249

ВЕТ — ВЕЧ

въ ђ ветха. Яр. Тайд. 1356 г. (см. у Григ. о яр. стр.
91—93, 118). Того же лѣта еще съ веснѣ небеснаго
мѣсяца абрѣля конецъ ветха, также и маія нового,
быша морози велицы по 9 утръ. Псков. І л. 6979 г.

ВЕТЪХЪИ — vetus, παλαιός, старый: — Иже износить
отъ съкровища свокго новая! и ветъхага. Мө. ХІІІ. 52.
Остр. ев. Никто же павъ ветхок абик щость новаго.
Лук. V. 39. Не заповѣдь новъ пишъ вамъ. но заповѣдь
ветхъ. Рим. 1. II. 7. — Бѣсте ђ жить ветхыхъ. Лев.
ХХV. 22. по сп. XIV в. Да ђѣсте ветхаям ветхыхъ.
т. ж. XXV. 23. по сп. XIV в.; т. ж. XXVI. 10. Вси
людове края новая до ветхихъ соблюдохъ ти. Ппс.
ППС. VII. 13. И ђ тѣ (всѣхъ) заповѣдано обновити
ветъхии миръ. Дог. ИІ. 945 г. Новыі Адамъ ветхагао
съ пасеть. Гр. Наз. ХІ в. 11. Ветъхыя слѣды мѣ-
нать (Σχρχισίο). т. ж. 261. Новъи въ ветхама мѣсто. т. ж.
101. Отъ ветъхыхъ повѣстіи и дѣлъ. т. ж. 285.
Хожаше с Берестоваго на Днѣпръ, на холмъ, кдѣ ны-
нѣ ветхъи манастырь Печерьскій. Пов. ер. л. 6559 г.
Хота ђ Батъ ветхыхъ своихъ грѣховъ (отпущены).
Пис. Влад. Мон. 1096 г. А шплатпѣхъ же вѣдаа боу-
ди, тко шплатпѣ ветхыя живовыскыя жертвы соуть.
Никиф. м. на Лат. до 1121 г. — Шже пошибакь
мѣжескому женоу любо дчѣръ. то кназю мѣ гривенъ
ветхъми кнамі. Мур. гр. Нов. 1199 г. Днесь ветхаа
конецъ пріаня и се быша вся нова. Кир. Тур. 20.

— ветхій: — Въземьше вретища ветха на ослѣ свога и
мѣхъи ветхы виннѣ и сапози ветхи и заплачены на
ногъ имъ, и ризы поветшаны по нихъ. Иис. Нав. IX.
4, 5. И въя (Авдемелехъ) ветхи порты и ветха оужа
(παλλιά, veteres). Іер. ХХХVIII. 11. Аще же бодеть
ветхаго моста потвердіти нѣколико доскъ. Р. Прав. по
сп. Акад. Видѣ пкъвъ естою ветху сущю. Нест. Бор.
Гл. 43. Дѣлаша мостъ вьсь цересъ Воховою. по сто-
роне ветхаго, новъ вьсь. Нов. І л. 6652 г. (ср. т. ж.
6696 г.). Сроубиша городъ на порозѣ новъ, ветхы
сметавше. як. ж. 6818 г.

ВЕТЪХЪИ ЗАВЪТЪ, ВЕТЪХЪИ ЗАКОНЪ, ВЕТЪХОК ПИ-
САННИК — vetus testamentum, ἡ παλαιά διαβάσθηκα: —
Едино скрѣте вьсѣхъ начало. И ветъхок и нов-
вок оучить писанник. Изб. 1073 г. 243. Къ книгѣ
кѣсть ветхагао завѣта. т. ж. 252. Кънігъи ветхаа-
го завѣта. Ефр. Крм. Лад. 59. Ветъхъи правильныі
законъ (παλλιός, antiquus). т. ж. Ник. 13. Буді же
вамъ всѣмъ кнігы святыя прочитати ветхаго завѣта:
пятеры книги Монсеовыхъ, Бытіи, Исходъ, Левви-
тинкъ, Числа, Девторономіа, еже есть Второзаконіе,
Ісусъ Наввингъ, Судіи, Рубъ, Паілаа, четыре Царства,
останцы Царствъ, Ездры двой, Есоіньр, Макковей-
ски троя, Ссалтырь, Соломони Премудрости, Притчы
Филоппіавскіи, Пѣсни пѣснемъ, Еклисіастъ, Ювъ,
пророкъ ſі: Юіоса, Амосъ, Михаі, Юіль, Юна, Авдѣй,
Наумъ, Аввакумъ, Софоніа, Аггеа, Захаріа, Малахіа,
Іереміа, Іезекіль, Даніль, Исаіа. Сказ. о книги. истин.
и ложіи. Нъ и отъць ветъхоу не вѣдѣ, нъ и сынъ по
новоуоумоу завѣтой. Супр. р. 234. (Ю. Злат.). Ни въ

ветъхъихъ прѣвъими сватѣими мѣжки оуправило са,
и въ новѣмъ не повелѣ ноуждеє такожде законъ.
т. ж. 274. Како ветъхъи законъ обетѣша. како но-
вый ђзвѣштаетъся. Глаг. Кноц. 838. (Епис. Кнпр.).
Въ ветѣсѣмъ законѣ. т. ж. 351. (Ю. Злат.). Видите
уже тщю надежду ветхаго закона. Кир. Тур. 15.

ВЕТЪХЬИ ДЬНЬМИ — antiquus dierum, παλαιός ἡγερών: —
Ветъхъи дьньми. Дан. VII. 9, 13, 22 (ср. обетшалты).
Ветъхъ дьньми садеть (παλαιός). Гр. Наз. ХІ в. 310.
Дондеже приде ветъхъи дьньми. Панд. Ант. ХІ в.
гл. 130. Азъ есмь, его же видѣ Даніль на облафѣхъ
небесныхъ, подобіемъ сына человѣча, съшілѣша до
ветъхаго днемъ. Кир. Тур. 26.

— ветъшь, ветъшати. Др. Чеш. wetech, vetchý, vetchost;
Лит. vetuszas; Лат. vetus, vetustas.

ВЕТЪШАНЪ — vetus: — Чтите писавливая Бога дѣя,
а не клените, занеже книги ветшаны, а умъ молодъ,
не дошелъ. Лавр. л. запис. Да благословилъ есми своей
тещи Марьѣ Онисимовѣ шубу кунью ветшаную. Дух.
Леони. Дм. нач. XVI в.

ВЕТЪШАТИ, ВЕТЪШАЮ — veterascere: — Вълагалища не ветъшашацца (ρη παλλιούμενα). Лук. ХІІ. 33. Остр. ев.; Панд. Ант. ХІ в. гг. 98.

ВЕТЪШИНА: — Съходатан ветъхоумоу и новоумоу...
напіж ветшіні обнові. Мин. Пут. ХІ в. 103; Мин.
май. ХІІ в. 117.

ВЕТЪШИТИ, ВЕТЪШЪ — παλαιόν: — Аще беміною
переть п ветъшить ризъ. Уст. Корм. ХІІІ в. — См.
ОВЕТШИТИ.

ВЕТЪШЬ — παλαιότης, vetustas: — Да оубѣжавъ писа-
нія ветшіи поработакъ новости доуховыньп. Гр.
Паз. ХІ в. 221. — Ср. ВЕТЪХОСТЬ.

ВЕТЪШЬИ — amplius temporis, ὁ παλαιότερος: — Ветъ-
шіи въ епіскоупии раздѣлякъ. Ефр. Крм. Крв. 118.

ВЕТЪ? — Три вети златы, и у тѣхъ ветен повѣшены
три канділа. Сказ. Ант. Нов. (по Конен. сп.).

ВЕХЪТЪ: — Бѣмылса в мовници и отрѣса веттемъ (по
Или. сп. — вѣтемь; въ Лавр. — ветѣхомь). Пов. ер. л.
6578 г. (Перелса л.).

ВЕЧАНИКЕ: — Бѣси иного разоплають на бѣдѣ. иного
парностью. другаго гнѣвомъ надімають. йного на ве-
чанье. йного на гордость. Панас. сб. 64.

ВЕЧЕРАТИ — см. ВЕЧЕРАТИ.

ВЕЧЕРЕВАТИ — соенаге, δειπνεν: — И тако достоінть
причаститися отъ рукъ его, яко отъ рукъ Христовы
вечеревавша. Грам. патр. Ант. 1394 г.

ВЕЧЕРОЙДЬ: — Въ вечероѣди и въ питьи пскоусни.
Никон. Панд. сл. 15.

ВЕЧЕРОЙДВНИК: — Въ вечероѣдѣ(ни)ихъ и въ питьи
пскоусни (др. пер. — въ варивогаѣднихъ). Никон.
Панд. сл. 15.

ВЕЧЕРЪ = ВЕЧЕРЪ — vespera, ἐσπέρα: — Облази съ
нама. тко при вечерѣ кѣсть (πρὸς ἐσπέραν). Лук. XXIV.
29. Остр. ев. И бѣгъ вечеръ ї бѣгъ заоутра. Вит. І. 5.
по сп. XIV в. Подъ вечеръ (τὸ πρὸς ὑφ' ; ad vesperum).
т. ж. XXIV. 11. по сп. XIV в. Отъ прѣдавшылаго

250

251

ВЕЧ — ВЕЩ

вечеръ. Изб. 1073 г. Рчи тако Ирославоу. даче медъ
мало. а дроужинъы много. да къ вечероу въдати. Нов.
І л. 6524 г. Темъ вечере перевозиса Ирославъ. т.
ж. 6524 г. На Сулѣ бившеса с Половци до вечеря
бъхійо ухалѣна. Поуч. Влад. Мон. Погасоша вечеру
зарп. Игорь спитъ. Сл. ппк. Игор. Вечеръ съ гусульми
п сопѣльми. Паис. сб. 87.

вечеръ, какъ нарѣч. — вечеромъ: — Вечеръ ли или
полюноци, или въ коуроглашеник. или заоутра. Мр.
ХІІІ: 35. Остр. ев. Не хожеше зать по невѣсту. но
приводаху вечеръ. а завт тра приношаху по неи что
вдауче. Пов. ер. л. введ. Вечеръ въ суботу придоша
двѣ женѣ. Кир. Тур. 36. Въ четвертокъ вечеръ по-
горѣ градѣ Островъ. Псков. І л. 6980 г.

вечерѣ — вечеромъ: — Оже нелѣ са будеть прича-
щати лѣто, пли полѣ лѣта, то ополоснутиса вечеръ, а
на оутрик комѣкатъ. Вопр. Кир.

вечеромъ: — Загорѣ лоса въ недѣ лю вечеромъ и горѣ
до обѣда. Псков. І л. 6967 г.

— ср. вьчера, вечеря. — Лит. vakaras. Лат. vespera. Греч.
ἰσπέσχ.

ВЕЧЕРЬНА — см. ВЕЧЕРЬНА.

ВЕЧЕРЬНИИ — прил. отъ сл. вечеръ, ἐσπερινός: —
Межю вечерними (ἐν πλεισσον. τῶν ἐσπερινῶν, intermedium
vesperarum). Лев. XXIII. 5. по сл. XIV в. Жъртва ве-
черѣная. Изб. 1073 г. Въ вечернии посвѣтъ (по П.—
на възризаник посвѣта; εἰς λυχνοχλίσιν; ad luminaria
accendenda). Ефър. Крм. LXXXVII. 27. Вечерѣная
трапеза. Уст. п. 1193 г. 202.

