— 39 —

Кога придавочны-тѣ опрѣдѣлителны прѣдложенія слу-
жатъ за опрѣдѣленіе на такиава думы въ главно-то прѣд-
ложеніе, които изображавать понятія за мѣсто и время,
тогава мѣстопменіе-то — който — може да ся занѣнава и
съ нарѣчія мѣстны и временны. „Въ онева время, когато
(въ което) ся грижеше всѣкый само за себе си, было го-
лѣмо несчастіе.“

Вовъ таіх темнѣ темницѣ,
Гдѣто (въ кошто) е Стоянъ затворенъ..
Да ся раждашь по злы мѣста,
Гдѣто (въ които) сълнце не огрѣва,
Гдѣто слана не скоплява. Пѣсни.

Вообщо трѣбва да забѣлѣжимъ, че грамматическы-тѣ
формы, чрѣзъ които ся изрича отношеніе-то на придавоч-
ны-тѣ прѣдложенія къмъ главны-тѣ, могътъ да ся замѣнавать
едни сѣ другы; логыческо-то отношеніе на придавочны-тѣ
прѣдложенія къмъ главны-тѣ отъ това никакъ не ся из-
мѣнава. Оттука отъ само себе истича онова правило, че
значеніе-то на придавочны-тѣ прѣдложенія относително къмъ
главны-тѣ трѣбва да тříchимъ не въ грамматическы-тѣ формы,
а въ смыслѣла, спр. какъвъ членъ отъ главно-то прѣдложе-
ніе замѣнаватъ придавочны-тѣ.

2) Придавочны допълнителны.

Придавочны-тѣ допълнителни прѣдложенія ся под-
чиняватъ на главны-тѣ чрѣзъ относителны-тѣ мѣстоименія: кой
и что, на които въ главно-то прѣдложеніе отговаря указател-
но-то мѣстоименіе: той, тя, то, — чрѣзъ союзы: че, да и ли.
Сжествителны ся паричатъ тыя прѣдложенія, зачтото
повечето замѣняватъ пѣкое сжествително понятіе въ глав-
но-то прѣдложеніе; а затова могутъ да бѣдѣть за него:

а) Подлежаще.

Кой-то кралицкъ познае,
Той ще кралицкъ да взeme. Пѣсень
Види ми ся въ книгѣ-тѣ,
Че има телци въ нивѣ-тѣ. Приказка.

Въ първый примѣръ първо-то прѣдложеніе, а во вторый
— второ-то сж. подлежащи за главны-тѣ прѣдженія.

— 40 —

б) Могътъ да замѣняватъ сказуемо-то-сжестви-
телно. „Овой вѣкъ (е също), како (что е) снѣгъ.“ Посло-
вица. Тукъ послѣдне-то прѣдложеніе е сказуемо за главно-
то прѣдложеніе, и замѣнява сказуемо-то-сжествително.

в) Найпослѣ придавочны-тѣ допълнителны прѣдложенія
могътъ да замѣняватъ всякакъ въ родъ допълненія
въ главны-тѣ прѣдложенія.

Клета му душа проклета,
Който майкѣ си не слуша. Пѣсень.

Въ тоя примѣръ придавочно-то прѣдложеніе (второ-то)
замѣнява за главно-то допълненіе въ дателенъ падежъ, на
вопросъ: кому е душа проклета? Не слушающему майкѣ си.

И пакъ не сме познале,
Кой е дѣвойка между насъ. Пѣсень.

Тукъ придавочно-то прѣдложеніе (второ-то) составлява
право-то допълненіе на сказуемо-то въ главно-то прѣдложе-
ніе, на вопросъ: кого не сме познале?

Иди, речи, Димитроле, майцѣ си,
Да не ражда друго чело отъ тебе.

Въ тоя примѣръ второ-то прѣдложеніе е придавочно
допълнително, то ся подчинява на главно-то чрѣзъ союзъ: да.

Чрѣзъ союзъ — ли — придавочны-тѣ допълнителны прѣд-
ложенія ся подчиняватъ на главны-тѣ тогава, когато ся за-
ключава въ нихъ иной вопросъ, — прамо или непрямо.

Снощи станѣхъ сънѣнѣ, буденъ, махмурепъ,
Та попытахъ мой-тѣ майкѣ мащехъ:
Пѣли ли сж пьрвы пѣтлы и вторы,
Выкалъ ли е Селимъ ходжа на мечитъ? Пѣсень.
И азъ отъ сърдце быхъ желало
Само да чуѣхъ твой-то пѣнѣ,
Да разберѣ, голѣмо ли ти е умѣнѣ.

Въ тая примѣры всичкы-тѣ придавочны прѣдложенія сж
подчинены на главны-тѣ чрѣзъ союзъ — ли — и всѣко едно
заключава въ себе пытаніе.

