— 12 —

## Нѣкои особености въ употрѣбленіе-то на времена-та
при глаголно-то-сказуемо.

Колкото за времена-та сказуемо-то — глаголно вообще ся сообразува съ само-то дѣствіе, за което е рѣчь-та, сир. гледа ся, какъ ся относи дѣствіе-то къмъ минутѣ-тѣ, въ коьто ся говори за него, — като дѣствіе современно, прѣминѣло, или бѣднѣе, и така ся поставя въ това, или зъ онова время. Но това общо правило допуща и нѣкои особенности въ употрѣбленіе-то на времена-та, на кои-то трѣбва да ся отнесътѣ слѣдующи-тѣ случай:

1) Настояще-то время, освѣнь обыкновенно-то му употрѣбленіе, ся поставя още, когато е рѣчь-та за нѣкое постоянно, непрѣняемо дѣствіе, или состояніе на прѣд-мега

Край Рубаревы пьестры ми полы
Песчанъ (рѣка) си лѣе быстры-тѣ струи:
Пон. прохлажда тѣлы ми стада,
Морны жатваре въ лѣтнѣ-тѣ жегл.
Девѣь извиты прави кривны,
И лѣговиты хлади равнины.

Козловъ.

Въ тыя слухове всѣчкы-тѣ сказуемы изображавать по-стоянны, непрѣнны дѣствія на прѣдмета — Песчанъ, и за-това всѣчкы-тѣ сж употрѣбены въ настояще время. Или:

Человѣкъ ся ражда, у.мира. Итици-тѣ летятъ, рыбы-тѣ п.туватъ.

2) Настояще-то время ся употрѣблява навремени и вмѣсто прѣминѣло времени, когато нѣвецъ-тѣ, или писатель-тѣ иска да прѣдстави въ разсказа нѣкое прѣминѣло событіе тѣй живо, като да ся извършава то сега прѣдъ очи-тѣ ни.

Сабя фучи, воздухъ пищи,
Кривакъ трещи, поле ечи.
Бѣлъ аждреханъ хрипти, цвили,
Ревѣтъ, сумѣятъ русы бивлы.
Сивы вѣлки по могылы
Настрѣхнѣли и завили.

— 13 —

Тукъ писатель-тѣ расказва за произшествіе прѣминѣло,
както ся види отъ послѣдни-тѣ стихове, гдѣ сказуемы-тѣ
— настрѣхнѣли и завили, сѣ поставены въ минѣло время;
но той желает да го прѣдстави тѣй, като да ся извѣршава
сега прѣдъ очи-тѣ ни, и затова сказуемы-тѣ — фуши, пищи
и проч, вмѣсто прѣминѣло, сѣ поставены въ настояще
время.

Употрѣбленіе-то на наклоненія-та въ лично-то
прѣдложеніе.

О Боже, Боже, какъ си Ты великъ!
Прѣдъ Твое-то пмя азъ нѣмѣьк,
Прѣдъ Твой-тѣ очи азъ блѣднѣй,
Прѣдъ Твої-тѣ Славѣ азъ нѣмѣьк...
И тыя страшны планины
Не ся ли гы направилъ сѣ слово Ты?

Е. М-ва.

Въ лично-то прѣдложеніе: повѣствователно, вопро-
сително и восклицателно обыкновенно ся употрѣлява
сказуемо-то — глаголно въ изявително наклоненіе. Въ при-
ведены-тѣ стихове нѣрво-то прѣдложеніе е восклицателно,
второ-то е, повѣствователно, а послѣдньо-то — вопроси-
телно, и во всичкы-тѣ сказуемы-тѣ сѣ употрѣбены въ из-
явително наклоненіе.

Забѣл. 1. Глаголно-то — сказуемо въ изявително на-
клоненіе, когато е потрѣбно да ся изрече мѣгновенно
дѣйствіе, навремени ся замѣнива съ междометія, произ-
ведены отъ глаголны корене. такыва сѣ: хлопъ, пухъ,
плюсъ. Хлопъ въ канапа (вмѣсто хлопна); плюсъ въ каль-тѣ
(вм. плюсна); пухъ въ кладенеца (вм. пухнѣ).

Забѣл. 2. Вопросителны-тѣ прѣдложенія быватъ пове-
чето придружены съ вопросителны мѣстоименія и съ вопро-
сит. союзы: ли, нема и пр. — сѣщо така и восклицателны-тѣ
прѣдложенія обыкновенно быватъ придружены съ различны
междометія, които изражаватъ особенѣ радость, или сър-
дечно сокрушеніе.