ВЕЧЕРЬНАЯ = ВЕЧЕРЬНАЯ = ВЕЧЕРНА — вечерня,
церковная служба: — Въ вечернял и въ деватыя ча-
сцы (ἐν ταῖς ἐσπέραις). Ефър. Крм. Даод. 18. И въ патѣкъ
той недѣ ла, въ годъ вечерняла прихожаше къ бра-
тип. Нест. Жит. Ееод. 10. Повелѣ имъ пѣти въ цркви
стою вечернюю. Нест. Бор. Гл. 40. Ищеренигова до
Кѣ лева. нестишь юздѣ ко щю. днемъ есмъ переѣз-
дили до вечерни. Поуч. Влад. Мон. Вечерню поо-
щимъ. юдинъ ὥ дылакъ зараженъ бѣ ὥ грома.
Нов. І л. 6625 г. Вечерняла поктѣва въ цвѣвиц ста
Георгія. Уст. п. 1193 г. Въ врѣма чтенна кьплють
вечерну. Уст. мон. до 1200 г.

ВЕЧЕРЯРЬ — соена. δεῖπνον: — Възлеже на вечері. Ю.
ХХІ. 20. Остр. ев. Κγда твориши обѣдъ или вечерю.
Панд. Апт. ХІ в. (Амф.). Острыйхъ ся на вечерю
(εἰς τὸ δεῖπνον). Пат. Син. ХІ в. 267. Въквмаахоу ве-
черъ тѣхъ. Изб. 1073 г. Сладъкая вечеря и слать,
хлѣбъ ти соль, новага ладъ. Гр. Наз. ХІ в. 75. Зва-
ныя на царьскую вечерю. Кир. Тур. 55. Вечера ради
ничьсоже варити подобакть. Уст. по 1193 г. 202. Ви-
динши обѣды и вечеря и питѣния и прелесть и говоръ.
Златостр. сл. 20. Поставльшемъ корабльникомъ ве-
черю. Жит. Ниф. ХІІІ в. 88. Шгнь съгнѣ тившѣ
вечерю собѣ готовлахоу. Жит. Ееод. Ст. 150. По обы-
чаю обѣды и вечеря за бѣ днія не сътворено (τὰ ἐξ
ς ἀριστοδεῖπνα). Георг. Ам. 275. Съ вечерю обѣдъ
совокуплати. Паис. сб. 131. (Ю. Злат.).

252

— Вечери твоен таиной. Это молитвословіе введено въ
четвергъ великій при Юстинѣ въ 574 г. (Кедр. 1. 9).

ВЕЧЕРЯНИК — то же, что вечеря, соена, δεῖπνον: —
По вечеряны (— по вечери). Лук. XXII. 20. Гал. ев.
ХІІІ в.

ВЕЧЕРЯТИ = ВЕЧЕРАТИ, ВЕЧЕРЯЮ — соенаге, δε-
πνεύν: — Оготоваи чьто вечераж. Лук. XVII. 8.
Остр. ев.; Панд. Апт. ХІ в. (Амф.). Сствори не вечер-
равшимъ лещи и собѣ и тѣмъ. Златостр. 69. Како и
года дрсвьнни ти оученикъ преданик готоваше на
мя. вечерял льствию, ковьникъ не правдьднѣ. Воскр.
Триод. Цвѣтник. ХІІ в. 38. Вечеряхомъ. много же бес-
довавшисе (coenavimus). Жит. Порф. 15. Мин. Чет.
фебр. 288. Гробъ велии ископавъ Птоломѣи повелѣ
художникомъ в немъ вечеряти (δεῖπνοσι). Георг. Ам.
251.

ВЕШЬНИИ — прил. отъ сл. весна: — А заводъ той
землі отъ Юрквєской границѣ простыю въ верхъ...
и Мачиномъ въ низъ по вещьюю водою. Грам. ки.
Из. Мст. 1148 г. Ъзъ бити въ вещней и зинней. Уст.
гр. м. Кирп. Конст. мон. 1392 г. По Николинѣ дни по
вещнемъ. Разъвзж. 1569 г.

ВЕШЬНИАКъ: — Межа... по рѣчкѣ по Турокуріѣ да
по вещняку по Зиновецкую рѣку. Нов. Куп. XIV—
XV в.

ВЕЩИК? — Радоукѣсьа зовомъ симъ вещицкъ (тойто
тο πλεονέκτηχ). Гр. Наз. ХІ в. 243.

ВЕЩЪ = ВЕШТЬ — res, opus, περιγχρ.: — Повѣсть о
извѣстныхъхъ въ насъ вещехъ. Остр. ев. Лук. І. 1.
Истала вещи прѣходаша мокъ (кааньство (гет excel-
dentem vires infelicitatis meae). Пат. Син. ХІ в. 44.
Калажьдо иже на насъ вещи кгда право носать пра-
вильнааго доброчинкня. пли юдиного ж' ламъ при-
тажакъ палища. Ефър. Крм. 218. Кокаждо вещи радъ
(ταγυματος; dignitatis). т. ж. Сард. 10. Вешти беза-
коньны твораштала. Изб. 1073 г. Любосластынѣла
вешти. Сб. 1076 г. Бы же тъгда вещь пречюдьна и
плачъ велкъ икъ п по мрѣтвѣмь. Нест. Жит. Ееод.
8. Бжѣствное еуагъ съложже (евангелисты) не яко
же по полючаю вещьку оучиниша ни подобаше бо
нѣ извѣсто кокаждо бывшихъ. яко же имѣлише чинъ
тако положиша. Уст. Мон. д. 1200 г. Съкрѣю ли вещь
сюи или щбличю Марию. Златостр. ХІІ в. Въ житеи-
скыхъ вещехъ тручаются человѣки. Кир. Тур. Князь
не самъ впадаетъ во многія въ вещи злъя, но думцы
вводятъ. Сл. Дан. Зат. Слышахъ вещь предивьну ш
бѣжны тѣхъ старець. Пат. Печ. (И) томъ. иже вещь
страшна сътворился въ манастыри Перскомъ. т. ж.
Нѣкая вещь монастырская приключися отъ паденія
животнаго. осквернену быти съсвѣд. Полик. посл. Пат.
Печ. 5. Аще ли изгониши мя идѣ въ инв странѣ. и
потомъ възвращусю, дондеже вещь си минеть. т. ж.
Истиннѣ юбѣтье въ грѣбалянса ὥ всакою зълъи
вещи. Пар. 1271 г. Отверзенѣ бо ему бѣста отъ Бога
очи сердечнѣи на церковную вещь, оже пещися цер-
ковными вещьми. Лавр. л. 6702 г. Послаша послы

253

ВЕЩ — ВИД

свои... к царю и к патріарху, прося отъ нихъ бла-
гословеніа и исправленіа о непотребныхъ вещехъ, при-
ходящихъ съ насиліемъ отъ митрополита. Нов. Г. 1.
6861 г. Идѣже бо въздержаніе и постъ. удобь свер-
шається послушанія великая вещь. Грам. патр. Консп.
1377 — 1388 г. Помпнаєть папу Римскаго, а не па-
тріарха Царяграда, и иныя вещи многія не по обы-
чаю земля Руския. Нов. Г. л. 6950 г. Како страны
ваша и како вещи. Козм. Инд.

— вещи, имущество: — Съсоуди твои и вещи твоял.
Никон. Панд. сл. 36. Аще въ истинну свое имѣя се да
творить, да отпадаетъ своея вещи и да възвращають
ю. Зак. Грец.

— дѣю, πράγμα, negotium: — Творити вешть (negotium transire). Ефр. Крм. Ник. 17. Мирськіхъ вещній строенік. т. ж. Халк. 3. О строкніныхъ вещь. т. ж. Ник. 1. Въ митрополію отъвьсоудоу сътѣкатиса всѣмъ имоющімъ вещи. т. ж. Ант. 9. Что есмь слышалъ, ажь въ Пьсковѣ миряне судатъ поповъ и казнятъ ихъ въ церковныхъ вещѣхъ. Грам. митр. Кипр. Псков. 1395 г.

— тяжба, πράγμα, negotium: — Клирикъ клирику вещь
пмѣя. Никон. Панд. сл. 63. Халк. 9. Всякъ вещь
имѣяи съ етеромъ что, которую каку, самъ ся стоя съ
нимъ и вземля отъ него. Зак. Грец.

— проступокъ, facinus, παλιστή: — О съгрѣшшуппхъ
въ различныхъ вещьхъ (грѣбѣхъ). Ефр. Крм. Даод. 2.

— Пришьстьиці истаньныхъ вещи Никепскааго сѣбора
(εξέπλων, exemplariorum). Ефр. Крм. Кρω. 134.

— вещество, ὕλη: — Опоцікъ таю сѣно вещь. Ис. Х.
17. Въ шестъи дьны Бѣ вещь съставнѣвъ и образнѣвъ
и оукрасивъ. Гр. Наз. ΧΙ β. 357. Яко же бо рхътво
огньоекъ и въ желѣзѣ и въ камени. невидимо и не-
сказаньно. тако оубо и зачатікъ м.ладенцю. въ нѣѣ-
пѣи и безличнѣи вещи оутробнѣи въваланоу. растетъ
къыиждо оудъ. Пал. XIV в. — Ср.: Огнѣ горнии безъ
вещи к. а. доинніи огнѣ съ вещию. Ю. екз. Шест. 1263 г.
А творѣцъ великъи ни съсоуда трѣбоукътъ, ни вещи.
т. ж. (Калайд. 139).

— природа, естество, φύσις: — Будете причастьиціи
Божія вещи. Еф. II. 3. Съ тварникъ съчетачаа (съче-
тавая?) вещь надѣбнѣнія. Гр. Наз. ХІ в. 62. Сж.
проута изашьны вещи. Мин. Пут. ХІ в. 11.

— стομένο: — Небо и зема и море и въсą оутваръ
великая си вещь Бѣйм. Гр. Наз. ΧΙ β. 244.

— ὑπόστασις: — Шбразъ вѣщи кго (по др. сп. собѣства).
Евр. Ι. 3. по сп. 1307 г.

— Не вещь чьтоуще. не боуди. нъ образоу. таю же
крътоу прикладъ. Ю екз. Бог. 256. Къ Адамоу убо
простыми словесы пристѣпи, а къ Иову вещьми. Зла-
тост. сл. 3. Самоу вещь съсмотрѣвъ. Итпоа. Антихр.
1. Заря бо таю порти суть свѣту. вещь бо есть сяне
свѣту. Паис. сб.

— Римлянскимъ вѣщемъ съпротивствовати. Прол. ион.
28.

по вещи: — Ирини... таже имень по вещи наречена

бъсть. мнѣть ж. оубо вьсь и печаль ў црквѣ ў го-
нить. Жит. Θεοδ. Ст. 42.

вещю: — Не всѣщій семъ гдѣеть быти. нъ Σλωνε-
ніемъ печалнѣихъ. сжущі бо въ печали тьмнѣнша дѣь
нощи мнать. Упър. 233. Не оупъванніемъ нъ вещнѣй.
Мин. Пут. ХІ в.

— Ср. Гте. vaihtis; А.-Сакс. vith; Др.-В.-Н. wiht.

ВЕЩЬНЬИ = ВЕШТВНИИ — прилаг. отъ сі. вещь: —
Не всѣа вештѣваія соуть болѣнна. Изб. 1073 г. И мнози
вештьнии сълоучан. т. ж. Ни хотѣнью разінченік
ни нраву. ни силѣ ни дѣствоу ни другаго етера. еже
вещьюю. и всѣмъ въ насъ раждають раздѣлѣ. Ю.
енз. Бои. 83.

— Предаи имѣнне свое предъ послухы, да външшеть
первое, что свободъ, что ли дати убогимъ, что ли
дѣтемъ, ли и сердоболи, ли и другомъ, или женѣ венк-
нѣи, ли иереомъ. Зак. Грец.