Указателно-то мѣстоименіе, при подчиненіе-то на при-
давочны-тѣ допълнителны прѣдженія, ся поставя въ такъвъ
падежъ, въ какъвто бы стояло сжествително-то, което
замѣнява това мѣстоименіе въ главно-то прѣдженіе (клета
му (вм. толму) душа, проклета); а относително-то мѣсто-

— 41 —

именіе ся туря въ такъвъ падежъ. какъвто иска сказуемо-
то на придавочно-то прѣдложеніе (който майкъ си не
слуша).

Между допълнителны-тѣ прѣдложенія особенъ видъ
составятъ вносны-тѣ прѣдложенія. Тыя, както знаемъ,
сѣ такыва прѣдложенія, въ които ся прѣдаватъ мысли
отъ чужды лица, и които повече-то служатъ за право
допълненіе на сказуемо-то въ главно-то прѣдложеніе. Чуж-
да-та мысѣль може да ся прѣдава на два начина: или ся исказва
само содержаніе-то ѝ, и тогава придавочно-то прѣдложеніе
ся подчинява на главно-то чрѣзъ союзъ — че, — въ тойзи
случай вносно-то прѣдложеніе ся обръща въ обыкновено
допълнительно прѣдложеніе; или не само ся прѣдава со-
держаніе-то на чуждѣ-тѣ мысѣль, но ся удържать и самы-
тѣ думы, сѣ които е была казана отъ само-то говоряще
лице; — въ тойзи случай при вносны-тѣ прѣдженія не ся
употрѣблява иникакъвъ союзъ, а грамматическо-то имъ от-
пошеніе къмъ главны-тѣ прѣдложенія ся обозначава въ
писмо-то само съ двоеточіе и кавичкы.

И воденчару гордо ся хвали,
Че нетовъ Геля мечка не дави...
Че отговаря клетъ воденчаринъ:
„За редъ немарх, а за другаринъ.“ Козловъ.

Въ първый примѣръ вносно-то прѣдложеніе прѣдава
само содержаніе-то на чуждѣ-тѣ мысѣль, и то е подчинено
на главно-то прѣдложеніе чрѣзъ союзъ — че.

Во вторый примѣръ ся прѣдаватъ сжущі-тѣ думы на
воденчара, и затова отношеніе-то на вносно-то прѣдложеніе
къмъ главно-то е обозначено само съ двоеточіе и съ кавичкы.

### 3) Придавочные обстоятельствены.

Обстоятельствены-тѣ придавочны прѣдложенія замѣняватъ
обстоятельствены-тѣ думы въ главно-то прѣдложеніе. Об-
стоятельства-та, които опрѣдѣлаватъ дѣйствіе-то и качество-
то на прѣдмета, сѣ нять: а) обстоятельство на мѣсто-то, б)
обстоятельство на время-го, в) обстоятельство на начина на
дѣйствіе-то, г) обстоятельство на причинѣ-тѣ, д) обстоя-
тельство на цѣль-тѣ. Толкось сѣ и видовѣ-тѣ на обстоя-
тельствены-тѣ придавочны прѣдженія.

— 42 —

А)

Обстоятельствены-тѣ прѣложенія, които опрѣдѣляватъ
мѣсто, ся подчинять на главны-тѣ прѣдложенія чрѣзъ
нарѣчія мѣсти: гдѣто, кѣдѣто, откѣдѣто. на които въ
главно-то прѣдложеніе отговарятъ явны или подразумѣваемы
нарѣчія: тамъ. патамъ. оттамъ.

Гдѣто го не сѣешь, тамъ ся ражда. Посл.

Въ тоя примѣръ пьрво-то, придавочно-то прѣдложеніе,
опрѣдѣлява обстоятельство-то на мѣсто-то въ главно-то прѣд-
ложеніе. на вопросъ: гдѣ ся ражда? гдѣто го не сѣешь.

„Огънь тя изгори, пепелъ тя развѣ. вѣтъръ разнесе въ
пусто горе Тилилейско. гдѣто пѣтелъ не пѣе, гдѣто итица
не цвѣрти, гдѣто огънь не гори, гдѣто челѣкъ не варви.“
Баеніе.

Откѣдѣто ся не надѣешь, оттамъ ще тя сполети. Послов.

Въ послѣдній примѣръ пьрво-то прѣдложеніе опрѣдѣлява
обстоятельство-то на мѣсто-то за дѣйствіе-то на сказуемо-
то въ главно-то прѣдложеніе. — *Ще столети.* на вопросъ:
Откѣдѣ ще тя сполети? *Откѣдѣто* ся не надѣешь.

Индже си Колю думаше:
Халалъ да ти сж юнаци,
Води гы, Колю, кѣдѣ щешь.

Тукъ послѣдне-то, придавочно-то прѣдложеніе, опрѣ-
дѣлява подразумѣваемо-то мѣсто за дѣйствіе въ главно-то
прѣдложеніе — тамъ, на вопросъ: води гы кѣдѣ? Кѣдѣто
щешь.

