Bog zdaždieti
Iz pohrane svoje bogate
Vàrh ubozieh na sem svieti
Miešte dažda vode zlate?

Obli biser miešte rose
Nije li mogo on poslati
Vàrh onizieh, koji prose
Da jih tužnieh obogati?

Diamante miešte gràda
Viekovitom svojom vlasti
Vàrh onich, kî mru od glada,
Nije li mogo činit pasti?

Jes: neg dobar nije htio,
Neka otvori samom sebi
Bogat ċoviek, blag i mio
Vàrh potrebnich vrata od nebi;

I griešniku bogatomu
Htio je način ostaviti,
Kîem se može na ovomu
Svietu od grieha odkupiti.

Zadušbino, nad ostale
Sve kreposti draga Bogu,
Nije slave, nije hvale,
Pohvaliti kîem te mogu.

145.

PIEVANJE SEDAMINESTO.

431

150.

Ti blagoga Spasitelja
Blagodarstvom zadužuješ;
Ti vàrh strena nepriatelja
Stieg dobitni uzvisuješ;
S tebe iz mora zamućena
Ljudskiem griesim na ovom svitu
Duša izlazi utopljena
Na tišinu viekovitu.

Ti razglabaš tvárde okovi,
Kê pakleni duh pripravlja,
A od gorke smàrti otrovi
Tvoja sama moć ozdravlja.

Ti si rajska rosa čudna,
Ti daž srećni, kî velike
Svieta ovoga mutna i trudna
Pereš griehe svekolike.

Ti u sužanstvu zavezane
Dàržiš duhe tamne noći,
Kojieh sile oružane
Čoyieku ištu vàrha doći.

Na pir rajski neuzlaze
I van dvora izostaju
Dievice one, kê uza se
Ulje tvoje neimaju.

U najzadnji dan od svieta
Bit će u raj uvedeni
Zadušbino slavna i sveta
Tobom budu kî ogradjeni.

A jer mojoj nije slabosti
Dano slaye tvê doseći
Ni tvoje izriet izvàrsnosti,
Prem malo ako neću reći:

155.

PIEVANJE SEDAMNESTO.

441

230.

I budući na daleče
Od mojega pusta dvora:
Bì mi vidiet, jaoh, gdie teče
Nemilosnieh skup zlotvora',
Kî nebuduć jošte siti
Robja i blaga zarobljena,
Vraćahu se za odniti
Vas ostatak tužna pliena.
Uklonih se malo s strane
U smàrtnomu zasve 'er strahu
Kitna gàrma medju grane,
Gdie me vidiet nemogahu.
U toliko ti zaplakà,
Sluteć nalog onieh zala',
Kâ nam podà sreća opaka
I u koja sam s tobom pala.
Na glas tvojieh mliečnieh usti'
Kàrvni ljudi dotekoše
Gdie nas krijahu gàrmi gusti
I u sużanstvo odvedoše.

Što je od tada bilo od tebe,
Koji život vodila si:
Spoviedati nije potrebe,
Jer sve sama vidiela si.
Tvoje bitje, ime tvoje
Istoj tebi tajala sam;
A na miesto od gospoje
Mojom kćercom svej zvala sam,
Da gusarska želja zlobna,
Kad bi te uprav obaznala,
Nebi mita nepodobna
Za odkupe tvoje iskala;

235.

442

IVAN SVETI

Svej ufanje imajući,
Da će u pomoć nami biti
Milostivi Bog mogući
I kadgod nas sloboditi.

I ovo krepko moje ufanje
Ovu svárhu ima sada,
Zašto božje obećanje
Nemože ikad poć nazada.

On govori: Tko ufati
Vrućom molbom stavno bude:
Vidieti će i poznati
Izpunjene svê požude.

Biela lava okrunjena
Na tvoj činih štit da staviš,
Obilježe od plemena,
Od starine kîem se slaviš;

Jer ako bi sreća htiela,
Za nezgodu moju ljutu,
Da te nebih već vidiela,
Neg da umrem gdie u putu:

Lav bieli ovi okrunjeni
Sviedočanstvo neka poda,
Roditelji tvoji ljubljeni
Tko su i koga ti si roda.

A i bez toga, njimi da si
Kćerca, lice tvoje kaže;
Jer, u njemu kâ se pazi,
Slika majke tvoje nelaže.

S besiedami oni ovima
Svetu u càrkyu pristupiše,
Gdie molitvam sniženima
Viečnom Bogu zahvališe.

240.

245.

444

IVAN SVETI

A kada joj cielov podà
U ljubavi i milosti:
Vesela mu čini sgoda
Sàrce uzigrat od radosti.