— Івѣ в себѣ дебельство вещьююкъ. бечинкъ несеть.
Изб. 1073 г.

ВЕЩЬСТВО — ὕλη, materia: — Отъ злата или иного
вещьства. Ефр. Крм. Труа. 101. С) вещьства же при-
пимъ тѣло. Гр. Наз. ΧІ в. 154.

— Гарость бо на беззаконныя нандетъ и тогда оуѣ-
датъ гдѣ есть ихъ вещество. Юв. ХІХ. 29.

ВЕЩЬСТВЬНЬИ — ἔνυλός: — Миръ вещьствынъ п ви-
димъ (λυκός). Гр. Наз. ΧІ в. 153. Вещьствна щгна
пламень невепцъствыні оугасша. Прм. о. 1250 г.

ВЗЖЕ (ВЛ. Ж) — см. ВЪЖЕ...

ВЗ (ВЪ З) — см. ВЪЗ...

ВЗБЕНЬ (В.) — веревка, арканъ: — Не емлите съ собою
доспѣховъ, ни цитовъ, ни копи, ни сабель, ни стрѣлъ,
но такомъ емлите съ собою взени едны, и ременіе, и
ужища... Рязанцы убо махающеся взеньми, и ре-
меніемъ, и ужинпе, и спечью успѣша. Др. лѣт. І. 272.

ВИВЕРИЦА — то же что вѣверица — вѣкна, sciurus: — Ἁδδωσι κδνδ ἐνπεριδδ ἤ πναλατα. Дуб. сб. XVII в. 178. Прав. об. удавл. — См. ВЪВЕРИЦА.

ВИГНОСЪ — виноградникъ, vinea, ἀρυτελών: — Аще кто
пондеть въ вингосъ. Жион. Андр. Юр. XXXIII. 135.

ВИДАТИ, ВИДАЮ — вѣдѣть: — Пощеникъ виданни
боуднѣццаа. Мин. Пут. ХІ в. 124. Родъ любодѣи си
ан гдѣ видаете. Златост. сл. 24. И на землѣ живѣ
небнаа видаете (σχηματιζεται). Панд. Анн. ХІ в. гг. 103.
Не видалъ есми неба полъстяна. Са. Дан. Зат.

ВИДИМО, нарѣч.: — Стражьми стрегомъ бѣ всѣми видимо, нъ невидимо съшьдѣ въ адъ съвяза сотону. Кир. Тур. 38.

ВИДИМЬИ — αἰσθητός: — Сь въ разоумѣнныхъ, еже
и сяне видимъныхъ. Гр. Наз. ΧΙ в. 98.

ВИДИТЕЛЬ — ἐπόπτης: — Видите, на видимѣи твари.
Гр. Наз. ΧΙ в. 151.

ВИДОВАТИ (В.) — видывать: — Видоваше же и пѣдную
сию дверцами. Ефр. Сир. XIV в. — Ср.: Славъ Го-
сподѣй. видовати. Супр. р. 212.

ВИДОВЬНИЕЪ — ἐπόπτης: — Видовны. Гр. Наз. съ
тож. Ник. Ир. XIV в.

254

255

ВИД — ВИД

**ВИДОВЬНЬИ:** — (1) во есть видовьно. а дроугое дѣствьно. Ю. екз. Бог. 203. Видовьное по оумоу яко же соуть соуціства. т. ж.

**ВИДОКЪ:** — свидѣтель: — Оже придеть кръвавъ моуже на дворъ. или синь. то видока кмоу не пскати. Р. Прав. Ар. 1019 г. Или не будеть ня немъ знаменита. то привести кмоу видокъ. слово противоу слова. т. ж. Аже начnetь не знати оу кого коупилъ. то ити по немъ тѣмь видокомъ на тръгoy на ротоу. т. ж. Вданъ ты мнѣ свои челадинъ. а ты свокго скота ици при видонѣ. т. ж. Хлапъ онъ видокъ есть былъ (эехтнѣ). Жит. Андр. Юр. XV. 72.

**ВИДОМО, парѣч.** — видимо: — Видомо бо Богъ... избави милостью своюю. Иг. л. 6681 г.

**ВИДОМЬИ** — видимый. кажущійся, visibilis: — Надежда видома нѣсть надежда. Пзб. 1073 г. б. Въся бо видомац. малогодна соут. т. ж. 33. Видомыхъ притче различію (quam videmus, σρώμεν). Θεοδοριμ. ο Ник. Лин. Чем. агр. 47. — Ср.: Стража видома поусти льва велика зѣю. Супр. р. 214.

**ВИДОТВОРЕНЬИ:** — Видотворенок различкъ и качьство. Пзб. 1073 г.

**ВИДЬ:** — зрѣніе: — Човѣства же соуть пать. видъ слоухъ... (брхσις). Ю. екз. Бог. 183.

— видъ, зрѣлище: — И придохо(мъ) же въ Греки... нѣ бо на земли такаго вида ли красоты такоіа. Пов. бр. л. 6495 г. Краснаго вида лова. Никон. Панд. са. 12.

— образъ. εἶδος: — Роди сына по видѣ своемъ. Быт. Υ. 3. Видъ же дъвоці назаменоукажомъ имать. наречить бо са видъ. и очрѣтенникъ и образъ. Изб. 1073 г. 227.

— Доспѣ церковь камену... и всими различными виды украси ю отъ злата и сребра. Ип. л. 6683 г. Весини виды и оустроемъемъ подобна быста удивлению Соломоновѣ святая святыхъ. т. ж.

— видъ невъхлаштенъ (Эεωρία ἀχλινωτος). Гр. Наз. ХІ в. б; Гр. Наз. са полн. Ник. Ир. XIV в. (— умо зрѣніе необузданное. От. П. 2).

— Видъ же ксть подъчинаюкмоц по родъ (ср. РОДЪ). Изб. 1073 г. 227. Расоудимы же чьто е попысть. чьто ли страсть. и колико страстьмъ видовъ. т. ж. 60. А оставленію вида еста дѣва. Ю. екз. Бог. 213.

— грам. терминъ: — Послѣдующа же именомъ суть пять: роди, види, начрътания, числа, паденіа. Ю. екз. Грам. (Калайд. 169). Видъ же именъ дѣится въ сіа: въ первобытно, и дѣйствено, и повѣсто и рододатно. т. ж. 169. Нынѣ же послѣдствующаа рѣчи скажемъ, яже суть сс: изложеніе, залогъ, виды, начрътаніа, числа, образы, времена и супружества. т. ж. 170.

въ видѣ: — Отъ святаго Георгія отъ церкви погорѣ все Застѣнье, а дѣтинца святая Троица ублюдѣ въ виду. Псков. Г. л. 6828 г.

**ВИДЬ:** — Θέχ, зрѣлище: — Всі да видять прединную ту видь. Георг. Ам.

— образъ, εἶδος: — Доментянъ... всякоу видь злоби прешедъ. Георг. Ам. 194. Приложи етеру беззаконную видь. т. ж. 314.

**ВИДЬНЬИ:** — visionis, τῆς ὁράσεως: — Оу кладаза видѣнаго. Быт. XXV. 11 по сп. XIV в.

**ВИДЬЦЬ:** — spectator: — По истинѣ достоинныхъ видѣцъ (ἐπόπτης). Гр. Наз. ΧΙ в. л. 3. Чюдесе того видьи и таиновѣдьи (Эεατής). т. ж. 257. Съ вѣрою иже на въсѣхъ видьца и соудию Бα (ἐφορον, qui considerat). Еφρ. Крм. Ант. 24. Сьподобиса таинъ потаенныхъ видьцъ быти (Эεατής). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Отъ Исаія серафимскаго видьца разумѣемъ. Кир. Тур. 65. Видьцъ же симъ бысть Павльъ егда до третіяго въсхыщеннъ бысть небесе. т. ж. 68. Веселиса Сумешне нездрѣченьнимъ видьче. Треб. 1260 г.

**ВИДЬВНИК:** — зрѣніе: — Видѣникъ (одно изъ пяти чувствъ). Никиф. м. поса. Влад. Мон. Видѣникъ прѣльщати (σρώσιν, osculos). Еφρ Крм. Трул. 100. Но аще прозрѣнія тѣбукъ то азъ ти повѣди. Иди ко стѣма Борисови и Глѣбови и та ти имата дати видѣникъ. Иак. Бор. и Гл. 134.

— созерцаніе, θεωρίζ, contemplatio: — Бытпискокъ видѣникъ. Еφρ Крм. Гр. Нис. 1. Стѣи... πρώσει Τρоици видѣнникъ. Тр. Наз. ХІ в. 310.

— ὄραμα, ὄρασις. visa: — Аште и отъ Бѣйъ явлена певълано бѣдеть намъ видѣнникъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Не бѣди ти мръзъкъ видѣнникъмъ своицѣ т. ж. Видѣникъ нѣкако приложивъ къ пѣнню. Уст. Мон. д. 1200 г. Видѣнникъ оуачаохуоса хоташаці быти (per visa, δι' ὄραματῶν). Иппол. Антихр. 2.

— spectaculum, θεωρίζ, зрѣлище: — Видѣникъ позоровати. Еφρ Крм. Даод. 56 (= 54). Видѣникъ бо бѣ дрѣва. Гр. Наз. ХІ в. 155. Бысть матежь великъ въ Новѣгородѣ на Смена Михапловича... пондоша на него изъ всѣхъ концевъ, яко синая рать, всякы въ оружіи спою великою. Жалостно видѣникъ. Нові. І л. 6795 г.

— θέχ, зрѣлище: — И на всяко видѣникъ (Упир. — и на всю озрѣчъ) доброты корабли. Ис. П. 16.

— ἀπτλασία, видѣніе: — Видѣникъ видѣ въ црѣви. Лук. Ι. 22. Остр. ев.

**ВИДВЕТЕЛЬ:** — зритель. ἀπτπτης: — Породѣ бѣдеть видѣтель. Гр. Наз. ХІ в. 198. Како оубо принесемъ Иезеакла вѣликъихъ видѣтела таинъ і відѣнни. т. ж. 204.

**ВИДИТЫ, ВИЗЕ** — видѣдъ — videre, видѣть: — Банникъто же никъдже не видѣ (ἐνρωκα). Ю. І. 18. Остр. ев. Обращьже са Ιε и видѣвъ въ по себѣ идѣша гла има (Θεσσάμενος). Ю. І. 38. Остр. ев. Красенъ... и добръ видѣніемъ. Никиф. м. поса. Влад. Мон. 64. Истинъ видѣникъ. Жит. Θεοδ. Ст. 110.

257

ВИД — ВИН

258

— смотрѣть: — Въся оубо видимъ на въстокъ (aspici-
mus, ὀρδρμεν). Ефр. Крм. Вас. XXVII. В дому сво-
емь не лѣнитеса. но все видите. Поуч. Влад. Мон.
Прокъ ихъ разбѣжеса, кудъ кто вида. Нов. Іл. 6736 г.

— размыслить: — Остани и да же вижю (dimitte me ut
deliberem, ἄφες σχέφορα). Пат. Син. ХІв. 56. (Трик)
соуть даже о дѣшіи нашеи видимага, словесною же и
похотною и гнѣвивою (quae considerantur, θεωρούμε-
να). Ефр. Крм. Гр. Нис. 1. Вижь како ти начатъкъ
добръимъ дѣломъ поочуєнник стѣихъ книгъ. Сб.
1076 г.

— Лит. veizdmi, veizdéti; Пр. widdai; Гтв. vait, vitum,
vitan; Др.-в.-Н. wizi; Св.-Н. witze; Н. wissen; Лат. vi-
deo; — завидѣти — Лит. pavydeti, Лат. invidere.