Б)

Обстоятельствены прѣдложенія, които опрѣдѣляватъ вре-
мя-то, по което ся е извѣршило дѣйствіе-то въ главно-то
прѣдложеніе.

Придавочно-то прѣдложеніе може по время-то да ся
относи къмъ главно-то, или, като современно, или като
прѣдшествующе. или като послѣдующе подирь него.
За подчиненіе на современны-тѣ прѣдженія ся употрѣ-
блаватъ нарѣчія: когато, докогато, дотогава, докль,
въ то время когато. За подчиненіе на прѣдженія-та,
които по время-то прѣдшествовать на главны-тѣ, ся упо-

— 43 —

трѣбляватъ нарѣчія и союзы: чтомъ. токо-что. вече, от-
когато, откакъ и като. Найпослѣ, за подчиненіе на прѣд-
ложенія-та, които по времи-то слѣдуватъ подирь главны-
тѣ. служатъ слѣдующи-тѣ нарѣчія и союзы: прѣди-да, още
и проч.

Кога на порты отиде,
Деветь дюлгеря дялах,
Ирикны сандѣкъ правях...
Кога турци Марка біжтъ,
Земя й небо потънтява;
Кога Марко турци біе,
Земя и небо потрептява.
Пѣсни.

Въ тыя сложны прѣдложенія дѣйствія-та на придавоч-
ны-тѣ прѣдженія сж современны съ дѣйствія-та на главны-
тѣ прѣдженія.

„Погледъ-тъ при първо виждане на пріатели и познаници
подирь това, откакъ едни отъ нихъ прѣнесли нѣкоіхъ голѣмѣ
изгубѣ, всякоға има въ себе пѣчтю докачително.“

Откакъ пѣтлы-тѣ дважь пѣхъ,
Дважь пѣхъ и потретихъ,
Триста геміи минѣхъ
Съсъ триста бѣлы вѣтрила...
Откакъ тя майка погоди,
Ты ми ся сынко поболи...
Тамамъ молитвѣ-тѣ свари
И хлѣбове-тѣ опече,
Чимширъ ся порта потропа...
Пѣсни.

Въ тыя примѣры дѣйствія-та на придавочны-тѣ прѣд-
ложенія прѣдшествовать на дѣйствія-та на главны-тѣ прѣд-
ложенія.

Дуръ ся зора зазорила
Деветь бьрда той прѣмина. Козл.
Сълнце, мило сълнце, постой, почекай ны,
Дуръ да изминеме три горы зелены...
Уще сборо-тѣ не ми го дорече,
Ми щ хвати Имеръ берберче-то.
Пѣсни.

Въ тыя примѣры дѣйствія-та на придавочны-тѣ прѣд-
ложенія ся извьршаватъ подирь дѣйствія-та на главны-тѣ
прѣдженія.

— 44 —

B)

Обстоятельственны-тѣ прѣдложенія, коихъ изражавать
начина на дѣствіе-то, сж. три рода:

а) Собственно образны. които изясняватъ начина
на дѣствіе-то на главно-то прѣдложеніе чрѣзъ негово-то
второстепенно дѣствіе, което обыкновенно ся изрича съ
дѣпричастіе *). „Дѣвойкы-тѣ слѣдвейкы танчаркѣ-тѣ и
теглейкы танецъ-тѣ, найдувахъ время да подхвѣрлять иѣ-
кой краткѣ погледъ къмъ момчина-та.“ Жинзифовъ.

Въ тойзи примѣръ прѣдметъ-тѣ, за когото ся говори,
сж. дѣвойкы-тѣ; главно-то дѣствіе на тойзи прѣдметъ
е — найдувахъ время. Начинъ-тѣ на това дѣствіе ся из-
яснива чрѣзъ другы-тѣ двѣ второстепенны дѣствія на сж-
щія прѣдметъ — слѣдвейкы танчаркѣ-тѣ и теглейкы танецъ-тѣ.

Тыя второстепенны дѣствія сж. изразены съ дѣпри-
частія, които наедно съ тѣхны-тѣ допъленія составляватъ
двѣ особены придавочны образы прѣдложенія.

Едно моме умно
Ходить летаещемъ,
Съ ржцѣ-тѣ махаещемъ. Меладин.

Какъ, или въ какъвъ видъ ходить едно момѣ умно? Ле-
таещемъ, съ ржцѣ-тѣ махаещемъ. Тыя придавочны прѣдло-
женія такожде изясняватъ начина на главно-то дѣствіе на
моме-то (ходить). И то пакъ чрѣзъ неговы-тѣ второсте-
пенны дѣствія — летаещемъ, съ ржцѣ-тѣ махаещемъ. Второ-
степенны-тѣ дѣствія сж. изразены съ дѣпричастія.