Кой ще ти носи тѣнкъ-тѣ пушкъ?
Кой ще ти ѣзди враня-та коня?...
Здравко — вѣнко, цвѣте мерзливо!
Момы беретъ ли тя, кыткы віятъ ли тя?

— 14 —

А, невѣсто, моя първа любовь!
Язъ ке одамъ во гора зелена...
Офъ (охъ) леле, юнакъ Стояне!
Душа да нѣматъ майка ми...

Пѣсни.

2) Да бѣхъ брала бѣдо платно,
Быхъ ща горѣ заградила...
Да сжмъ стара, быхъ го посынила...
Да бы азе избирала
Сакви-такви, като тебе.
Градина бы заградила...
Тебе бы те търнѣ турила,
Търнѣ турила на прелазіе.

Нѣсни.

Въ прѣдположително-то прѣдложеніе сказуемо-то — глаголъ ся употреблява въ сослагателно наклоненіе, което, както знаемъ, ся изрича въ нашій языкъ съ изявително наклоненіе. придружено съ вспомагателный глаголъ; быхъ, бы. Въ приведены-тѣ стихове всичкы-тѣ прѣдложенія сж прѣдположителны, и всичкы-тѣ сказуемы сж изразены именно така. „Быхъ заградила... быхъ посынила... бы заградила.“

3) Кога си быдешь на свадбѣ,
Скѣпы дрѣхы не облачи,
Тежко иманіе не туряй,
Цьрны очи не помрѣжвай,
У хоро ситно не ситки...
Мома ся е Богу помодила:
Дай ми, Боже, криліе отъ науна...
Хсій Иване бѣлигражданине!
Я върни ся, Бѣлиградъ изгорѣ.
Нека гори, огънь да го стопи.
Орете черны биволе, да оремъ черно угаре,
Да свѣлъ бѣлѣ пченицѣ, съ Невѣнкѣ да ща пожьнемъ.

Въ повелително прѣдложеніе сказуемо-то — глаголно обыкновенно ся употреблява въ повелително наклоненіе; такыва сж всичкы-тѣ отбѣлѣжены сказуемы въ приведены-тѣ примѣры.

Забѣл. За смягченіе на повелѣніе-то въ повелително-то наклоненіе на времени ся притуря частица — я: Я върни ся, Бѣлиградъ изгорѣ... я подай ся на пежори.

— 15 —

4) За повелително наклоненie ся употрѣблява наврѣме-
ни изявително-то наклоненіе въ прѣминѣло неопрѣдѣлено вре-
мя, придружено съ нарѣчіе — доста, стига.

Чорбаджіо, аджаміо!

Стига стоя, стига слуша.

5) Още съ изявително наклоненіе ся изражава повелѣ-
ніе-то, кога ся изрича съ нѣкаквѣ досадж отъ странѣ на го-
воряще-то лице.

Убилъ вы Господь, двѣ малкы момы:

Что не запѣхте малко понапрѣдъ....

Опустѣла постеля-та,

Пелинъ было вечеря-та....

Пѣсень.

Различны формы за израженіе на глаголно-то-ска-
зуемо въ безлнчно прѣдложеніе.

1) Въ безлично-то прѣдложеніе глаголно-то-сказуе-
мо повече-то ся изражава съ безличны глаголы, които, както
знаемъ, ся употрѣбляватъ само въ третіе лице, а въ прѣминѣ-
лы-тѣ составны времена само въ срѣдень родъ. Такыва сѣ,
напр. глаголы-тѣ: гърми, трѣщи, мьрзи, треква, нажалява ся,
присънява ся и др.

Въ туй твърдѣ сжмъ увѣрень,

Но да ся ровыж мя мьрзи....

На Ганѣ, дъщерыж орашкѣ, ї трекнѣж

Да влѣзе въ родъ съ знатны хора... Басни.

Диму му се нажасіло,

Та си брѣкнѣ въ джебове-тѣ...

Сдодѣяло ми се, Магдо невѣсто,

Горы ходещи, билкы берещи...

Нито гърми, нито трещи,

Нито ся земя тржси:

Два ся змѣя у планиніе біжтѣ.

Пѣсни.

Тойзи обратъ на рѣчь-тѣ ся употрѣблява, както ся види
отъ примѣры-тѣ, повечето тамъ, гдѣто е рѣчь-та за различ-
ны-тѣ дѣйствія на природѣ-тѣ (мрѣкнува ся, сѣмнува ся,

— 16 —

свътка ся, гърми), или за пѣкое особо состояніе на душѣ-тѣ
у человѣка (мързи, назялило ся, сдодъяло ся). И въ единый
и въ другый случай дѣйствующа-та причина, която бы трѣб-
вало да бѣде тукъ подлежаще, ся прѣдставлява не толкось
извѣстна, или даже совьршенно непостижима за говоряще-то
лице; оттова при тыя безличны сказуемы и пѣма подлежаще.