ВИДЭТОСЯ — страдат. и возвр.: — Правда в видитѣса съмѣльально (videntur. ὀρδτι). Ефр. Крм. Крв. 138. И оубѣжшаса ὦ сна видѣса сѣдравъ. Як. Бор. Гл. 120. Он же воставъ ὦ сна видѣса полнъ Дха Стго. Нест. Бор. Гл. 10. Не видать мн. са бзй (οὐ φρίονται). Атан. о Меххед. Градете видимиса (veniatis in conspectum - meum, ὀρθνγια μοι). Златостр. са. 8. (Ис. І. 11).

— Какъ то видится, нѣuste отъ паствы истиннаго па-
стуха Христа, но противнаго духа. Грам. Алекс. митр.
1356 г.

— взапмн.: — Со царемъ хощу ся видѣти. Нов. І л.
6907 г.

ВИЖА: — Се сносьмъ вижа она идѣть (іδού ὁ ἐνυπυγλιστής ἐκείνος ἀργετι; по др. сп. с.новижда, сновиццѣ). Быт.
XXXVII. 19 по сп. XIV в.

ВИЖА: въ вижю — въ виду: — Загорѣса отъ церкви святаго Георгіа, и погорѣ все Застѣніе во Псковѣ, толко в вижю дѣтинпа Богъ ублюде. Псков. Пл. 6828 г. (Псков. Іл. — въ виду).

ВИКИТА — сосудъ, βυχίον: — Абиек блаженѣи прпзъвавъ строителѣ крѣвнаго повелѣ налияти вина юже но- шаше викию и дати кмоу.. Онъ же ᾶшьдъ и прѣ- обидѣвъ стааго повелѣнна вълилъ кмоу въ викию мало вина. Нест. Жит. Θεοδ. 20.

ВИКЪ — вм. вѣкъ: — А Васильева земля безъ вывѣта святому Николи и викъ (во вѣки). Нов. дан. XIV — XV в. — (Ср. и кѣпѣ — вм. въ кѣпѣ).

ВИЛА — νύμφη: — Чьловѣкообразнѣ животнѣ, даже и сирны нарочиться рекше вилы (σειρηνα). Георг. Ам. 281. Цвѣти аки виламъ кощѣннымъ въ слѣхѣ мѣсто очи ослажають. Жит. Акак. Мин. Чет. апр. 265. Въ двоевѣрии живуще вѣрують... въ вилы. Пайс. сб. 29. Сл. Христ. (О вилахъ и о поклоненіи имъ въ этомъ словѣ много любопытнаго). Идолъ вилъ. т. ж. 41. Гр. Ид. сл. Требъ кладомъла виламъ. т. ж. 54. Сл. о нед.

ВИЛА — вилка. — См. ВИЛИЦА, ВИЛОВАТЫИ.

ВИЛИЦА — уменьшит. отъ вила — вилка, fuscinula,
хреάγκα: — Сътвори вилицы. Исх. XXXVIII. 3.
(Остр. б.).

ВИЛОВАТЫИ: — Да на березу виловатую. Мън. гр.
1497 г.

ВИМЫГАНИИ (В.) — вѣншній: — На краи опоны вимыя-
нага (τῆς αὐλαίας τῆς ἐξωτέρκς). Исх. XXVI. 4. по сп.
ХV в.

ВИНА — причина, causa, ὑπόθεσις: — Обаче разоу-
мѣнитъ зълобѣ винк. Гр. Ноз. ΧІ в. 319. Виноу по-
стити. Ефр. Крм. LXXX. Самъ же есть начало и
вина бытъю. Ю. екз. Бог. (Врачеве) первоую виноу
недоуга пытають. Никиф. м. посл. Влад. Мон. (И)легъ
не всхотѣ сего. вину река не сдравью. Пов. бр. л.
6611 г. Не буди лживъ, виною тѣлесною сбора пер-
ковнаго не отлучается. Сим. Посл. Полмк. д. 1226 г.
Кыншь словомъ или кокю виною (qua ratione κατὰ
τίνα λόγου). Иппол. Антихир. 2.

— вина, грѣхъ, виновность: — Аще достоить чѣлкоу. поустити женкі своєю по всакои винѣ (κατὰ πλσν αἰτίκν). Мө. ХІХ. З. Остр. ев. И бѣ написаніе винъ яго написано. πρъ Июдеискъ (τῆς αἰτίκῆς). Мр. XV. 27. т. ж. Аще тако есть вина чѣлкоу съ женонѣ. оунк есть не жененитиса (χιτίχ). Мө. ХІХ. 10. т. ж. А всеа вны и стѣлазна и грѣха не обрѣтъ до него (καὶ πλσν πρόφσιν καὶ παράπτωκα καὶ ἀυπλάκτικα). Дан. VI. 5. Аще попъ и чернень оупніотся беъвре- менно. оу епъпа в винѣ. Церк. уст. в. к. Яр. 1051 — 1054 г. Како без впытъ заклакмъ ксьмъ. Як. Бор. Гл. 91. Аже гнѣ бькѣть закоупа про дѣю. то без впыкъ есть. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Аже мьжо Руосиномъ. и Латинскъмь сважеть дройгъ дрояу безъ винъ. за то платити .Г. гривнѣ сребра. Смол. гр. 1229 г. Техъ волости без винъ не лишати. Доц. гр. Нов. ся Яр. Яр. 1264 — 1265 г.; Доц. гр. Нов. съ в. к. Мих. Яр. ок. 1307 г. Товара силю не грабити. чѣвка не мучити безъ винъ. Грам. Ризж. ок. 1300 г. — обвиненіе: — Винъ съставляти на епископы (αἰτίχ. accusationes). Ефр. Крм. Конст. 6. Не подобасть винъ прилагати никакоіже къ прѣдълаганоумо брашньоу (т. е. роптать на транезу). Уст. по 1193 г. 204. Ту ему правда дад. пши вина его (тутъ онъ будетъ оправданъ или обвиненъ). Грам. Герд. к. Пол. 1264 г.

— извиненіе: — Аще не бъихъ пришлъ и гталь имъ. грѣха не бѣшла имѣли. нынѣ же винъ не имѣть о грѣсѣ своєю (πρόφσιν). Io. XV. 22. Остр. ев.

— пѣня: — Кто разбон оуочинилъ. тому дати вина про
его дѣлу. а товаръ его свободнѣвъ своему лепению.
Грам. Ризж. ок. 1300 г. Со усѣми поборы и съ винами.
Жал. гр. Гал. кн. Льв. д. 1301 г. Ать готягнутъ ко мнѣ
данью и виною. до кого что доидетъ. Жал. гр. Сп. Яр.
мон. до 1345 г. Все судить игуменъ и вину емлетъ въ
домъ св. Спаса. т. ж. А вина посулъ и пересудъ на
полы, до моего ли поидетъ до Спаскаго ли. т. ж.
Аже самъ не можетъ заплатити тотъ истиньныі што
же оуложать его оу виноу, хочетъ ли самъ король
заплатити за нь. Доц. гр. 1349 г. А см вси погосты съ
землами... и с винами. и с поличчѣ. и со всѣ по-
шлинами. Грам. Олец. Раз. п. 1356 г. А другъ у друга
межу переоретъ или перекосить на одиномъ полѣ,
вины боранъ. Уст. Дв. гр. 1397 г. А кого утяжутъ въ

17

259

ВИН — ВИН

рубль, и намѣстникомъ вины полтина. т. ж. А что есмъ воевалъ со даремъ, а положить на насъ въ томъ царь вину. Дог. ур. в. к. Вас. Дм. до 1399 г.

**ВИНОЮ:** — Винокъ далече моляться (трофѣзія; нов. ли-
цемъно). Лук. XX. 47. Остр. св. — Ни единож же
винол. е намъ лавѣ тако схть бозп (ххъ т' оъдѣна сон
тюлоп, nullo modo). Пл. Ер. 68. — Виною бочьствид
(тюфѣзія, sub praetextu). Ефр. Крм. Гирм. 16.

— Ср. Лит. waina; Лати. vaina — culpa; Пр. etwinût —
excusare.

**ВИНАРЬ** — vinitor, хмельохоргъ: — Рече же къ вина-
реви. Лук. XIII. 7. Остр. ев.

**ВИНИКЪ?** — На винники таа волость. Грам. Влад.
1387 г.

**ВИНИСА** = **ВЕНИСА** — драгоцѣный камень: — Виниса
каменъ красенъ, а цвѣтъ жидокъ у него. Тори. кн.
XVI — XVII в. 121.

ВИНИФТЬ — см. ФИНИФТЬ.

ВИНИЦА — см. ВИНЬНИЦА.

ВИНИЦИНА — см. ВИНИЧИНА.

**ВИНИЧИК** — helix, ήλιξ: — Привязана... виничию
осиць. Быт. XLIX. 11. по сп. XIV в. Азъ кемъ ви-
ноградъ. вы же виничик (тă хлѣрхтă). Изб. 1073 г.
13; (ср. Ю. Лат. Анн. XVI в.).

**ВИНИЧИНА** = **ВИНИЦИНА** = **ВИНИЧЬНА** — helix,
ηλιξ: — Оуръзаша щтудѣ виничну едину съ гроздием
(palmitem et botrium uvae unum super eum, хлѣрхъ хze
гъзюнъ στραφήν ξυζ; по др. сп. виничину). Чиса. XIII.
24. по сп. XIV в. Дѣлая виноградъ и подъ виничи-
ною сѣдше. Кат. Ниф. XIII в. 75. Привязана...
къ виничинѣ жребл. Ниноп. Антихр. 7. Кѣда оубо
Гб. повелѣ землѣ прозраноути сѣмена сѣменита. тогда
оубо и виницина въшедংш на землю... Пал. XIV в.
г. 7.

ВИНИЧЬНА — см. ВИНИЧИНА.

**ВИНО** — ува, виноградъ: — Изби градомъ вина ихъ.
и гагодичик ихъ. Песат. 1296 г. Коутна съ соу-
шенъмь винъмь. Ум. и. 1193 г. 207. Ни вина зоба ні
пного швоща. Мин. Чет. февр. 138.

— vinum, δυνός: — В'сакъ чювѣкъ прѣжде доброе вино
нолагастье, и кѣда уопѣтѣса тогда хождѣк. Ю. П.
10. Остр. ев. Остававъ вино свое веселѣ чѣвѣчко.
Суд. IX. 13. по сп. XIV в. А иже придуть гостье да
емлють мѣсачину. на 5' мѣнъ. и хлѣбъ и вино и маса
п рыбы и швоцемъ. Дог. Ол. 907 г. Приде Шлегъ къ
Киевѣ. неса золото и паволокы. и швоцн. и вина. Пов.
ер. л. 6415 г. Ту вся бігала сходатса. щ Грекъ злато.
паволоки. вина. швощеве розноличныя. т. ж. 6477 г.
. нютѣ граду тому въ немъ же князь унѣ, любian
винов пити. т. ж. Сребро и злато вина медъ бо
брашна чтнага. и бѣстрии копи и велицки. Як. Бор.
Гл. 64. Привезоша. ѡ. возъи полъны соунце кърѣчагъ
съ винъмь. Нест. Жам. Θεοδ. 20. О непатіи вана
или пива въ рвѣмя поста. Никиф. м. посл. Влад. Мон.
Питик же многок медъ. и квасъ. винов. Сбор. Троиц.
ХІІ в. Чрѣпахуть ми синее вино съ трудъ смѣшено.