Kad mu ona cielov vratì,
Reče: Ćaćko, ja ću odsade
Sve blažene moje zvati
Robstvo, tuge, smeće i jade:

Zašto duzi trudi moji
Ovako su dovàršili,
A rodni se svi pokoji
Od Boga mi povratili.

Još htijaše da govori,
Nu bremena veće neimà,
Jer joj u ustiem rieč zatvorì
Majka sladciem cielovima.

Ona, kad čù srećne glase,
Bielolavskom da u imenu
Margarita nje našla se
Kći, kû plakà izgubljenu:

Nemogući odolieti
Svojoj želji, krila želi,
S pospiešnosti da doleti
Srestit pokoj svoj veseli.

Vladike je i rodice
Druže, s kojiem neckneć hàrli,
Da prije željno liepo lice
Njoj poljubi, vrat zagàrli:

Uznosita kad gospoja
K njoj pristupì ter joj smetè
Rieč u ustim i bez broja
Cielovima s njom se sretè:

255.

260.

446

IVAN SVETI

Veleći mu; Moj ljubljeni
I hrabreni dobitniče,
Pridružit se hodi k meni,
Bogom dani viereniče.

Moga dobra, moga blaga
Udionik se hodi učini;
Hodi, hodi dušo draga,
Hod' pokoju moj jedini.

Ti najpárva sreća moja,
Ti najpárvi uzrok pravi
Mê slobode i pokoja,
Moga dobra, mê ljubavi.

S tebe ja sam povraćena
Na rodjene moje česti;
S tebe nadjoh izgubljena
Ćaćka i majku u ovom miesti.

Ja bieh opet odlučila
Otit i iskat trude nove,
Neg me tvoja ustavila
Ljubay strane posred ove,

Gdie tvoj nauk, moja sreća
Dovedè me; gdie mi pače
Dobra iznadjè, kâ mi obećà
Ti iskat samnom, sladki braće;

I ako od tebe sve najveće
Primam moje čestitosti,
Bez tebe mi sve su sreće
Siena, magla i tamnosti.

A vi, kî ste meni dali
Oyi život na sem svieti
I veće ga nieste ufali
Čuti ikada ni yidieti:

270.

275.

PIEVANJE OSAMNESTO.

449

Nju ćeš naći u istomu
Tebi s tobom gdje prebiva
I čeka te sарсу у tvomu,
Två da je nadje ljubav živa.

Tako u božju kad se obrati
Ljubav pravu ljubav tvoja:
U pogàrdi sviet će ostati,
A dobitnik ti bez boja

I tvoje će po razlogu
Resit prame po sve vike
Vienci, uvenut ki nemogu,
Od neumàrle lovorike. —

Kad Slavomir s Margaritom
Puni mira i pokoja
S liepom družbom plemenitom
Od gospode i gospoja'

Kneza Alberta svietle dvore
S mnogom časti uliezoše,
Kê vesele razgovore
Kê li tance zavàrgoše!

Kako li se Kolomanu
Ova čuda doglasiše
I svetomu kako Ivanu
Sgodu ovu naviestiše;
Kako slavni kralj potvàrdì
Toli liepo sadruženje
I Ivan sveti kako utvàrdì
Vezom svetim sjedinjenje;

Koje pirne liepe sprave
Po svem Zadru vidieše se,
Koje piesni pune slave
Njimi na čâs pievaše se;

10

29

452

IVAN SVETI

Da mi doći nezakrati
Sam jedanput do pred njega
Za u kratko poslušati
Rieči sluge najvierniega;
I da nijedne sumnje neima
Da ću pitat život ovi,
Kı dovàršit zautra ima
Uzmnožnimi neka okovi;
I pristavi neka straže,
Vezana me kad dovedu,
Samo lice da ukaže
Na čàs smàrtni mom pogledu;
Jer ću tako sve nevolje
Zaboraviti i žalosti
I na pravdu pred prestolje
Božje otiti pun radosti.
Nemilosni nu dvorani
Riješe joj: Nesrećnice!
Glavom dužniem zakon brani
U kraljevsko gledat lice;
Zato se i kralj zatvorio,
Za nikoga već nečuti,
Da mu nebi itko smio
Tyoga muža spomenuti;
Zašto njega glavom dužna
Pravda sveta na smàrt zove
I vidiet ćeš veomi tužna
Smàrtne sprave jur gotove,
Gdie zautra biti ima,
Sud pravedni kako ište,
Syemu gradu na očima
Toli plačno svetilište,

30.

35.

PIEVANJE OSAMNESTO.