2) По приликѣ на тыя безличны глаголы въ языка ни ся
чесго употрѣбляватъ и личны глаголы за безличны, кога пѣ-
ма при нихъ на лице пикакво подлежаще.

Что сѣдишь, вуйчи, что гледашь?
Живъ ще тя, вуйчи, уловятъ...
При царя ще тя заведятъ...
На два-та друма вардехж,
На третія тя хванахж...

Пѣсни.

Какъ ке солишь, тако ке ядишь.
Ако хортувашь, лошь ставашь.

Пословици.

Отъ тыя примѣры ся види, че лични-тѣ глаголы, взе-
мены за безличны, въ нашія языкъ ся употрѣбляватъ дво-
яко: глаголно-то сказуемо ся поставя — или въ 3-е лице
въ множеств. число, — или во 2-о лице въ единств. число.
Пьрва-та форма ся употрѣблява тамъ, гдѣто за подлежаще
може да ся подразумѣва частно попятіе: мнозина, или нѣ-
кои хора, — а втора-та тамъ, тѣдѣ може да ся подразумѣва
общо понятіе: всичкы-тѣ хора, или всѣкой человѣкъ. Това
найдобрѣ става ясно на примѣры, кога поставимъ въ нихъ
такыва подлежащи: „живъ ще тя уловатъ, нѣкои, или мно-
зина“ (а не може да ся каже, че всичкы-тѣ человѣци).
„На два-та друма вардехж (нѣкои, а не всичкы).“ „Ако
хортувашь, лошь ставашь ты“ (всѣкый человѣкъ, кой былъ
да былъ).

3) Глаголъ — има, ся употрѣблява въ третіе лице въ
единств. число, като безличенъ, и захваща мѣсто-то на
съществительный глаголъ — е, ся. „Пма едно животно, кое-
то вутринѣ ходи на четырі крака, попладне — на два, а
вечеръ — на три. Гатапка. „Пмаю единъ Царь, който на-
пусналъ, не знає защо, женѣ-тѣ си и ся оженилъ за
другъ“.
Приказка.

— 17 —

СКАЗУЕМО ПРИЛАГАТЕЛНО. НЕГОВО-ТО СОГЛАСОВАНІЕ
СЪ ПОДЛЕЖАЩЕ-ТО.

Момины сж личны дворы,
Прътте имъ сж босилковы,
А коле-то — стратуровы...
Хой-та тебе, добръ юнакъ!
Зачто ми си сърдитъ, гнивень,
И конь-ти е моренъ, потенъ? Пъсни.

1) Прилагателно-то — сказуемо ся согласува со свое-
то подлежаще въ родъ. число и надежъ: „Момины сж
личны дворы, прътте-то сж босилковы, коле-то сж страту-
ровы.“ „Конь е моренъ, потенъ.“ „Самый нашъ народъ е
духовитъ, трудолюбивъ и призывникъ.“ Льтосayıй.

2) При нѣколко подлежащи, употреблены въ единств.
число, или въ разны числа, прилагателно-то — сказуемо обы-
кновенно ся поставя въ множествено число.

Нема на младж-тж душж
Сж вечь позлаты нужда и неволя?
Печаль и радости сж еднакво истынали.

Въ първыя примѣръ двѣ-тѣ подлежащи (нужда и не-
воля) сж употреблены въ единствено число, а сказуемо-то
имъ — сж позлаты — е поставено въ множеств. число. Во
вторыя примѣръ сж двѣ разночислены подлежащи (печаль и
радости), а сказуемо-то имъ такожде стои въ множ. число:
истынѣли.

3) Но има случаи, въ които сказуемо-то-прилагателно,
макарь да ся относи на много подлежащи, согласува ся въ
родъ и число само съ. едно отъ нихъ — съ поближно-то,
а при другы-тѣ негово-то согласованіе ся само подразумѣва.

4) Кога подлежаще-то е глаголъ съ частицах — да,
сказуемо-то-прилагателно ся всякога постави въ срѣдень
родъ въ единств. число, още и тогава, кога ся случатъ
нѣколко такыва подлежащи въ едно прѣдложеніе.

Че ми е драго рано да раньж,
Въ черквы да идж, черквы да метж.

Въ тыя стихове сж три подлежащи, изразены съ гла-
голъ, и всичкы-тѣ иматъ едно общо сказуемо — драго — въ
срѣдень родъ въ единств. число.