Сл. пак. Иир. Вина не пь. Мин. Чет. февр. 138. Уже
бо Русские сынове разграбиша Татарскія узорочья, и
доспѣхи, и кони, и воны, и верблюды, и вино, и са-
харъ. Сл. о Задон. Акы вино идяше изъ эконы. Новг.
І г. 6903 г.

**ВИНОВАТИ, ВИНЬЮ** — признавать виновнымъ, accus-
sare: — Иже такага винъ виноюжѣ въ грѣсѣхъ сво-
ихъ. Изб. 1073 г. Виноваете (πυσθυνος γνεταλ). Ггори.
Ам. 101. Тѣмъ подобнѣ винуєте Елиниъ... винуєть
же и Жидовъ. Апост. XIV в. предиса. (В.).

**ВИНОВАТЫИ** — хіτіос, auctor: — Съведитеса кто боу-
детъ виновать. на того татьба снитьеть. Р. Прав. Ір.
(по Син. сп.). Кмати свои оу виновата. Мир. црам.
Нові. 1199 г. (Тьвридиславъ) ре даже боудоу виновать.
да боудоу toy мрътъ. боудоу ли правъ. а ты ма
оправи Гб. Нові. I г. 6726 г. Новгородни правн. а
Іарославъ виновать. т. ж. 6778 г. Виновать ли буд-
деть... или правъ боудѣть. Смол. ур. п. 1230 г. А где
буде кто кому виновӑ в томъ городе правити. Грам.
Герд. к. Пол. 1264 г. Бирель правъ, а Армановичъ ви-
новать. Грам. См. кн. Оед. Роср. 1284 г. Аже будеть
Полочаннѣ чимъ виновать Рижанину, а за тѣмъ не
стою. Грам. Іок. Пол. о. 1300 г. Виноватого казнити
по исправѣ. Дог. ур. 1340 г. Виноватыи передъ пра-
вымъ поклонитеса, а взятое отѣдастьъ. Дог. ур. Дм. Ив.
1375 г. А купныя грамоты тон землѣ у Семена всп, а
не виноваты Семену ни чимъ же. Рукоп. Ост. п. 1396 г.
Цѣлова имъ на томъ крътъ што праваго не погвѣбти.
а виноватаго не оправнѣ. Пск. суд. црам. Тотъ чѣкъ до
зарокъ оучнѣ сребро щдавать ком виновѣ. т. ж.

**ВИНОВЬНОВАТИ, ВИНОВЬЮ** (В.) — accusare, счи-
тать виновнымъ: — Себе самого виновнѣ. Панд. Ант.
XVI в.

**ВИНОВЬНЬИ** — auctor. хіτіос: — Се ли въторок вин-
овнѣнок (вор. Васпія). Изб. 1073 г. Подоба бо ксть
кдиномоу всѣхъ виновьнѣпшою быти. т. ж. По винѣ
же и виновьнѣ. Ю. екз. Бои. 82.

— названіе падежа: — И пакъ коеждо пля дѣлится на
паденій пять, еже суть сіа: права, родна, виновна,
дательна, звательна. Ю. екз. Грам. (Калайд. 167).

**ВИНОГРАДЪ** — ζυπελος, vitis: — Ни виногради ни
пищии (ζυπελοι, vites). Чис. XX. 5. по сп. XIV в.
Рече доубрава къ виноградою (τρος ταν. ζυπελον, ad
vitens). Суд. IX. 12. по сп. XIV в. Не виноградъ, нѣ
смокъ нарицаються. Изб. 1073 г. Красни грознове
оумнаго винограда. Мин. Пут. ХІ в. 80.

— vinca, ζυπελων, виноградникъ и вообще садъ: — Из-
вѣркоша и вънѣ из винограда и оубиша (ξεω του
άρελωνος). Мв. XXI. 39. Остр. св. Да не побираеші
винограда (άρελων, vineam). Лев. ХІХ. 10. по сп.
XIV в. Смокъвъ пм'ане нѣкъто въ виноградѣ сво-
кѣмъ. Изб. 1073 г. Троудившнимъса прѣжде въ вино-
градъ. Гр. Наз. ХІ в. 114. И есть бо земля та (Еф-
рантская) около Виолеема красна зѣло на горахъ и
древеса овощная стоять многа... и винограды мнози.
Дан. ил. Рече Еремия: пастуси мнози просмрадиша

260

261

ВИН — ВИР

262

виноградъ мои. Кир. Тур. 32. (= пастыріе мнози рас-
тыша віноградъ мои. Іер. ХІІ. 10). Нъ понеже не бѣ
(Арій) отъ дѣлатель винограда Христова. т. ж. 75.
Ги Бѣ призри съ нѣбсъ и вижь. и поѣсти винограда
свого. и сѣвѣрши иже насади десница твога. Нові.
Іа. 6706 г. Виноградъ бѣаше около рѣки простерлѣса
(άρπελος). Жит. Андр. Юр. VII. 33. Или что церквѣные
земли, воды, огороды, винограды, мелницы, зимовища,
лѣтовища, да не замаютъ ихъ. Яр. Мен. Тем. 1267 г.
Да не вступающацца никто же, ничѣмъ в црквѣны й в
митроноличи, ни в городы ихъ, ни в волости ихъ, ни
в села ихъ, ни во всякие ловли ихъ... ни в вино-
грады ихъ. Яр. Узб. 1315 г. А которые к тѣбѣ не
причастни огороды, винограды, воды, земли... Яр.
Тайд. 1351 г. Или что церквѣные земли и воды, домы,
огороды, винограды, мелницы, того 8 нихъ нихто ни-
чего не замаютъ. Яр. Берд. 1375 г.

ВИНОГРАДЬНЫИ — vîneae.

дѣлатель виноградныі — ἀρπελουργός: — Бѣ глетъ
виноградьноуоумоу дѣлателю. Изб. 1073 г. Вино-
градныя дѣлателя аггели. т. ж.

дѣло винограднон — ἀρπελουργίχ: — Послѣди възь-
ванъм на дѣло винограднон. Гр. Наз. ΧΙ. в. 114.
Възъваникъ на дѣло винограднон. Изб. 1073 г.

ВИНОПИВЦЬ — оіνοπότης: — Си человѣкоядці суть
и винопивци. Грам. патр. Ант. 1394 г.

ВИНОПИИЦА — оіνοπότης, bibax vini: — Вѣчера вино-
пиица. дьньсь водопиица. Изб. 1073 г. Не бѣди вино-
пиица. вьса бо пигиница обнищасть. Панд. Ант. ХІ в.
(Амф.).

ВИНОПИТИКЕ — vinolentia: — Плакатиса и рѣдати по-
вѣльно есть винопитыя любителемъ (тойς тѣς оіνο-
φλυγίζις ἐρασταχις). Панд. Ант. ΧΙ β. (Амф.).

ВИНОЧВАНЬЧИГД — виночерпій, оіνοχόος: — Въспомя-
ноу же посредѣ рабъ своихъ старѣшину хіѣбаремъ
и старѣшину виночваньчигамъ (τον ἀρχιονοχον).
Еφρ. Сир. XIV в. (В.).

ВИНОЧЪРПИЦА — оіνοχόα, ministra vini: — Екл. II. 8.

ВИНОЧЪРПЧИГД — виночерпій, оіνοχόος: — Старѣи ви-
ночерпчицамъ (ἀρχιονοχοος). Еφρ. Сир. XIV в. (В.).

ВИНОЧЪРПЦЬ — виночерпій, оіνοχόος, minister vini: —
И ослажденія сыновъ человѣческихъ віночерпцы и
віночерпицы. Екл. II. 8.

ВИНЬНИКЪ — оіνοχόος, pincerna: — Сътворихъ себѣ
пѣвца и пѣвицы и пища сынъ чьяюѣца. виньники и
виньници (οινοχόους και οινοχόας). Георг. Ам. 97.

ВИНЬНИКЪ — виновникъ, αἰτίος: — Сами бо себѣ быща
винници Жидове. Умр. 244. Саможивыі же жизни
виньникъ. Ю. екз. Бог. 297. Единъ оцѣ всемоу на-
чатъкъ и виньникъ. т. ж. 53.

— виньникъ ейпопъ всѣмъ. Никон. Панд. сд. 35.

ВИНЬНИЦА — оіνοχόα, pincerna: — Виньники и винь-
ници. Георг. Ам. 97.

ВИНЬНИЦА = ВИНИЦА (отъ сі. вино) — ἀποθέπη, cel-
larium: — Винница твога. Втз. XXVIII. 5 и 17. по сп.
XIV в. Иже без времене идеть въ вежю или винницю

развѣ повелѣніа строитель, да отлучится день кедни.
Θεοδ. Студ. Ост. 199.

ВИНЬНИЧЬНЫИ — виноградный: — Ю. екз. Шест.
1263 г. л. 41.

ВИНЬНОВАТИ, ВИНЬНЬЮ — xitixdaxi: — Себѣ самого
виньнжи. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ВИНЬНЬІИ — прилаг. отъ слова вина — причина: — Приложить си словеса виньна (προφασικτικός λόγους, occasionis verba). Втз. XXII. 14. по сп. XIV в. Нѣсть виньнъ Бѣ злуя. Изб. 1073 г. Ти тако оцѣ виньнъ есть сноу естествиемъ. Ю. екз. Бог. 68.

— И ныне кнажо мы са тобе молимъ. как то тъи то-
варъ ўда что еси взаль безъ виньнок винъ. Грам.
Риж. о. 1300 г.

— виновный: — Посадникъ... добилъ челомъ, вели-
комъ князю на всен старинѣ, а за винныхъ осмъ ты-
сящъ сребра взялъ. Нові. ІІІ л. 6894 г.

виньны творити — обвинять, xitixdaxi: — Како
оубо виньна творать. Гр. Наз. ΧΙ β. 115.

ВИНЬНЬІИ — оіνου, vini: — Въ обилии виньнѣмъ пи-
таахоуса. Изб. 1073 г. Не объилѣ виньнааго пития
(хπειρος τῆς τοῦ οἶνου γρίσεως). Панд. Ант. ΧΙ β.
(Амф.).

— виноградный, той ἀρπελού: — Виньнаго. Юр. ев. п.
1119 г. (по др. сп. лознаго).

ВИНЬСТВО — см. ЕДИНОВИНЬСТВО.

ВИНЬЦЕ — уменьш. отъ вино: — Испиевъ винца. Жит.
Андр. Юр. V. 24.

ВИПЛЬ — выпелица (В.): — Врабиа и виплѣ (λάρον).
Втз. XIV. 15. по сп. XV в. — Ср. ВЫПЕЛИЦА.

ВИРА = ВРА — денежная пѣня, замѣняющая смерт-
ную казнь: — Аще ли виру задежутъ кму да дасть
виру за дпъ свою килико задежутъ кму (λύτρον, pretia
redemptionis). Исх. XXI. 30. по сп. XIV в.

— денежная пѣня за убійство свободнаго человѣка;
пѣня за разныя преступленія: — Ти бо (древнѣ)
князіи не сбирах многа имѣния, ни творимыхъ виръ
ни продажь вѣскладаху на люди. но оже будше
правая вѣра, и ту возма даяше дружинѣ на оружие.
Соф. вр. предисл. А на костехъ и по мъртвецѣ не
платити виры оже имени не вѣдають ни знають его.
Р. Прав. по Кар. сп. (= вѣры по сп. Обол.). А въ со-
ровѣ гривенѣ заплатити ему (головнинку) изъ дру-
жины своею часть. т. ж. Володимъръ же ўверкъ
виръы нача казнити разбоиникъы. И рѣша епъи и
старці. рать многа шже вира то на шружыи. и на
кони буди (т. е. по причинѣ частыхъ войнъ вира
должна быть собираема для оружья и коней войски).
Пов. вр. л. 6504 г. А въ холопѣ и въ робѣ виры нѣ-
тутъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Повелѣлъ ясмь
сной свокмоу Всеволодоу ўдати боуицѣ стмōу Геор-
гиеви съ данию и вирами и съ продажами. Грам.
1130 г. Имати пискоупомъ десятиноу ў даниі и ў виръ
и продажу. Уст. гр. Свят. 1137 г. А се даю сватѣи Бо-
городици и епискоюш прощеники съ медомъ, и съ
коунами, и съ вирою, и съ продажами. Уст. гр. Смов.