б) Сравнители, които изясняватъ начина на дѣй-
ствіе-то на главный прѣдметъ чрѣзъ сравненіе-то му съ
другъ прѣдметъ въ нѣчто приличенъ съ него. Прѣдметы-тѣ
могътъ да ся сравняватъ единъ съ другъ и по качество-то
и по количество-то; оттова сравненіе-то быва двояко: ка-
чественно и количественно.

При качественно-то сравненіе обстоятельственны-тѣ прѣд-

*) Макаръ че въ нашія языкъ ся рѣдко срѣщать примѣры отъ дѣпри-
частіе, но въ тоя случай е то тѣй необходимо, чтото на много мѣста щешь не
щешь трѣбва да го употрѣбишь. Негова-та необходимость, види ся, е принудила
повечето народы да го употрѣбятъ въ языка си. Напр. наше-то идейкы, Руско-
то — идучи. Турско-то — гелиркенъ и проч.

— 45 —

ложенія ся подчиняватъ на главны-тѣ чрѣзъ нарѣчія: както,
така, като, като че. „Както искате вы да живѣете и да сте
благополучны, така искатъ и другы-тѣ человекѣци.“ Правоуч.

Както сърще болѣло, така очи плакали. Послов.

Тукъ въ послѣдній примѣръ качественный начинъ на дѣй-
ствіе-то на очи-тѣ ся изяснява чрѣзъ сравненіе-то му сѣ дѣй-
ствіе-то на сърдце-то. Еднаквый признакъ на едно-то и на
друго-то дѣйствіе ся заключава во взаимно-то состраданіе.

„Въ нашѣ-тѣ къмъ сланѣ такавѣ радость, като че
бѣ настаналъ Великдень.“ Слобода.

Тукъ начинъ-тѣ на главно-то дѣйствіе — стана, ся
изяснява чрѣзъ сравненіе-то му сѣ друго дѣйствіе. Като че бь
настаналъ Великдень. Еднаквый признакъ на едно-то и на
друго-то дѣйствіе ся заключава въ години-тѣ на радость-тѣ.
Нарѣчіе-то: като че. всекога связва сѣ главно-то прѣд-
ложеніе придавочны-тѣ предположителны прѣдложенія,
въ които ся говори не за дѣйствителны, а само за прѣд-
по.лагаемы прѣдметы.

При количествено-то сравненіе придавочны-тѣ
прѣдложенія ся подчиняватъ на главны-тѣ чрѣзъ союзъ: кол-
кото, на когото въ главны-тѣ прѣдложенія отговаря союзъ:
толкось (толкова). Кога при това сравненіе единъ отъ сра-
вниваемы-тѣ прѣдметы ся още и прѣдочита прѣдъ другыя-тѣ,
тогава придавочны-тѣ прѣдложенія ся подчиняватъ чрѣзъ
единачны-тѣ союзы: гдьто, нежели, отколкото, камо ли,
на които въ тоя случай въ главны-тѣ прѣдложенія, вмѣсто
союзы, отговаратъ вече прилагателны, или нарѣчія, въ сра-
внители-степень.

Колкото сѣ, мамо, дсыя въ годинѣ-тѣ,
Толкова съмъ, мамо, града обиходилъ.

Тукъ количество-то на градове-тѣ ся опрѣдѣлява чрѣзъ
сравненіе-то му сѣ количество-то на дни-тѣ.

„Колкото сѣ истины-тѣ повысокы, толкось трѣбва да
бѣдемъ съ нихъ поопазливы.“

Тукъ мѣра-та на опазливость-тѣ въ обхожденіе съ вы-
сокы-тѣ истины ся опрѣдѣлява чрѣзъ сравненіе-то ѝ съ мѣ-
рѣ-тѣ на высотѣ-гѣ имѣ.

„Подобрѣ да прѣтьрии человекъ всичкѣ-тѣ горчивинѣ

— 46 —

на всевозможны гопенія, пежесли да нанесе пѣкому единCaption 1 са- мо сѣнки отъ гопеніе.“

Въ тоя примѣрь гопеніе-то отъ другы-тѣ противу насъ ся сравнява съ гопеніе-то отъ насъ противу другы-тѣ, и пьрво-то ся прѣдпочита прѣдъ второ-то. Союзъ-тѣ — нежели, отговаря тукъ вече не на союзъ, а на сравнителнѣ-тѣ степень — пододрѣ.

„Гдьто ще ходимъ на моста, подобрѣ да прѣгазимъ.“

Тукъ ходеніе-то прѣзѣ моста ся сравнява съ газеніе-то прѣзѣ рѣкъ-тѣ, и послѣдне-то ся прѣдпочита прѣдъ пьрво-то. Союзъ-тѣ — гдьто — такожде отговаря на сравнительнѣ-тѣ степень — подобрѣ.