453

Smàrtni udarac žestokoga
Mača sàrce njoj proletì
Oŝtriji vele od onoga,
Pod kîem imah ja umrieti.
A kad opeta ona meni
Ove izreče tužne glase:
Ostah sličan mraznoj stieni
Na kôj rosa sledila se;
Jer se do tad raztopljene
Suze moje utvàrdiše
Tako, da ona videć mene
Zaupì: Eto veće izdiše!
U to u meni probuditi
Od osvete čuh požude,
Misleć prije se osvetiti
Neg mi se odsieć glava bude,
Kad kraljeve pismom ruke
Budem pravdi ukazati,
Da podnosim smàrtne muke
Za njemu se vieran zvati;
1 govorah: Veće nije,
Viera u njemu jer je umàrla,
On dostojan da se krije
Ĉud njegova prieka i vàrla;
Svemu svietu odkriti ću
I tajat ga neću veće,
I zasve jer kriv ja ostat ću,
On pravedan biti neće;
1 zasve jer ja neću uteći,
Buduć krivac s moje strane,
Mač, kî će mi glavu odsieći
Sjutra, kada dan osvane:

40.

45.

456

IVAN SVETI

Nadjoh konje osedlane,
Dobre za dug put podnieti,
Na dalečne zašto strane
Trebovaše pute uzeti.

I dva vierna dvoranina
Jošte bieše izabrala,
Do inostranieh pokrajina'
Da me brane od svich zala'.

Tu se opeta zagàrlismo
Ne bez suzah i uzdaha'
I mučno se razdielismo,
I ona i ja puni straha,

Da opet s hude mè nesreće
Nebih oniem došo u ruke,
Kî čekahu vidiet veće
Izvàršene smàrtne odluke.

Ona otidè k svomu stanu
Suze obilne prolijući,
A ja jašeć na inu stranu
Grozno plačuć i uzdišući.

Kojc podnich strahovite
Jade vàrle, smeće ljute!
Strane obidoh kê skrovite
Za stranputne iznać pute!

Kratak život, kî mi ostaje,
Nepušta mi izpisati
Duge trude, gorke vaje,
Kê mi dano bì poznati.

Niekoliko nakon dana'
U inostranoj kraljevini
Ja se nadjoh, zemlja uzdana
Pridošòce gdie nehini.

65

PIEVANJE OSAMNESTO.

459

Istina je i još veće
Neg bih mogo rieti ikade;
Zašto od trudne žiyot smeće
Razglobi se i razpadè.

Ostah märtav dugo brieme
I bez duha i bez daha
I u nevoljam toliieme
Nebi od mene čuti uzdaha.

Osviestih se; nu opeta
Ostavi me snaga i znanje,
Jer nevolja moja kleta
Grabljaše mi svako ufanje.

Dignuh se opet, nu pod silu.
I vaj jedno sàrcu ukradoh
I opet za čes mû nemilu
Blied, žut i niem na tle padoh.

Tako leżeć dugo doba
Màrtva mene svak scieneći,
Vàrh ukopa moga i groba

Ne života jur misleći:

Najposlie me božja ruka
U narayno bitje vratì
I od smàrtnieh mojieh muka'
Čuh se štogod oblahčati.

Tiem se värgoh na koliena,
Nu ne sasviem bez boljezni
I proroka okrunjena

Skrušen začeh ove piesni:

Viečni Bože, Gospodine!

Zašto su se uzmnožili,
Koji moje bez krivine

Na mene su naripili?

90.

PIEVANJE OSAMNESTO.

461

Kad dopievah, sàrcu u momu
Ognjena se želja ustà,
Da utečem svietu ovomu
Sred kogagod miesta pusta;
Da se skrijem od pogleda,
Da poplešem sve taštine,
Da od plemena moga ureda
Zaboravim veličine.

Ali u istom sàrcu opeta
Ina želja probudì se
Veleć: Bolje da osveta
Prije od tebe učini se
Vàrh onizieh, kî nemili
Daše ti u rug pleme i bitje,
Kî su tvoj rod pogubili
Ranieh danah u prolitje
I koji su nastojali
Vidiet rasap tvoje kuće,
U komu su siti ostali
I ugasili želje ljute
Riekom čiste kàrvi obilnom
Tvoje diece, tvoje ljubi,
Vàrli zlotvor rukom silnom
Nepravedno kîeh pogubì.
Malo manje da raztresè
Tvàrdju jaku sàrca moga
Sliepa osveta i da odnesè
Iz pameti moje Boga;
Nu presveti plam gorući,
Što je kriyo koji upravlja,
Kî nemoćniem liek mogući
Dava i zledi svake ozdravlja;

105.

PIEVANJE OSAMNESTO.