17*

263

ВИР — ВИТ

1150 г. И се даю святъи Богородици и епископу десятину отъ всѣхъ данеи Смоленскихъ, что ся въ нихъ сходитъ истыхъ кунъ кромѣ продажи, и кромѣ виры и кромѣ полюдья. т. ж. Они же многу тяготу людемъ симъ створиша продажами и вирами. Лавр. л. 6684 г. Оже учивится вира, гдѣ кого утеputъ, и нѣ душегубца изыщутъ, а не найдутъ душегубца, и нѣ дадутъ намѣстникомъ десять рублевъ, а за кровавую рану тридцать бѣлъ, а за синюю рану пятнадцать бѣлъ, а вина противу того. Уст. Двин. гр. 1397 г. А сведется вира, убьють сотцкого въ селѣ, ино тебѣ взяти полтина, а не сотцкого, ино четыре гривны, а намъ виръ не тапти въ Новѣгородѣ, а о убиствѣ виръ нѣтъ. Дог. гр. Нов. и Каз. 1470—1571 г. А въ виру имъ съ Рушаны не тянути. Грам. 1504 г. Дадутъ... за голову вѣры четыре (рубли). Уст. гр. крест. ст. Арт. 1506 г.; Уст. гр. Камн. бобр. 1509 г. А не доищутся душегубца, ино за голову виры два рубли. Уст. Онеж. гр. 1536 г. На крестьянохъ въ томъ вѣры и продажи нѣтъ. Грам. 1623 г. — Ср. Нѣм. wehrgeld. Кар. И. Г. Р. т. I. пр. 478.

дкая вира — вира, платимая общинною: — Аже кто не вложиться въ дикую вироу, томоу людъь не помагають. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). Створиша вѣче на посадника Дмитра и на бралю яго. яко ти повѣлѣша на Новгородьпихъ сребро имати, а по волости куры (кунъ) брати. по коупцемъ вироу дикую, и повозки возпити и все зі. Нов. I л. 6717 г. — Ср. Др.-В. Нѣм. dikèn — dicken — glomerare; Анг.-Сак. ßiegan — tangere, sumere, capere, accipere. Этмюа. 590; Граф. V 113.

покленацъ клепнага вира: — Аще на кого будетъ покленаная (по др. сп. клепная) вира, то оже будеть послуховъ 7... то ти имоутъ вѣроу (= вироу). Р. Прав. по Кар. сп.

— См. о вирѣ. Мысл. объ и. Рус. яз. 109; Chevallet. Orig. et form. 102.

ВИРИТИ — см. ВЫРИТИ.

ВИРЪ — vortex (отъ върѣти, въру; ср. Орлов. губ. виръ — омутъ: миръ что виръ).

ВИРЬВНЬИ — см. ВЪРЬВНЬИ; см. также ВИРЬНЬИ.

ВИРЬНИКЪ = ВЪРЬНИКЪ: — Вирьникоу взати. ў. вѣдьръ солодоу на нѣлю... То то вирникоу съ штро-комь. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.; = вѣрьнику. по сп. XIV в.).

ВИРЬНЬИ = ВЪРЬНЬИ: — А се покони вирния были при Ярославѣ. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.).

ВИРЬНОК = Вѣрьнок: — А иже оубьють огницканина въ разбой. или оубицца не ищоутъ. то вирное платити въ неи върви голова начнетъ лежати. Р. Прав. по сп. Акад. Ино платити имъ судъ князя величкого по старинѣ, а судъ имъ судити и пошлины имати имъ по старинѣ, и вѣрное имъ имати. Обонеж. гр. 1434 г. — см. ВЪРЬВНЬИ.

ВИСЕЕТЪ = βίσεξτος: — И индикта и висекта шрѣте мѣсяца Юулиа нарече. Геор. Ам. 134.

ВИСИ — см. ВЪСИ.

ВИСИКОСТЬ — ВИСОКОСТЬ.

ВИСКАТИ, ВИСКАЮ: — Ико кони вискающе нападающа на жены (more insanientium equorum). Мин. сект. XV — XVI в.; Прох. Жит. Ю. Богосл. XXXIX. Ико, Дионисовъ праздникъ празнѣютъ нечестивии Елинии, вкупѣ, мѣджи и жены, яко и кони вискаютъ и ржѣть. Прав. митр. Кир. (Корм. 1620 г.).

ВИСОКОСТЬ = ВИСИКОСТЬ = ВЫСИКОСТЬ — βίσεξτος, bissexthus: — И високостъ бываетъ на д. е лѣто. Кирик. учен. 6644 г. На четвертое лѣто приходить день имеумъ високостъ. т. ж. Число же лѣтомъ здѣ не писаюшь. в задняя впишемъ по Антипвохыскымъ соромъ, алумъниядамъ, Гръцкими же численцами, Римскы же висикостомъ (по др. сп. высикостомъ). Ит. л. 6762 г. Оустралага сінцьвокъ лѣ. т. и. ă. и. е. днѣвъ. и. ș. чай. по д. мъ лѣ съ бирава днѣ. а. подаімъ мицю имоцущему дни. ки. на. д. к лѣ дни. кө. то високостъ нарекоша... яже ясть ўклиніьскы двократы ș. Нов. Крм. 1280 г. 564. ș ș ў д... высикостъ причтесла. Псалт. 1296 г. Вѣдомо же боуди и се". яко февроуари мѣц за три лѣта имать ки дни. а на четвртое лѣто прибывацѣ к нкмоу днѣ. и то та има дни. кө. и тві гдікте високō. Синакс. Прибылыми день схожихъ часовъ приложиша февралю мѣсяцу и нарекоша и високостъ. Діон. Ар. — Тοῦ τετεράστου συντομέρενου κατὰ τέσσαρα ἔπιμα ἀποτελεῖται ἡμέρα, ἥτις λέγεται βίσεξτος (= δίσεξος). Ю. Дам. О прав. впр. (Ср. Chr. Pasch. Бон. изд. 710 стр. подъ 6124 г.) — Bissexthus, Гр. δίσεχτος — дважды шестой — тотъ годъ, когда 6-е число календъ марта считалось въ два дни. т. е. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 6, 7 и пр. О введеніи bissexthusa см. у Амміана Марцелина (Амм. Маріи. XXVI. 249 — 250).

— Высокосный годъ — несчастный. Ср. Др.-Фран. bissexte = bissêtre — несчасте, бѣда.

ВИСОКОСТЬНЫИ — βίσεξτος, bissexthus: — И егда совокупши все то число сочи пакы колико ти есть дніи високосныхъ, и приложи ко всѣмъ днемъ, и тако можешіи право счисть я. Кирик. учен. Се же бъй лѣто високостное. Перейсял. л. 6722 г.

ВИСЬТЪ — κέγχρος: — Дасть емоу въ очи малою висть. да виличт всю тварь (ορφάλμον τὴν μιχρὰν ἐκείνην κέγχρον, oculum exiguum illud granum). Златостр. XII в.

ВИСТЬНЬИ — очевидный, явный (В.): — Вистьне (φανερώτερον, manifestius). Кирил. Иерус. Ол. Вистнѣе: оуприпѣмѣ. Бер.

ВИСВТИ, ВИШВ — висѣть, хρεμάσθα, pendere: — Обрѣте (Иосфъ) тѣло Христово на крестѣ наго и прободено висяще... Вижу тя... на крестѣ нага висяща. (Хр. Туp. 29. О немъ же писа въ законѣ Моиси: узрите животъ вашъ прямо очима вашима висяще. т. ж. 33. (Ср. Втъ. XXVIII. 66).

— Въ сеіі обоях заповѣдникъ вьсь законъ и пррци висать (χρεμάχνται). Мв. XXII. 40. Остр. ев.

ВИТАЛИЩЕ — hospitium, πανδωχείον, habitaculum, μο-

264

265

ВИТ — ВИШ

v': — Въ витазници на ноути (εν πανδωκείω, ad hospitiium). Никон. Панд. са. 12 (Ант. 54). Витальще нарицати. Жит. Θεοδ. Ст. 143. Нѣсть болѣ двою сотъ витальниць (οὐ πλείο τῶν διχωσιον μονῶν εἶναι). Козм. Инд. Отъ порогъ до окиана виталищь. б. (μονᾶς. б.). т. ж. Виташа въ виталищи. витальникъ же лежаше огнемъ боляи. Жит. Триф. 1. Мин. Чет. февр. 2. Идаше въ свое виталище (habitaculum). Жит. Порф. 5. т. ж. 283.

ВИТАЛЬНИЕ: — Виташа въ виталищи. витальникъ же лежаше огнемъ боляи. Жит. Триф. 1. Мин. Чет. февр. 2.

ВИТАЛЬНИЦА — κατάλληλα, diversorium: — Глѣкъ тебѣ оучитель. къде несть витальница идеже пасхоу съ оученикъ молми ямъ. и тъ вама покажеть въсходницѣ веллкоу (нов. обитель). Лук. XXII. 11. Юр. св. п. 1119 г.; Гал. ев. ХІІІ в.; Ев. 1307 г. Донести въ витальницѣ (εἰς ἐπιστορεῖν). Пат. Син. ХІ в. 253. Аще вънинеди въ витальницю. въниди иде же нѣ жень. ни кърчымъ. Никон. Панд. са. 12.

ВИТАТИ, ВИТАЮ — обитать, commorari: — Ръпътаахоу г'лѣже якъ къ грѣшнѣжъ мажкоу въниде витатъ (κατάλλησι). Лук. ХІХ. 7. Остр. ев.; Юр. ев. п. 1119 г. Приходжиці Русь да витай' оу ст'го Мамы. и послѣе црѣво наше. да испиншій имена ихъ. Дог. Ол. 907 г. (по Ип. сп.); Дог. Ип. 945 г. (по Ип. сп.). Витаетъ посредѣ дохой его. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.ф.). Сице бляжене даръ витавшъ въ тебе вы(ноу) ныня свѣтить вѣрою просвѣцціа. Ман. май. ХІІІ в. 9. Виташа въ виталищи. Жит. Триф. 1. Мин. Чет. февр. 2. Вселися Илаковъ идѣ бѣ виталъ офъ кго. Пал. XIV в. 105. — Ср. обитати, обніец.

ВИТАТИСЛ — привѣстововать, здоровається: — см. Кар. И. Г. Р. ІХ т. пр. 739; ХІ т. пр. 60.

ВИТИ, ВИЮ — вить, viere; встрѣчается въ сложеніи съ предлогами. — Ср. вѣтъвь, вѣньцъ. Лит. veju, vijau, vyti — сучить, vystan. vystyti: Лат. vieo, vitis; — вѣлати, вихрь, вивати. — См. ВИТИСЛ.

ВИТИК — στρέψεις; — Огнь же и витьк оутробѣ разг'ѣнныя бѣсъ створи. Ю. Льств. XIV в.

ВИТИИ — rhetor — см. ВЕТИИ, ВИТИИСКИЙ.

ВИТИИСКИИ — прил. отъ витни — ἀρτοσκηνός, rheotoricus: — Витин(с)цип иазъиці. Мин. май. XIII в. 25.