в) Наконецъ, на обстоятельствены тѣ прѣложенія, кои- то показватъ начинъ на дѣйствіе, ся относятъ още придавоч- ны-тѣ изяснителны прѣдложенія, които изясняватъ силѣ- тѣ, степень-тѣ, или мѣрѣ-тѣ на иѣкоѣ часть отъ главно-то прѣдложеніе. Изяснителны-тѣ прѣдложенія ся подчиняватъ на главны-тѣ чрѣзъ союзы: тѣй — чтото, до толкось — чтото.

Той говореше така живо, чтото сърдце-то ми ся нотресе.“ Слобода.

Тукъ придавочно-то прѣдложеніе — сърдце-то ми ся по- тресе — изяснява силѣ-тѣ на обстоятельствено-то опрѣдѣ- леніе — живо — въ главно-то прѣдложеніе.

„Да не мыслите, че работеніе-то е мѣчно. Напротивъ, който му привыкне, дотошься быва благодаренъ, чтото не може да живѣе безъ работѣ.“ Нравоуч.

Тукъ послѣдне-то придавочно прѣдложеніе изяснява силѣ-тѣ на сказуемо-то въ главно-то прѣдложеніе: благо- даренъ.

Г)

Придавочны-тѣ прѣдженія, които опрѣдѣляватъ об- стоятельство-то на причинѣ-тѣ за главны-тѣ прѣдженія, ся подчиняватъ на тыя послѣдни-тѣ чрѣзъ союзы: зачтото, че, за то че, да.

Но си припазвай русы-тѣ бивны,
Че тукъ въ лубравы мечка си ходи. Козл.

— 48 —

## Сокращеніе на обстоятелственны-тѣ прѣдложенія.

Обстоятельствены-тѣ прѣдложенія ся сократяватѣ:

Чрѣзъ дѣпричастія, кога подлежаще-то у нихъ е едно съ главно-то прѣдложеніе, или кога ся относять като опрѣдѣленія на допъленіе-то.

„Дѣвейкы-тѣ, сльдвейкы (като слѣдвахъ) тапчаркѣ-тѣ и — теглейкы (и като теглехъ) танецъ-тѣ, найдувахъ време да подхвьрлять нѣкой краткѣ погледъ конъ момчина-та. Жинз.

Сынъ му ходи съ триста души,
Тулеещемъ се по-задъ шумкѣ...
Си го удри старъ Балабанъ
Въ деснѣ рѣкѣ, въ клето сърдце,
Свиреещемъ (когато свиреше) карадузенъ. Пѣсни.

Въ послѣдне-то прѣдложеніе дѣпричастіе-то — свиреещемъ, ся относи, като опрѣдѣленіе на допъленіе-то — старъ Балабанъ. Удари старъ Балабана свиряюща (когато свиреше) карадузенъ.

Независимы дѣпричастія (конто. по смыслѣ, да иматъ свои особы отъ главно-то прѣдложеніе подлежащи) ся допущатъ въ языка ни само тогава. когато сказуемо-то на главно-то прѣдложеніе ся изрича съ безличенъ глаголъ, или и съ другъ нѣкоѣ часть отъ рѣчѣ-тѣ, но само ако тя залѣнява безличный глаголъ.

Сдодеа ли ся, Магдо невѣсто,
Горы ходещи, билкы берещи,
Тебе леквещи.

Това прѣдложеніе съ независимы дѣпричастія е правилно; но употрѣбленіе-то на такыва дѣпричастія при личны глаголы е чистѣ погрѣшность противъ языка, както что е написалъ единъ отъ наши-тѣ млады учены въ подражаніе на ромѣйский языкъ въ единъ свадебенъ билетъ: „Илащицъ да ся извьрши вѣнчаніе-то... Вы молимъ да благоволите“...

## Соподчиненіе и включеніе на придавочны-тѣ прѣдложенія.

Едно главно прѣдложеніе може навремни да има при себе пѣколко придавочны прѣдженія, а тыя послѣд-

— 49 —

пи-тѣ могътъ да бѣдътъ въ различны отношенія помежду
си. Тѣ, по значеніе-то, могътъ да бѣдътъ — или равны едно
съ друго, когато всичкы-тѣ зависятъ непосрѣдственно отъ
главно-то прѣдложеніе, като различны части отъ него, —
или могътъ да ся подчиняватъ едно на друго, кога пѣкое
отъ нихъ составлява часть не отъ главно-то, а отъ друго
придавочно прѣдложеніе. Първо-то отношеніе на придавочны-
тѣ прѣдложенія ся нарича въ грамматикѣ-тѣ соподчиненіе,
а второ-то — включеніе.

Кога заница дѣте-то,
Тога се Митъръ досѣти,
Че е негова невѣста,
Пѣсень.