463

Nakon trudnieh, duzieh puta'
Najposlije naidjoh odi
Puklini ovoj u sred skuta,
Gdie živ čoviek nedohodi

I promienih na ovoj spili,
Kû u pustinji krije lug tmasti,
Ljubi, diecu, pokoj mili
I od gospodstva slave i časti;

Na kamenu puste gore
Odre zlatom načinjene,
Na smàrznutoj zemlji dvore
Sviem liepotam narešene;

Na neznanoj gorkoj travi
Piće ugodne i izabrane,
A na vrelu u dubravi
Slasti s vinom izmiešane;

Od gospode družbe ugodne
Na zvierenju sàrditomu,
A razkoše moje rodne
Na ovom živcu žestokomu;

Strahovitom na jaukanju
Càrnieh vranah, noćnieh pticah
Slas, koja se u pievanju
Prima uz romon zlatnieh žicah.

Promiena ova i izvàrćenje
Momu bitju neprilično,
Od najdražieh izgubljenje,
Pogàrdjeno pleme dično,

Na pamet mi nepadaju
Ni dohode na uspomenu,
Zašto dàržim krepko u raju
Stavnu misao utvàrdjenu.

120.

125.

472

IVAN SVETI

Sigismundo i Marija
Uziti će na prestolje
I pobuna najvàrlija
Uzmnožat će njim nevolje;
Sigismundo pak s velikom
Časti na dvie krune uzit će
I cesarskom lovorikom
Vedro čelo okrunit će.
Zet mu Alberto od Austrije
Za njim i kći Lisabeta
Na kraljestvo Ungarije
I cesarstvo siest će od svieta.

Alberto će zatiem hàrlo,
Nakon kratcieh ovieh tuga',
Ostavivši tielo umàrlo,
Na uživanja otit duga.

Lisabeta udovica,
Čim u utrobi čedo nosi,
Izgubit će nesviesnica
Njemu i sebi krunu s kosi';

A Vladislav, kralj poljački,
Na kraljestvo zvan biti će,
S Turcim bijuć se kî junački
Na Varnu ubijen ostati će;

A to, jer svièta neće čuti
Slavna od Janka voevode,
Prem će ludo poginuti
S množtvom banah i gospode.

Vladislava mladjahnoga
Okrunit će sred Budima,
Ki po smàrti ćačka svoga
Kralja Alberta rodit se ima.

190.

195.

476

IVAN SVETI

Ferdinanda četvàrtoga,
Za utvàrdit se jače i bolje,
Prem mladjahna sinka svoga
Uzdignut će na prestolje;

Jer će začet ćačko u njemu
Od svieh slavah stavno ufanje
I izvàrsno da će u svemu
Vladat svoje kraljevanje;

Nu će bàrzo smàrt njegoya
Ugrabit mu liepe slave
I od lovora grana ova
Odpast će mu pàrva s glave;

Nu ozelenit druga mu će
S Leopoldem, druziem sinom,
Kì od Austrije slavu kuće
Svojom će uzniet veličinom

I kî će siest vàrh cesarstva
Na vladanje svemu svietu,
Gdie će zmaju od izdajstva
Nogam splesat glavu kletu.

Kralja Ivana Sobieskoga
Prehrabrene snagom ruke
Pod Vienom će otmanskoga
Cara satàrt silne puke.

Odmetnu će svu Ungariju
Opet pod svû vlas postavit
I od protivah ljutu zmiju
Kreposti će svojom udavit.

Josefu će, sinu svomu,
Glavu okrunit još dietetu
I u zapadu sunčanomu
Dan otvorit svemu svietu;

225.

478

IVAN SVETI

Iz obilne syega svieta
Kàrvi izcàrpstit on će krunu
I ostavit će nju opeta
Iste obilne kàrvi punu.

Do malo će pak za tieme
Na neumàrla dobra otiti
I od vladanja težko brieme
Viečni u pokoj promieniti.

Za njim opeta ima siesti
Vàrh prestolja od Ungara'
Brat mu mladji Karlo šesti
I uzet ime od cesara.

On od boja oštra i prika
Plame ognjene ugasit će
I Ungarija svakolika
Š njega željni mir primit će.

Staru krunu od dva svieta
Austrinskomu on kolienu
Slavno vratit ima opeta
Njemu od Boga potvàrdjenu.

Sedmoglavoj idri vàrloj
Sve će splesat nogam glave,
A na ovoj strani umàrloj
Neumàrle će imat slave. —

U sve ovo brieme dugo,
Moj dobitnik kê štiaše,
Mâ nemisleć misao drugo,
Pomnju š njega neobraćaše.

Lice davno probliedjeno
Od pokore, lietah i posta,
Vidieh gdie mu pokriveno
Rumenilom jasniem ostà

240.

245.

486

IVAN SVETI

Svak najliepše sve što može
Načinì se i napravì
I odieće od raskoše
Najbogatije na se stavì.
Nu vladike plemenite,
Sviem liepotam kê se rese,
Predobiše sej čestite
I naprave i urese.