ВИТИСЛ: — Выются голоси чресъ море до Кіева. С. п.к. Игор.

ВИТОВАТИ — обитать: — Въниндаше... ти той витоваше (illuc veniebat). Жит. Март. 17. Мин. Чет. февр. 142.

ВИТЬ (отъ вити) — витан работа (В.): — Столпы... выдѣ.лано витно (γενδορμένον σχινωτέν, [σχινωτένς] — tordu comme une corde de jonc], sinuosis lineis insculpta). Козм. Инд.

ВИТАЖЬСТВО — ἀνδρία, fortitudo.

ВИТАЗЬ — ἀρως, heros: — Латына бестудіе въземше ὕ худыхъ Римлянъ, а не ὕ витазей. Пересл. а. И баху плѣнили Гречесіи витези Рижеуша попа дцеры Ри-

жеуду. Хрокоп. XVI в. (Рум. 744). — Чеп. др. vitēz—vates, věstný řečnik, moudry radu: I kaza všem swym vitězom, panòm, kniežatom, rytieřom s seboю na tu radu jiti. Ziv. sr. Kat. vitěžsky — vaticinus. věstny, moudry wřěči: Sibila vitěžská. т. ж. Vitěžsky — также побѣдоносный. — Ср. withingus.

ВИХАТИ, ВИХАЮ — встрѣчается въ сложеніи съ предлогами.

ВИХЛЯНИК: — Хребтомъ ихъ вихляніе. Посл. Панф. (Псков. І а. 7013 г.).

ВИХЛЯТИСЛА — см. ИЗВИХЛЯТИСЛА.

ВИХЪРъ — ВИХРЪ — ВИХОРЪ (отъ вѣлати) — turbo tempestas, λαλικρή: — Вихрь вельпъ (λαλικρή λευκάν. tempestas magna). Иер. XXV. 32. Въздвине на ню вихъръ (εἰπούσεν κατ' αἰτήσει κονοτέν, pulverem). Пат. Син. ХІ в. 76. Въ вихърѣ пять его. Панд. Анх. ХІ в. (Амф.ф.). А поганого Кобака пзъ луку моря отъ желѣзныхъ велнкыхъ пѣлковъ Половецкихъ яко вихрь выторже. Сл. п.к. Игор. Вихромъ и облакы възвѣстивъ (δύλια λαλικρός κατ' νεφών ἀρχιλικότας). Жит. Еuthm. 63. Мин. Чет. апр. 139. Въ вихрѣ въ вѣтрѣ тонцѣмъ в. пія пришествіна на пла. Мин. ιού. XIV в. а. 95. И отъ великихъ вѣтрѣ и иххровъ развѣяны быша корабли пхъ по морю. Пик. Пут. 1392 г. Вихра лютѣнша союдомъ гонителей лятежь вѣрныхъ възмате мысли (νομιλίας διανομένη διαλέω ὡ τῶν διαλέων ὁδηγός τάς τῶν πιστών ἐπιστρέψει διανομάς, instar procellae multus persecutorum ventes conturbavit fidelium). Жит. Харит. 2. Бысть вихоръ велни (tempestas). Прож. Жит. Ю. Боюлс. XV. 121. Въставъ вихоръ велю боурю сътвори (elevata tempestas). т. ж. 202.

ВИЩЬЕЙИ? — Приела король Угорскыці виццкаго. Пи. а. 6758 г.

ВИЧЬ — ИЧЬ — ИЦЬ — аристанка, образующая имена отческія: — Прѣставися Игорь Ейрославиць. Нов. Г. а. 6568 г. Придоша. Дѣбъ Игоревичь и Василко Ростиславиць. Лавр. а. 6605 г.—Встрѣчается также и въ тормѣ вишь, ищь: — Оба Артreaовицца. Ю. Мая. Хрон. 179. Въсхотѣша Пріамовиці не дати Елини. т. ж. 181. — Образуетъ имя не только по отцу, но и по матери: Олегъ Настасьнѣ (Настасьнѣч), сынъ Ярослава Галицкаго и княгини Анастасіи, второй жены его. Пи. а. 6695 г.

ВИШЕНИК: — Горожъ съ яглъы и вишнеїе. Дуб. сб. XVI в. 115. Утм. о пост.

ВИШЬ — зеленыя вѣтви, хворостъ: — Вишшемъ связшему (βρούλισι). Ю. Льств. XIV в.

ВИШЬНЕВЬИ — ВИШЬНЯВЬИ — прил. отъ с. вишнія: — И стояху на два лика, и койдю своя земли знамя имѣяху на себѣ, и одсяния ови багряни бархаты, а друзни вишневы бархаты. Ик. Пут. 1392 г. (по Сбор. Кир. Бюлоз. XV в.): — Имѣахоу на себѣ ягаты багряна бархата, а дроузіи вишнява бархата). Ножны и черенъ бархатъ вишнень, г.лакой. Ор. Бор. Θεο. Год. 1589 г.

ВИШЬНЯ — см. ВИШЬНЕВЬИ.

266

267

ВИГД — ВЛА

268

ВИГД — spatha: — Другая часть сирѣчь вія. Жит. Онуфр. Мин. Чет. ион. 159.

ВИГДЛИЦА = ВЫЛАЛИЦА (ОТЪ ВѣЯТ) — χεφών: — Вшилицѣ г'геть гоненьа и напасти. Псалт. толк. ХІІІ в. СХХІІІ. 5. Пнения въяльнаго. и виялицѣ (я) не ойоBUвъся. Мин. май. ХІІ в. 34. Сташа д'якъ зли. мразь. выалица. страшно зѣло. Нов. І л. 6642 г.; Нов. IV л. Аки бо выалица въ дому мужеви зла жена. Сл. о зл. жен. Многажды дождю и вѣтром дышнюю или выя- лпци. Паис. сб. 57. Въ вѣтренъ день или въ нощь выалица. Зак. Грец.

ВИГДЛЬ — χεφών: — Богазниж одръжащая Халдѣп- скъна выяли. Панд. Ант. ХІ в. л. 2.

ВИГДИТ: — Изв. 1073 г.

ВЕ. (ВЪ К) — см. ВЪЕК...

ВЛААТИ — см. ВЪЛАГАТИ.

ВЛАГА — izrijs, humor, liquor: — Дроугок. паде на камене. и прозабъ. оусьне. занк не имѣаше владѣ (izrijsda). Лук. VIII. 6. Остр. св. Небо даеть владѣ свою (дробов). Зах. Небо и земля тобѣ служита: оно влагою, а си подомь. Кир. Тур. 48. Дивлюса строб- нѣи ти влазѣ. иже иногда отачеченą бывши отъ слад- кія пінца. нынѣ же So свровое зелик и съхіи хлѣбъ преміюющю тръішить. Сим. Посл. (Пат. Печ. 7). Жи- воти жившіец въ скальвахъ токмо вливаемою водою влагу си прикмлють. Пал. XIV в. 52.

— Не имунце влагы Святаго Духа. Кир. Тур. Притч. о чел. душ. 141.

— Ср. ВОЛОГА.

ВЛАГАЛИЩЕ — см. ВЪЛАГАЛИЩЕ.

ВЛАГАТИ — см. ВЪЛАГАТИ.

ВЛАГОТА — влага. humor, liquor: — Влагота щ сту- дени во снѣгъ прелагакма. Пал. XIV в. 40.

ВЛАДАРЬ — δεσπότης, dominus: — Анце ли и пасыри обранилътса отplanлѣе что рекоуть владарю стада. Панд. Ант. ХІ в. ил. 122.

ЛАДАТИ, ВЛАДАЮ — χρειν, владѣть: — Пцюдове вла- давшен землєю (χρησντες, judices). Пннол. Антихр. 17.

ВЛАДОВАТИ, ВЛАДЮ — владѣть: — Владоююцю Соу- рикю (Коуринпоу). Лук. І. 2. Гаа. ев. ХІІІ в.

ВЛАДЪ — ВЛАДЪ — владѣніе, εἰσούσια: — Вла. Вас. Вел. во р. Мео. Пат. — Лит. voldzja.

ВЛАДЫКА — господинъ, δεσπότης, dominus: — Ведомы къ црѣмъ. и владъикамъ (επι βρσιλεις και γηρωνας). Лук. XXI. 12. Остр. ев. Или владыка обладающи нами хοσειώνων κοσειώνων, dominans dominaberis nobis). Быт. XXVII. 8. по сп. XIV в. Слава бо оцѣмъ прѣ- подобикъ снѣовньи и чѣсть владыкамъ страхъ рабин. Плб. 1073 г. 28. Обытітаса... рабомъ, владыкамъ, оубогъимъ, съмъренымъ, высокъимъ (δεσπότης). Гр. Наз. ХІ в. 102. Владыцъ братоу Авирилии (δεσπότη). Ефдр. Крм. Бров. 134. — Подъ владыкою — юпо οἰσούσια: — Азъ чѣвкъ кемъ подъ владыкою. Мо. VII. 9. Остр. ев. — Ср. подъ властели.

— Господь: — Свъкунілена тѣліомъ. паче же дішама (Бо- рисъ и Рѣбъ) оу Вълѣдъкъ Всефра. пребывающа...

мозацаса вонну къ Вѣдѣ щ своихъ людѣ. Пов. бр. л. 6523 г. Вѣдко Гй Вседержителю створивъи йбо и землю и выса яже на неи. Нест. Бор. Гл. 1. Тъ Вѣко по бѣгоутробью твоюму призри на ны. Служ. Варл. ХІІ в. Дасте бо ся душамъ ихъ (Апостоловъ) духовъная дѣрзость познаніемъ своего Владыкы. Кир. Тур. 24. — епископъ, архиепископъ: — А вѣдѣ (мостити) сквозѣ городная ворота. Уст. Яр. о мост. Почаша пьсати стоюю Софию стажаниемъ сѣго вѣдкъ. Нов. І л. 6616 г. А пѣти в празьдникъ владыцѣ, а старостамъ коупѣцкимъ и коупцамъ дати владыцѣ гривна сере- бра. Грам. кн. Всевол. д. 1136 г. Въ поѣздѣ щ всен земли владыцѣ. Г. гривенъ, а попою двѣ гривне. Уст. гр. кн. Свят. 1137 г. Изгна бо Богъ... лжаго владыку Феодорца из Володимеря. Лавр. л. 6677 г. Пострике. и вѣдка. Нов. І л. 6696 г. Аже боудѣть вѣдѣ или мастерови. пли которому соуды. гнѣвъ на которого Немъчица... Смол. гр. п. 1230 г. А до владыкы отча нашегъ гнѣва ти не держати. Дог. гр. Нов. съ Яр. Яр. 1270 г. 6) великою къзѣ андрѣя. щ вѣдки бѣлник. Грам. Нов. кн. Анд. 1294 г. Поклонъ щ кназа щ Мі- ханла. къ штѣцю ко вѣдѣ. Дог. гр. Тв. в. к. Мих. Яр. съ Нов. 1301 — 1302 г. Сгадавъ кемъ съвоимъ щдѣмъ изъкою съ Васильмъ и съ сьонми болг處. Грам. Олег. Ряз. п. 1356 г. Въ тую же зиму пріѣха вл- дыка Еүоюме во Псковъ. Псков. І л. 6943 г.

— жрецъ (Б.): — Вѣка сканры (іερεώς). Быт. XLVI. 20 по сп. XV в.

— Ср. Чеш. vladyka. Пьсн. о суд. Лобуш.

ВЛАДЫТЧИНА — владѣніе: — Владыка Еүоюме вза Ремду. Ремедскую воду въ свою владычину. Псков. І л. 6961 г.