Тука е едно главно прѣдложеніе: „се Митъръ досѣти;“
при него има двѣ придавочны, които и двѣ-тѣ ся намиратъ
въ соподчинително отношеніе; зачтото и двѣ-тѣ зависятъ
непосрѣдственно отъ главно-то прѣдложеніе, като различны
части отъ него. „Кога заница дѣте-то“ — това придавочно
прѣдложеніе влиза въ составъ на главно-то, като негово
обстоятелство на времи-то; а — „че е негова невѣста“ —
това придавочно прѣдложеніе влиза такожде въ составъ на
главно-то, като допъленіе на сказуемо-то му — „се досѣти.“

„Гостѣ-то казали на цари, че у нихъ има едно жи-
вотно, което може да издави всичкы-тѣ мышкы.“ Нраво-
ученіе.

Въ тойзи примѣръ второ-то прѣдложеніе зависи отъ
първо-то, а третіе-то — отъ второ-то. Слѣдоват. тукъ при-
давочны-тѣ прѣдложенія ся намиратъ помежду си въ отно-
шеніе включително.

Всичкы-тѣ сложны прѣдженія, които ся образуватъ
по начина на подчиненіе-то, ся наричатъ сложны само въ
грамматический смыслъ, а въ логыческо отношеніе — тѣ сж
прѣдженія пробы, зачтото всяко придавочно прѣдложеніе,
въ свое-то сжщество, е просто понятіе, развито въ цѣло
прѣдженіе.

Забѣл. Понеже придавочны-тѣ прѣдженія сж само
части отъ другы прѣдженія, безъ които тѣ не могътъ да
бѣдътъ самостоятелны; то една рѣчь, която состои само
отъ придавочны прѣдженія, не може да ся нарече правилна.

4.

— 50 —

Б)

СОЧЕТАНІЕ НА ПРѣДЛОЖЕНІЯ-ТА ПО НАЧИНѣ
СОЧИНИТЕЛЕНѣ.

По начинъ сочинителенъ ся соединявать помежду си
прѣдложенія равносилны въ грамматический смыслъ, сир.
такыва предложенія, отъ които ни едно не составлява вече
грамматическѣ часть отъ друго AdvLopie, а противъ,
всько едно изъ нихъ, вземendo оттѣлно, може да има свой
независимъ, достаточенъ смыслъ.

Двойна связь между равносилными-
пр edłożeniami.

Прѣдложенія-та, които сж соединены по начинъ под-
чинителенъ, составятъ едно неразрывно цѣло, не само по-
това, че ся свьрзватъ помежду си съ союзы и мѣстоименія,
по главно потова, че едно-то отъ нихъ всякога составлява
необходимѣ принадлежность на друго-то по смыслѣ-тѣ.
Така сжщо и равносилны-тѣ предложенія, кога влизатъ въ
составъ на едно цѣло, такожде ся тѣсно соединявать по-
между си и още съ двойни связь: съ вѣтрѣшнѣ — логы-
ческѣ, и съ вѣншнѣ — грамматическѣ. Логыческа-та
связь ся заключава въ содѣржаніе-то имъ, въ пасочваніе-то
на всѣко едно отъ нихъ въ частень смысѣлъ къмъ еднѣ
коьѣ да была общѣ цѣль, — къмъ раскрытіе на единъ коьѣ
да была логыческы-главнѣ мысѣль, — а грамматическѣ-тѣ имъ
связь составляватъ пакъ союзы. Обаче, необходима связь,
безъ коькто не може да стане никакво соединеніс отъ такыва
прѣдженія въ едно цѣло, може да ся нарече само ло-
гыческа-та, а грамматическа може и да бѣде и да не
бѣде между нихъ, — както и действително ся тя често про-
пуща, особенно, кога и безъ союзы ся види тя твѣрдѣ
добрѣ отъ смыслѣ-тѣ на предложенія-та.

— 51 —

Дѣленіе на сочетаніе-то на равносилны-тѣ
прѣдложенія.

Наша-та мысѣль за всѣкый прѣдметъ ся изражава вси-
кога въ двѣ, отличны едно отъ друго, дѣйствія: ный или
утвърждаваме нѣчто за прѣдмета, или нѣчто отричаме за
него. Оттука и во взаимны-тѣ отношенія на наши-тѣ частны
мысли за всѣкый прѣдметъ, когато тѣ влизатъ въ нѣкою
логычечкѣ связь помежду си, всякога ся забѣлѣхватъ двѣ-
тѣ имъ различны отношенія: или наши-тѣ мысли сж согласны
помежду си, или сж несогласны и даже противоположны
една на другѣ. Спорелъ това и сочетаніе-то на равно-
силны-тѣ прѣдложенія трѣбва да ся раздѣли на два вида:
а) на сочетаніе на согласны прѣдложенія, което ся пари-
ча соединително, и б) на сочетаніе на несогласны прѣд-
ложенія, което ся нарича противително.