One ukrasne, blage i mile,
Noseć sunce u pogledu,
Po prozoriem se izredile
U skladnomu biehu redu,
Neka oni srećni puti,
Kiem proć ima kralj hrabreni,
Zasye 'er svilam ogàrnuti,
Liepše ostanu narešeni.

A kraljevska kad pristupì
Blizu kraja plav: gospoda,
Po izboru kojich skupì
Knez, da veću čas mu poda,
Sretoše ga i sniženiem
Knez načinom medju ostale
Govorenjem narešeniem
Neizmierne mu podà hvale.

Sviem ljuveno on odvratì
Hvale, časti i pozdrave
I uzè jim podavati
Od milosti zaklad prave,
Veleći jim: Blagodarna
Kralja o vierni imat ćete;
A za ljubav vašu harna
Uzdarja odsad primat ćete.

25.

PIEVANJE DEVETNESTO.

487

30.

Pak biskupa njimi ukazà
Govoreći: Ovi izbrani
Za dvor rajski, od poraza
Najzadnjega vas obranì.
Izprosio on je od Boga
Mir blaženi svoj dàržavi,
On jed i gnjiev sàrca moga
U istomu sàrcu udavì.
Samom njemu neizbrojene
Zato hvale svi poda'te
I za sreće koje od mene
Primat ćete i primate.
Kad biskupa posvećena
Svoga željni ugledaše:
Svi padoše na koliena
I blagosov izpitaše.

On, dignuvši k nebesima
S poniženstvom ruke oboje,
Sdružì s riečim mogućima
Blagosove svete svoje
I kàrst slavni, kòm se klanja
Sve kàršćanstvo u istini,
S mnogom vierom, pun ufanja,
Vàrh skrušenieh njih učinì,
Veleć: Čačko viečni odsgara
I sin, kî se dà propeti,
I obilnostim svojich dara'
Blagosovio vas duh sveti.
Kad s oviziem blagosovom
Put grada se uputišc
I s pomoći Ivanovom
Kralju ključe poklonišc:

35.

PIEVANJE DEVETNESTO.

491

Ti si ono dobro izbrano,
Rajski dusi kî slavljahu,
Kad dietešce s neba dano
Pastierima objavljahu!

Zato u dan srećni ovi
Mi slavimo tvoje urese
I u način od nas novi
Piesan na čas tvû poje se;

Moleći te poniženi,
Pokli tvoj nam zrak iztiečč,
Da od nesklada tmaste siene
Dàržiš od nas na daleče

I u blaženstvu, koje danas
Nam iz krila tvoga sletì,
Po sve vike uzdàržiš nas,
Miru slavni, miru sveti!

Kad Ivanu presvetomu
Bì ove piesni dano čuti:
Bogoljubno sàrcu u svomu
Slas i pokoj rajski oćutì

I podsmiehom puku objavì
Unutarnju rados mnogu,
Koju prima kad se slavi
Mir ugodan svietu i Bogu;

Pak otidè càrkvu u onu,
Slavni vitez gdie se časti,
Koji iz raja usionu
Vojsku u pakò stucà tmasti.

Tu otara vàrh svetoga
Čini spravit svetilište,
Neumàrli Bog od koga
Ugodniji dar neište;

65.

498

IVAN SVETI

Odi uzè uzrok liepi
Ivan s kraljem govoriti,
Kako, kad se svietu odciepi
Čoek, na nebo može uziti;

Svakolika veličanstya
Kako sasviem ništa jesu,
Zašto duši dostojanstva
Moć neimaju da donesu;

Kako putom od pokore
I pogàrdom blaga od svieta
Bez tegote rajske u dvore
Duša uboga lasno uzlieta;

Kako tko će snagu dati
Izvàrsniem molitvami,
Potrebno je da odvrati
Svietu pleća, da se osami

I od zabiti tiesnu u spilu
Misli izprazne da zatvori,
A da stavi pomnju milu
S viečniem Bogom da govori;

Da iz svoga sàrca iztiera
Sve pohlepe, sve omraze,
Kìeh nestaynos i neviera
Vruće molbe ledom gase;

I ako se neujedine
Sàrcem misli i požude:
Na molitvah, kê se čine,
Usni tužne zaman trude.

U ovakomu razgovoru
Duga puta neoćutiše,
Premda suproć vietru i moru
Pomorci se iztrudiše;

120.

125.

500

IVAN SVETI

Njihovima svioniem stiezim
Blazi vietri izvijahu,
A bogatiem u uresim
Pomorci se ponošahu,

Kî u tisuću glasah uznieše
Slavu kralja Kolomana,
A iste jim rieči izrieše
Puste gore bližnjieh strana'.