2.

— 18 —

5) Въ тоя същий родъ и число ся употрѣблява прилагателно-то-сказуемо и въ оныя безличны прѣдложенія, въ които подлежаще-то отъ лично-то прѣдложеніе е обърнѣто въ допълненіе въ дателенъ падежъ. И въ които прилагателны-тѣ усѣчены замѣнявать безличны-тѣ глаголы. Гладно ми е (вмѣсто гладенъ сжмъ, яде ми ся). Жѣдно ти е (вм. жаденъ си, жаднѣешь). Безлична-та форма: гладно ми е, жѣдно ти е, може да ся обърне въ личнѣ: Азъ сжмъ гладенъ, ты си эсаденъ.

6) Въ срѣдень родъ въ единств. число ся поставя прилагателно-то-сказуемо още и когато е подлежаще-то му цѣло придавочно прѣдложеніе. „Г-ну И-ву мило и свидно станѣло за народно-то достолѣніе, че не смы го защитили.“ Вѣстні. Македонія.

7) Прилагателно-то-сказуемо. Както и съществително-то, за пълно согласованіе съ подлежаще-то си, иска при себе вспомагателенъ глаголъ, който обыкновенно служи за связкѣ между подлежаще-то и сказуемо-то и ся согласува съ нихъ въ линце и число. Вспомагателный глаголъ — сжмъ — на-времени, при прилагателно-то сказуемо, ся пропуща.

Драгани майка (е) зла,
Не пуща ѡж на хоро. Пѣсень.

## СКАЗУЕМО СЖЩЕСТВИТЕЛНО. НЕГОВО-ТО СОГЛАСОВАНІЕ СЪ ПОДЛЕЖАЩЕ-ТО.

Ази сжмъ обѣла вългарка,
Мени ми й свидна вѣра-та.
Мое сърдце камыкъ ли е?
Мон нозъ дрвѣе ли сж?
Мон очи звѣзды ли сж? Пѣсень
Досега той е былъ ваше око.
А па за клети сюрмаси
Крило обѣ Чавдаръ войвода. Пѣсни.

Въ тыя примѣры сказуемы-тѣ сж изразены съ имена съществителны; изъ нихъ ся види, че сказуемо-то-съществително ся согласува съ свое-то подлежаще само въ падежъ, а въ число и родъ може и да не ся согласува съ непс.

— 19 —

Сказуемо-то- сжествително ся согласува съ свое-то
подлежаще и въ родъ само тогава, когато имя-то му има двѣ
окончанія (за мъж. и женский родъ). което ся често случава,
кога ся говори за нѣкой одушевленъ прѣдметъ. Напр.

Азъ сжмъ бѣла Българка,
Мени ми й свидна вѣра-та.

Ако говореше за себе мѣжь, то не щеше да каже: сжмъ
бѣла Българка, — а казалъ бы: сжмъ бълъ Българинъ. Такова
согласованіе ще найдемъ и въ слѣдуньщи-тѣ пѣсни:

Хайде се мома потурчи,
Царска царица да бѣдешь...
Нѣмашь мѣсто въ рай да бѣдешь,
Че си была стара кума.

2) При двѣ, или повече подлежащи, употреблены въ единств. число, сказуемо-то- сжествително ся поставя въ множеств. число.

Асѣнь и Петръ сж были братѣ.
Св. Кирилъ и св. Методій сж Апостоли славянскы.

3) Вспомагателны-тѣ глаголы, всичкы-тѣ вообще (сжмъ,
бывамъ, ставамъ и пр.) обыкновенно ся согласуватъ съ под-
лежаще-то въ лице и число, а въ составны-тѣ времена и въ
родъ.

Даль има вѣренъ побратимъ,
Или е лѣга станало,
Че има мома между насъ.

Тукъ придавочно-то прѣдложеніе — че има мола между
насъ, ся взима за подлежаще въ срѣдень родъ, съ което ся
согласува вспомагателный глаголъ — е станало.

4) Има такыва случаи, гдѣ вспомагателный глаголъ при
сказуемо-то сжествително ся согласува не съ подлежаще-
то, а съ сказуемо-то, именно — кога говоряще-то лице има
на видъ да обърне вниманіе повече на сказуемо-то, нежели на
подлежаще-то.

О! това сж сладкы сльзы, сльзы отъ благополучіе.