Цѣль-та както на едно-то, така и на друго-то со-
четаніе на прѣдложенія-та е една: да раскрые единъ коьк
да была логыческѣ мысѣль, но разница-та между нихъ ся
заключава въ това, че соединително-то сочетаніе всякога
раскрыва прѣдмета отъ единъ само странѣ, — а противи-
телно-то отъ двѣ, и притова мало или много противо-
положны страны.

1)

СОЧЕТАНІЕ СОЕДИНИТЕЛНО.

Въ соединително-то сочетаніе влизатъ изобщо прѣд-
ложенія согласны помежду си, или, въ нѣкое какво да было
отношеніе, соприкосновенны едно съ друго.

Такова соединеніе отъ прѣдложенія найчесто има тѣсто:
а) тамъ, гдѣто ся описватъ картины отъ природѣ-тѣ и отъ
дѣятелность человѣческѣ, изобщо гдѣто ся описватъ прѣд-
меты, единъ до другъ близкы по положеніе-то въ простран-
ство-то; б) тамъ, гдѣто ся описватъ такыва явленія, които
по время-то ся сближаватъ помежду си, и в) наконецъ
изобщо тамъ, гдѣто ся раскрыва една коя да была главна
мысѣль чрѣзъ посрѣдство на другы частны, согласны съ
неѣ мысли.

а) Природа-та, както въ цѣло, така и въ свои-тѣ
части, прѣдставлява произведеніе въ высокѣ степень худо-

4*

— 52 —

жествено, прекрасно. Природа-та на всѣкъ отдѣли мѣстность
си има свои особенки физиопоминъ и свое особено влія-
ніе на характера и на живота на жители-тѣ ў. Това е
причина-та, гдѣто у всичкы-тѣ нисагели ся срѣщатъ тол-
кось много картины отъ природѣ-тѣ во всичкы-тѣ ў воз-
можны положенія и видове.

За нагледи логическъ свьрскъ на прѣдложенія-та въ
такыва описание служи близно-то положеніе на описуемы-
тѣ прѣдметы въ пространство-то; а грамматическа-та свьрз-
ка ся изрича повечето чрѣзъ нарѣчія мѣстны: тукъ, тамъ,
понатамъ, всѣдь, нійдь, и проч. За примѣръ на такыва
описанія нека вземемъ описание-то на Висошкѣ-тѣ планинѣ:

„Воскачете ся на най высокый върхъ на Висошкѣ-тѣ
планинѣ и поразгледайте насамъ — патамъ. Прѣдъ васъ
тамъ боль стои градъ Пиротъ. накиченъ съ цвѣта и лозя,
понатамъ, като змійѣ, ся извива рѣка Нишава между злач-
ны-тѣ си брѣгове. А тукъ, въ планинѣ-тѣ, блещать, като
огледало, езера отъ дѣждовіжь водѣ. На лво стѣрчатъ надъ
облаци-тѣ голы снѣжны вьрхове. обнизаны съ скалы и гра-
мады, а науспорелъ нихъ ся вые бѣлоглавъ орелъ. На
десно отъ васъ зѣжтъ ямы и дѣлбокы пропасти. въ копто
съ екотъ и бученіе скачатъ бързі потоци. Потамъ надъ
пропасти-тѣ виси высока темна гора — гнѣздо на цѣлы
хайдушкы дружины. Подоль ся видятъ гѣстаци отъ буковы
храсты, а още понадоль и стары дѣбове. А тамъ вече и
люди ся гнѣздятъ въ лѣсове-тѣ. и общи пасѣтъ по злачны-
тѣ стрѣмнины, и пастырь ся спуща къмъ веселы-тѣ до-
лины.“ К-овъ.

Пиротъ, Нишава, брѣгове, езера, вьрхове, орелъ, скалы,
ямы, пропасти, горы, хайдуци, букашь, дѣбакъ, овци, люди
и пр. Какво голѣмо множество прѣдметы, още и найразно-
образны прѣдметы, ни ся прѣдставлява тукъ! И обаче, всичкы
тыя прѣдметы ся соединяватъ помежду си, както по близко-
то си положеніе въ пространство-то, така още повече и съ
онаѣ вѣтрѣшнѣ свьрскѣ, по копьто всичкы они, при всичко-
то имъ множество и разнообразіе, составляватъ еднѣ само
картинѣ — величественѣ-тѣ планинскѣ природѣ на таѣ пла-
пинѣ. Всичкы-тѣ частны черты отъ таѣ мѣстность вече не
могѣтъ да ся прѣнесѣтъ на другъ нѣкоѣ мѣстность. Така

— 51 —

Всѣкый татаринъ по коня Ђзди,
По коня води, по роба кара.
Напрѣдъ имъ иджтъ до три синджира:
Въ първый синджиръ — мома Калина,
Во вторый синджиръ — мома Малина,
Вовъ третій синджиръ — сама буля имъ.
Калина плаче, Малини дума:
Гдѣ щемъ, Малино, мамѣ да видимъ?
Пакъ буля имъ гы разговаряше:
Мълчи, Калино и ты Малино!
Буля да плаче, буля да жали,
Че си оставя мѣжко-то дѣте...
Змѣй ся й свилъ сѣсѣ вихрушкѣ,
Та издигнѣ тѣнкѣ Станж,
Занесе ѳ въ синьо небо,
Остави ѳ въ теменѣ облакъ.
Станина-та сѣра майка,
Тя слѣдъ Стана текомъ тече,
Текомъ тече, выкомъ выка:
„Ей та тебе, тѣнка Стано!
Дека мама да та види,
Да та види, да та чуе?
Тя изъ облекъ майци дума:
Ожени си деветъ сына.....
Пѣсни.