Živi, živi! čiem vapijahu,
Živi, živi! puste gore
Istiem glasom podavahu
Vesele jim odgovore.

Vozeći se svud okolo
Tako bi se izredili,
Da izvodjahu sada kolo,
Sad bi krunu učinili,

Sada bi se zabavljali
Bojem na čâs slavna kralja,
Sad biežali, sad tierali
Na zvek bi se od trubalja';

Nagliem tiekom opet sada
Ona bi onu prehodila.
Ostala bi sad nazada
Kâ je odprie pàrva bila.

A vitezi od krajine
Pod glavarim svojim skupljeni,
Od hrabrene Božiljine
Tja do grada izredjeni,
Narešeni i napravni
Pod oružjem svietljahu se,
A na posluh kraljev spravni
Iz daleče klanjahu se

135.

140.

PIEVANJE DEVETNESTO.

501

I na čâs mu skladne u glase
Dàržeć k nebu s sàrcem lice
Svaka družba na ponase
Popievahu bubarštice.

Nieki skačuć izyodjahu
Istiem skokom tance čudne,
Vrućine jih nemorahu,
Negledahu pute trudne.

Kvàrkovića od plemena
Knez Matija pred njima je,
Komu staroga od koliena
Slava i danas zamierna je.

Cieć imena vele veće
Od kreposti nego od blaga
Njega uzmnožno obrà vieće
Za voevodu od rusaga.

S druge strane množ seljana'
Iz okruga i žednoga
Od svetoga Cipriana
Tja do mosta velikoga
Izredjena vidjaše se
Slavna kralja ter pozdravlja,
A u oružju svietljaše se
Kako na boj da se spravlja.
Voevoda je ovieh vlada'
Dorotića Lode stari,
Koga u lieta jošte mlada
Ovom časti vieće obdarì,
Zašto hrabren u sva diela
Nortmanom se opiraše,
Ki plienjahu ona sela,
I tieraše jih i bijaše.

145.

PIEVANJE DEVETNESTO·

505

A u prolietju i jeseni
Goji viečno cvietje i voće,
Kî neznaju u promieni
Zimnje i lietne što su zloće;

Jer vietrici tihi i blazi
Jesen yrieže i prolietje,
U kojem se čudno pazi
Zreti voće, cavtiet cvietje.

A medju to zlatne iz plavi
Biskup i kralj izidoše,
Gdie veseloj u ljubavi
Gradjani jih susretoše.

Četàr kipa uzvišena
Na gradskijeh vratieh stahu
Od mramora učinjena,
Kî od kraljice slike imahu;

Od mramora, koji raste
Uznosite sred pećine,
Koju imenom puci časte
Sveta Ilije od starine.

Pàrva u desnoj ruci dàrži
Mač naoštren s obie strane,
A u lievoj ravne uzdàrži
Miere od zlata ukovane.

U zàrcalo druga gleda
Syietle od zore svietlje lice,
A mrazniju mraza i leda
Zmiju ima sred desnice.

Treća bieše od mramora
Stup veliki prelomila
Snažnom rukom bez umora
I u dva kusa razdielila;

PIEVANJE DEVETINESTO.

507

190.

I kad gradu mir ostavì
Pod zakletvu ter od nebi
Obećà mu odtad pravi
Bit branitelj u potrebi;
I od Ivana kad svetoga
Blagosove rajske primì:
Put kraljestva idè svoga
Sdružen s slavam uzmnožnimi.

Ostà Ivan provodeći
Život oštroj u pokori,
Da mu viečni Bog moleći
Od milosti vrata otvori.

Čestokrati još moljaše
Od griešnikah za spasenje,
Sviem potrebniem podavaše
Nauk, pomoć i utiešenje.

Zimnieh noćih ledne tmine
Provodjaše bez umora
Vàrh bodežne sparožine
Ili svučen usred mora.

Biči od drače sva zabava
I utieha mu biehu mila
I njegova pùt kèrvava
Stokrat bi se učinila;

I mnokrati bez milosti
Tako bi se težko izbio,
Dokli god bi stare kosti
Na sto miestah otvorio,
Dàržeć, same usti jedne
Da neimaju vlas toliku
Za u načine moć naredne
Božju slavit čàs veliku,

195.

516

IVAN SVETI

Na ovomu neka syietu
Dostojni se svi učine
Slavit milos Tvoju svetu
I Tvû ljubav Gospodine;

A najposlie vàrh nebesa'
One slave da uživaju,
Gdie stoluješ pun uresa,
Gdie se dobra sva imaju;

Gdie u smàrtnoj suprotivi
Kad me budeš obraniti,
Ufam krepko Bože živi
Da ćeš mene Ti primiti.