2*

— 20 —

## II.

### СОГЛАСОВАНІЕ НА ОПРЪДЪЛИТЕЛНЫ-ТЪ ДУМЫ СЪ ОПРЪДЪЛЯЕМЫ-ТЪ.

Край Рибаревы пьстры ми полы
Песчанъ си лѣе быстры-тѣ струи.
Пон, прохлажда тѣлсты ми стада,
Морны жетвары въ лѣтины-тѣ эсегж. . . .
Че си казва Сидеръ юнакъ
На неговъ си дрѣновъ кривакъ. Козловъ.
Доведе впренз берберинъ, та ю косы-тѣ обричи;
Скронъ ю рухо войнічко, че ке на войскѣ да иде.
Собрале ми се юнаци, юнаци войска броена. Пѣсень.

Опрѣдѣленіе-то быва два рода: а) опрѣдѣленіе прилагателно, което ся изражава чрѣзъ имя и мѣстоименіе прилагателно: „морны жатвари, лѣтня жега... неговъ дрѣновъ кривакъ“ и проч. — б) опрѣдѣленіе сжествително, изражаемо съ имя сжествителю, което ся согласува со своїх-тѣ опрѣдѣляемых думк само въ падежъ: „юнаци — войска брояна.“ Послѣдне-то опрѣдѣлепіе ся нарича приложеніе.

#### а) Согласованіе на прилагателны-тѣ опрѣдѣленія.

Опрѣдѣлителна-та дума съ опрѣдѣляемых-тѣ, по общій смыслѣлъ, составлява одно понятіе. И пійдѣ това единство ме- жду частны-тѣ понятія не ся изражава тѣй добрѣ въ грамма- тическы-тѣ формы, както въ прилагателно-то опрѣдѣлепіе: то ся согласува съ своїх-тѣ опрѣдѣляемых думк во всичко — въ родъ, число и падежъ.

Я речи, Гюле, элъви си,
Злъви си Ради помлади. Пѣсень народна.
Азъ носк сьрце юпачко.
Гласъ имамъ людень Загорскы. Дума.
Не радвай ся на ранняго юга. Пословица.
Бѣгай, бѣгай, самодиво!
Данъ те вьрзамъ брзу копю за опашкѣ. Пѣсень.

При пѣколко опрѣдѣляемы, употреблены въ единственное число, прилагателно-то опрѣдѣлително ся поставя въ множественно число.

— 21 —

ЗНАЦИ ПРЪНИНАТЕЛНЫ.

Кога при едиж опрѣдѣляемъ думк ся случатъ иѣколко прилагателны опрѣдѣленія, тогава качествены-тѣ прилагателны, които придаватъ на прѣдложеніе-то характеръ на слитно прѣдложеніе, ся отдѣлатъ едно отъ друго со запятаяж. На противъ, два, или иѣколко опрѣдѣленія прилагателны, при които прѣдложеніе-то ся остава просто, не ся отдѣлатъ съ никакъвъ знакъ. „Какъ мя мысЛИШЬ, геръьовско ли лладо ягне? Че си казва на неговъ си дръиновъ кривакъ.“ Козловъ. „Гласъ имамъ льденъ загорскы.“ Въ тыя прѣдленія намираме по двѣ опрѣдѣленія прилагателны при едиж опрѣдѣляемъ думк, и тыя опрѣдѣлителны думы пѣматъ помежду си запятаяж, зачтото при всичко това всичкы тыя прѣдленія си оставатъ прости. „И конь ти е морепъ, потенъ.“... „Истина-та наука е една и сжща за всичкы-тѣ народы, не сжществува пьылска, фреп-ска, англійска, или гръюшка наука.“ Въ тыя примѣры всичкы-тѣ прилагателны опрѣдѣленія, при едно опрѣдѣляемо, сж отдѣлены едно отъ друго съ запяты, зачтото и двѣ-тѣ прѣдленія сж слитны: въ нихъ всяко едно отъ опрѣдѣленія-та, които ся намиратъ при едно опрѣдѣляемо, може да бѣде развито въ особо придавочно прѣдленіе. Кога ся намиратъ иѣколко прилагателны качествены при едно опрѣдѣляемо, то това може да служи за бѣлѣгъ, че прѣдленіе-то е слитно. Напротивъ, относителны-тѣ прилагателны, притяжателны-тѣ мѣстоименія и числителны-тѣ имена, соединены съ едно качествено прилагателно, повечето сж бѣлѣгъ на прѣдленія просты, и затова не ся поставя между нихъ запятая.

б) Согласованіе на сжествително-то опрѣдѣленіе.

Ще идешь, сынко Чавдаре,

Еднічко чедо на майка.

Имамъ сына — работника,

Здравко вѣнко, цвѣтне меризливо!

Мемы бережъ ли та, кыткы выжтъ ли та?

Собрахе ми се юнаци,