Въ тыя примѣры ся изображаватъ вече не такываѣ прѣдметы, които всичкы сжествуватъ, или ставатъ въ едно и сжщо время на нѣкое опрѣдѣлено мѣсто, — тукъ не ся описва, а ся рассказва, сир. говори ся за такыва прѣдметы, които единъ другъ смѣняватъ и иджтъ единъ слѣдъ другъ по опрѣдѣлепъ редѣ во время-то. Слѣдов. тукъ логыческѣ-тѣ связь на прѣдложенія-та составлява вече не близость-та на прѣдметы-тѣ по мѣстоположеніе-то, а тѣхно-то постепенно явленіе во время-то. Грамматическѣ связь на такыва прѣдженія составляватъ обыкновенно союзы: ис-първо, послѣ, подирѣ, сеткѣ, наконецъ.

Въ приведены-тѣ примѣры ся содержава рассказъ за неповторяемы явленія, още такыва, които иджтъ единъ слѣдъ другъ въ опрѣдѣленъ редѣ по время-то. Но въ свѣтѣ-тѣ и въ животъ-тѣ человѣческый ставатъ много още и такыва явленія, които въ едно опрѣдѣлено время ся извѣршаватъ не единъ пхтѣ, а нѣколко пѣгіи, и притова не въ строгѣ, опрѣдѣлепъ редѣ по время-то, а както ся надие, така, чтото

— 55 —

всько едно изъ нихъ безъ различіе може да бъде и прѣди
и подирь друго-то. Логыческо-то отношеніе на прѣдложе-
нія-та, въ които ся заключава такъвъ расказъ, си остава
също-то, както и въ прѣдидущи-тѣ примѣры, сирѣчье, ный
си пакъ прѣдставляваме и тыя явленія (така или инакъ), като
слѣдующи единъ слѣдъ другъ по время-то; но граммати-
ческѣ-тѣ связь на такыва прѣдложенія составляватъ вече
другы союзы: то-то.

„Явленія, едно отъ друго почудноваты, му (болному) ся
прѣдставлявали безпрѣсганио: то виждалъ Марина и му за-
рѣчалъ да му ушіе сюртукъ новъ... то пыталъ, зачто виси
на стѣнѣ-тѣ старыя сюртукъ, когато има у него новъ; —
то му ся струвало, че го мѣмре директоръ-тѣ, и отгова-
ралъ: виноватъ сжмѣ; — наконецъ произносиł такыва сквер-
ны и страшны думы, чтото стара-та домакыня ся даже крь-
стила, зачтото никога не была чула отъ него таково нѣчто.“

Това е примѣръ на явленія изъ живота человѣческый,
явленія, които попрѣмѣно, по нѣколко пѣти ся смѣняватъ;
а ето примѣръ отъ такыва явленія изъ видимый міръ:

Бура съ мѣглѣ небо крые,
Вихры снѣжны вдига и мете:
То, кат' звѣрь, она завые,
То, заплаче, кат' дѣте,
То кат' пѣтникъ закъснѣлый
На прозорецъ затрещи,
То, по покрывъ остарѣлый
Въ сламѣ-тѣ зашумоли.

Бура — то завые, — то заплаче, — то затрещи, — то въ
сламѣ-тѣ зашумоли, — очевидно, всичкы тыя дѣйствія на
буріжѣ-тѣ ся извѣршаватъ не веднажь, а пѣколко пѣти, — и
притова не всякога опрѣдѣлено въ оный поредокъ, въ ка-
кѣвто, като за образецъ, гы е размѣстилъ тукъ поетѣ-тѣ,
зачтото всѣко едно отъ нихъ може безъ различіе да бѣде
прѣдшествующе и послѣдующе относително къмѣ друго-то.

В) Наконецъ соединително-то сочетаніе на прѣдло-
женія-та има мѣсто тамъ, гдѣто ся раскрыва една каква да
была обща мысѣль чрѣзъ посрѣдство-то на другъ частны,
согласны съ ней мысли.

„Проданъ въ праздничпы-тѣ си дрѣхы бѣ много хубавъ.
Той стане рано въ недѣльѣ, намаже си съ масъ пантофе-