Odi nemoć rieč mu oslabì
Tiem vàrh oštrieh sparožina
Ležè, tako lašnje da bi
Susretio Gospodina.

Ovo su, ovo su, ine niesu
Slasti, utiehe i razkoše,
Kê vesele i ugodne su
Tvojiem svetiem viečni Bože:

U oštrini i pokori
Danke svoje dovàršiti
I da jim se raj otvori
Trudeć živiet i umriti.

Nemoć mu odi težja opeta
Moć predobì od narayi,
Tiem njegova duša sveta
Màrtvo tielo umàrlo ostavì

I otidè puna mira
Mir nebeski užiyati
U skup svetieh od pastiera',
Za u vieke kraljevati.

265.

PIEVANJE DEVETNESTO.

519

Ja, kako rich, jer nemogu
Čudesa ova prebrojiti:
Neumàrlom ću samo Bogu
Poniženo zahvaliti.

PIEVANJE DVADESTO.

525

Ali neće Bog s nebesa'
Da blaženi, kī uživaju
Viečne časti pune uresa,
I na zemlji čās neimaju;
Tiem u rajskom vieću stavno
Čini i krepko odlučenje,
Ivanovo tielo slavno
Da se iznese na poštenje.

U Trogiru ponovljenu
Jedan starac tada staše,
Kī u ubožtvu potištenu
Trudan život proyodjaše;
Koga gospar bieše od roba
U slobodu postavio,
Budući ga od syieh zloba'
Čista pozno i vidio.

Ovi tužan za živieti,
A neobhodit proseć dvore,
Svaki dan bi pošo iznieti
Brième dèrvah bližnje iz gore,
Na kojemu svario bi
Divje trave nepoznane,
Ali kruha kupio bi,
Gladom màrtav da neostane:
Teodoro, prije komu
Ni imena neznaše se,
A sad slavljen gdie i svetomu
Ime Ivanu prostire se.

On, jedan dan buduć dosti
Trudio beruć dèrva u gori,
Za počinut od slabosti
Na càrnu se zemlju oborì,

40

45.

PIEVANJE DYADESTO

527

Zatiem reče: Ali ovo je
San, vidjenje ali očito,
Ali od rajskieh stranah koje
Objavljenje zlamenito!

San je zaisto; jer vidjenje
Vidi se očim od naravi,
A izgori se na objavljenje
Plamom božje od ljubavi.

Ja vidio nebudući
Nego li speć sgodu čudnu,
Ni očutio plam gorući:
Snilo se ovo meni trudnu.

Tako nehteć vierovati
U san, koji vara i hini:
S dàrvima se u grad yrati
Spomene od sna gdie i nečini.

Niekoliko zatiem dana'
Na običajne podjè trude
Teodoro svoga iz stana,
Hranu ubožku da dobude.

I opeta na miesto isto
Kako i prije ušikà se,
Gdie sumnjivo ne. neg čisto
Vidjenje mu prikazà se.

U napravam od biskupa
Svetiem vidiè starca sieda,
Koji k njemu tiho stupa
I sàrčniem ga okom gleda.

Zatiem štapom, na kojemu
Vidjaše se križ presveti,
Snažno u bok tegnù njemu
I ovako čù ga rieti:

55.

60.

540

IVAN SVETI

Otidoše svi veselo
Narediti da se izpuni
Bogoljubno tako dielo,
Kê radosti njih napuni.

556

IVAN SVETI

I nemoguć pretàrpieti,
Neizmierna da se slava
Màrtvu tielu na sem svicti
Od umàrlieh tako dava:

Uzbuniše strane tmaste
Glasim divjieh od živina':
Režnja buči, buna raste,
Razliega se jazna tmina.

Iz dubine ponorite
Nakostrešen kralj izlazi,
Gdie u jauke strahovite
Zlo zameten pakò pazi.

Čiem ga užiže sàrčba plaha,
Razokasto gledat poče
I tugljivieh èù iz uzdaha'
Gdie se skviči, grače i hroče.

Tiem zagàrmì glasom vàrliem,
S kîem mu iz ustih tries izskočì:
Medju pukom neumàrliem
Ove smeće tko uzročì?

Naglo se u čas isti pružì
Vàrh drakuna gàrda i càrna,
Za prestolje koji služi
Vladaoca nesmotàrna,

Odkli glasom gromovitiem
Preuzè kò pàs zavievati,
A trozubljem ognjevitiem
Maglu tierat, dim lupati,

Pak zaupì: Pakò oholi,
Koji, odkad s jače sile
Bì raztvoren, kâ nas doli
U najdublje shacà spile, —

120.

125.

IVAN SVETI

Màrkle noći veći dio,
Neka s Bogom sjedini se,
Na molitvi buduć bdio :
Na tle tvàrdo obalì se;
I netom se snom ušikà,
Sumnja od žice mrežu izvadì,
Kojom starca redovnika
Obstriè, pokrì i zagradì,
Da nemože nigdie uteći
Od ujedi ljute zmije,
Kû iz paklene strašne peći
Najgadniju s sobom izniè;
Iz verige pak odriešì
Istu zmiju, kû mnokrati
Bodnù silom, da pospieši
Pecati ga i trovati.

Razjedjena ljuto ona
Najprie u sàrce njega peknù,
Pak mu vàrla i usiona
Ovu u pamet misao usieknù:
Kâ svetinja, kâ dobrota
Može u màrtvu tielu biti,
Kê li može bez života
Dobro ikomu učiniti?

Sviedočanstvo kê li očito,
Doletielo s višnjieh strana',
Za sveta odkrit stanovito
Trogiranom može Ivana.
Redoynici tebe sliede,
Kako znana i pametna;
Zato nedaj, da te uvede
Lasno u nesvies napas štetna.

10.

PIEVANJE DVADESTI I DRUGO.

571

Kad iz sàrca skrušen ove
Molbe učinì i zaviete,
I na pomoć Ivanove
Sve pomoći dozvà svete
I nevieru kada svoju
U vir groznieh suzah utopì:
Nenadanom u pokoju
Trudne oči snom zaklopì.
U isto brieme Galardiela
Ognji obstrieše nenadani
I liečnici pomna diela
Sya staviše š njim zamani
I u nemoći težkoj tako
Izgubiše svako znanje,
Izgubiše paček svako
Od njegova zdravlja ufanje;
Jer tri noći i tri ciela
Dana iz nosa kàrv mu iztečè
Toli obilna, da mu iz tiela
Malo manje duša utečè;
Koja 'er jošte izhodjaše,
Rieč mu umriè, snaga oslabì,
A vàrh glave smàrt mu staše,
Da mu život tužnu ugrabi.
Redovnici njemu okoli
Molitvami mogućima
Nastojahu da odoli
Sviem silami paklenima.
I strašnomu u prohodu
Kada ištu prevariti
Vojstva od pakla i voevodu
Da mu Bog da predobiti:

65.

576

IVAN SVETI

I u životu nas griešnike
Velekrati da posluša
Na molitve, kê yelike
Skrušena mu čini duša;

A kad nam se duh odieli,
Za otit viečne na pokoje,
Blagodaran cieć nas dieli
Dar milosti rajske svoje

I ne samo vam dariva
Liepo zdravlje u nemoći,
Neg vam i duh prosvietljiva
Za moć lašnje k njemu doći

I on slabosti našoj ime
Od syetinje na sviet stavlja
Cieć vas, neka svako u brime
Naša pomnja vas ozdravlja;

Ne jer potrebu mi imamo
Da nas ljudi dvore i časte,
Jer tiem slava, kû uživamo,
Ni nam gine, ni nam raste;

Neg da na put vi od nebi
Vierujući duh dignete
I da zdravlje u potrebi
Duši i tielu iznadjete.

Stisnù ovako govoreći
Svetiem rukam glavu meni
I on čas prestà kàrv mi teći
I podà mi liek žudjeni;

I eto mene vi vidite
Zdrava u bitju pàrvom momu;
Zato samnom zahvalite
Snižni Ivanu presvetomu.

105.

588

IVAN SVETI

A gusari izpunili
Buduć dielo nepošteno
I na kraju ostavili
Tielo s rukom razdieljeno:
Sa zlom česti, s gòrom kobi
U pučinu vàrgoše se
Ištuć gdie im griehu i zlobi
Pravda osvetna hranjaše se;

Jer najpàrvo vàrh njih padè
Nepriateljska moć junačka
I u Trogiru što se ukradè
U inieh ostà do otražka.

I ne samo da njim otè
Što oni druziem zaplieniše,
Nu i galije i živote
Bolji u dio ugrabiše.

Tako ostà izpunjena,
Prigovora kâ neima,
Rieč neumàrla božanstvena:
Tko što dava, ono prima.

I što gàrčkiem plavim dosti
U oštrom boju bilo nije,
To val morski u naglosti
Razbì, utopì i proždrijè;

A oniem, koje vietre i vale
Predobile biehu trudno
I od utopa izostale,
Dogodì se dielo čudno;

Jer prošastieh više tuga'
Na ostatak mòra i rati
Uvalì se strašna kuga
Svieh sebice ubijati,

65.

598

IVAN SVETI

Da čovieku umàrlomu
Nije moć izriet ni izmisliti
Tiem u sàrcu nevoljnomu
Rieč mi 'e triebi udušiti.