ВЛАДЫЧИНЪ — прил. отъ владыка: — А духовныи судъ владычинъ по всен волости Ржовскои, и въ Бардовѣ, и во Ошевѣ, какъ и по инымъ владыч- ствомъ. Зап. о Ржевск. дан. п. 1479 г.

ВЛАДЫЧИЦА — domina, δεσπονα (говорится о Бого- родинѣ): — Всва сѣна призывала на помощь, и напаче же стоюю вѣдчцю нашо Бцю. Нест. Жит. Бод. 29. Потомъ же созда Владимеръ црѣв стую Бцю вѣдчцю нашо Бцю в Кыквѣ. Нест. Бор. Гл. 8.

ВЛАДЫЧЬНИИ = ВЛАДЫЦНИИ — прилаг. отъ вл- дыка — dominicus, δεσποτικός: — Въ съмотреннія владыччынаго ризоу сънидошаса. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— Господень, Божій: — Зра на икону на щбразъ Вѣчнь. Пов. бр. л. 6523 г. Прикасатиса Владычньи съсоудъ. Ефдр. Крм. Лаод. 21. Посредѣ' бо бездьны водыньа оутвѣрділія Вѣдчнемъ повелѣньемъ. Ю. екз. Бол. 151. Ревнитель Владычны (въ др. сп. — Господьнь). Снахир. ХІІ в. Ныня же Владычня възѣвѣцю вамъ и грамоту Христову прочитаю вамъ. Кир. Тур. 53. Стърьмы Вѣдцнямъ. Окт. ХІІІ в. 132.

— епископскій: — Ни соудити безъ владычна намѣст- ника. Церк. Уст. Влаз. д. 1011 г. А безатышина приіде к волостелю митрополічю й Вѣчню. Церх. Уст. Яросла.

269

ВЛА — ВЛА

270

1051 — 1054 г. Розграбиша дворъ... Андреевичъ въздіца стольника. Нов. І л. 6736 г. Лаврѣнтии намѣстьникъ вѣдчнь. Грам. Смол. кн. Фед. Рост. 1284 г. Посадиша и въ вѣчни дворѣ. Нов. І л. 6832 г. Владычнь волостель Исаіа. т. ж. 6906 г. А что, княже, селѣ твоихъ, и владычныхъ, и княгыніныхъ, и бояръ твоихъ и слугъ твоихъ... Дог. гр. Нов. съ в. к. Мих. Ар. ок. 1307 г. Заложена бы церкъ камена на вѣчни дворѣ. Ев. 1362 г. прип. А писаљ его (еўли) грѣшншы, худыш, неразумншы вѣчнь паробокъ Микила. т. ж. запис. А попы, и діаконы, и проксѣрница, и черньца и черніпца свѣдіть намѣстникъ вѣчнью... то свѣді кнзю и посадникъ съ вѣчнимъ намѣстникомъ вопчи. Псков. суд. грам. Арсенія ключника владычня. Нов. І л. 6929 г.

**ВЛАДЫЧЬСКЕЙІ:** — Владычыскъ волна отъ падающіе. Гр. Наз. ХІ в. 187.

**ВЛАДЫЧЬСТВИК** — владычество, ўγεμονίχ: — Въ патокнадесате лѣто владычества Тверша кесара, Лук. III. 1. Остр. ев. Кѣда же приведѣть въ на съборища и власти и владычества (εξουσία). Лук. XII. 11. т. ж.

**ВЛАДЫЧЬСТВО** — власть: — Нѣсть бо вѣдство, аще не отъ Бѣ оучипнена соуть (ξεξουσία). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въ работѣ съвода въдѣство (бєєпотєіα). Гр. Наз. ХІ в. 50.

— енископство: — Хотяци поставитъ на владычство въ Плесковъ. Нов. І л. 6839 г. (по Ак. сп.). Возведша Моисея на владычество. Псков. І л. 6860 г. Съмѣде владыка Юаннъ съ владычества, бывъ въ владычествѣ 30 летъ безъ тріи. Нов. І л. 6922 г.

**ВЛАДЫЧЬСТВОВАТИ, ВЛАДЫЧЬСТВЮ** — dominā-гі: — Владычествовію ми всюю Роускою землею. Грам. кн. Всевол. д. 1136 г.

**ВЛАДЬ** — хоръ, coma, волоса: — Простыці владѣ ростать. Ефр. Крм. Трул. 21 (22). Зѣло възлюбихъ владь и тѣло егъ (πολοχων, crines). Жит. Авкс. 21. Мин. Чет. фебр. 162. Миріонисъ низокъ, плечистъ, чистъ, добробрадъ... густою владью (σύλδωρίδ). Ю. Мал. Хрон. 182. Андромаха... кудрява, дѣгою владью... Касандра... русою владью... Полуксена... кудрява, везюю владью. т. ж. 183.

— Ближняя земля пестрыми цвѣты оукрашаются. И владѣ имѣть зеленѣющаяся. Жит. Акак. Мин. Чет. апр. 262.

— ср. власть, влахъ, вълна. — См. ВЛОДЬ, ВОЛОДЬ.

**ВЛАДЬСТВО** — владычество: — Похахъ та... на владѣство людемъ (ut esses tu in ducem super populum). Хроніор. XIV в. (Цар. 2. VII. 8).

**ВЛАДѣНИК:** — Лѣсъ и ловища, а то дѣтямъ моимъ войце по отца моего владѣнью и по рукописанью по моему владѣнью. Дух. Нов. и Довин. XIV—XV в. — См. ВОЛОДНИК.

**ВЛАДЕТИ, ВЛАДЬЮ** — imperare: — Начаша сами себѣ владѣти. Псков. І л. 6370 г. Не мужъ въ мужѣхъ, кѣмъ своя жена владѣетъ. Сл. Дан. Зат. Еже власте-

лемъ бѣти и овѣмъ владѣти и овѣмъ владѣемымъ бѣти. Никон. Панд. сл. 41. Самъ пока владѣти Пльско-вымъ с Нѣмці. Нов. І л. 6748 г. А оу котораго чѣка помрѣть жена без рѣкописаніа... ино мѣждѣ ея владѣти тою ўчиною. Псков. суд. грам.

— имѣть власть: — Слово ніе владѣетъ. Ярл. Узб. 1315 г.

— см. ВОЛОДѣТИ.

**ВЛАЖИТИ, ВЛАЖД** — humefacere: — Вѣсть же блага влажить кости. Таже какъ Павла діа. гіющита. радоўжка и радѣ есмъ съ всѣми вами и срѣе веселовіласа сѣдравъ творить (πλιχνει). Панд. Ант. ХІ в. л. 268.

**ВЛАЖНЬЕЙІ** — прип. отъ влага — humidus.

**ВЛАЗИНЬІ** — см. ВЪЛАЗИНЬІ.

**ВЛАЗИТІ** — см. ВЪЛАЗИТИ.

**ВЛАЗЬ** — см. ВЪЛАЗЬ.

**ВЛАЖНО** — ср. ВЛАЧИТИ, ВЛѣЩИ.

**ВЛАСАТЫЙ** — прилаг. отъ власть, — волосатый: вла-сатая звѣзда — комета: — Си же звѣзда нарѣчается власатая. Ип. л. 6773 г.

**ВЛАСВИМИСАТИ** — см. ВЛАСФИМИСАТИ.

**ВЛАСВИМИГІД** — см. ВЛАСФИМИГІД.

**ВЛАСВИМЛІЯТІ** — см. ВЛАСФІ МЛІДАТИ.

**ВЛАСОЖЕЛИЩИ** = **ВЛАСЕЖЕЛИЩИ** — πλεισθεδες, совзвѣздіе Плеады: — Разѣмъ же ли елоусъ власожелищъ и шграженіе крѣжилищъ ўверзлъ еси (въ сп. 1558 г.: разоумѣгъ ли елоусъ власожелишцъ и шграженіе кроужилиццъ ўверзлъ еси: въ нов.: совѣзъ Пліадъ и шгражденіе (Ргкуново). Юв. XXXVIII. 31. Биба. 1499 г. Власежелішце. Силяв. и Ант. вопр. Бѣ имена полагацтъ свѣтиломъ. Ико же се денніпа или прѣходища. власежелищи. кроужилица. Ю. екз. Шест. 1263 г.

**ВЛАСОЖЕЛИЩНЬЕЙІ** = **ВЛАСЕЖЕЛИЩНЬЕЙІ** — при-лаг. отъ власожелищи = власежелищи — πλεισθεδεν: — Въсходъ власежелищнѣмъ (ἀναχτολή πλεισθεδων). Ю. екз. Шест. 1263 г. л. 161.

**ВЛАСОЖЕЛИСЕЙІ** — πλεισθεδων: — До власожелескаго за-хожденіа є дніі мѣ, сирѣ ў ке селѣтріа до ві дни необріа. Сбор. Троиц. 277.

**ВЛАСОЖЕЛЬЦЬ** = **ВЛАСОЖЕЛЬЦЬ** — πλεισθεδες, совѣздіе Плеады: — Творан власожыльца п проходінъ нарекъ тв рап южна ложа. Юв. ІХ. 7—9. Биба. 1499 г. (Въ сп. 1558 г.: Творан власожелца. п ирошоѣнъ нарѣ toy рап южна ложа; въ нов.: пілады и еспера и арктова и сокровища южна). ły запада власожелець до въз-вращеніа зимнаго є дніі мѣ. сирѣ ў ві. міца ноєвріа до конца декѣвріа. Сбор. Троиц. 277.

**ВЛАСТЕЛИНЬ** — властитель, princeps: — Яко Бѣ и яко творецъ. яко властелинъ. Ис. 89. Лавѣ есть яко властелинъ есть страстьмъ попыслъ. Изб. 1073 г. 61. Властелинъ кси оумоу (χυρίος). Гр. Наз. ХІ в. 105. Властелиноу и повиньноу. Ю. екз. Бог. 146. Григории шедъ дасть книги властелину. Пап. Печ. Потомъ же старѣшшина. иже бѣ властелинъ граду тому шедъ къ ѵолюбцю Ярославу. възвѣсти кму всу гаже о стою

271

ВЛА — ВЛА

и о (о)полении прѣв. Нег. Бор. Га. 33. Властелинъ градныи. т. ж. 36. Кто же дръзнеть сътворити се... властелинъ или назвь. или пискоупъ. или игоумѣньа. или инъ, которыи любо чѣкътъ. а боуди юмьо клатва сп. Крест. кн. Евф. Пол. 1161 г. Аще ли которые отъ тѣхъ игупенъ, или попъ. или чернѣцъ. иметь отъимація мпрѣскими властелинъ отъ свѣтителя. такаго божественная правила извергаютъ и отлучаю. Грам. м. Бири. Нов. еп. Ю. 1392 г.

**ВЛАСТЕЛЬ** — то же что властелинъ: — Да обѣша и прѣдали властелемъ (principatui: нов. начальству). Лук. ХХ. 20. Га. ев. ХІІІ в. Властел. нашъ (хоз. домі). Быт. XLIV. 19 по сп. XIV в. СДП бѣднѣ Гб. всѣкъ. и схлы сътворить властелемъ и порѣчникам. Иc. 82. Прѣдамъ Егупетъ... властелемъ жестокомъ (хоз. гоз. сх. гоз.). т. ж. ХІХ. 4. Мы властеле юмьо попысюу възтарающшюсла. Изб. 1073 г. л. 60. Цре и властеле видаше всла си бываюша ҫы сты мумъ не върводна. Плар. Зак. Бла. Нѣсмы властели. Як. посл. Дм. п. 1078 г. На властела прѣвѣны (гнѣтотрѣхъ, rectores). Евф. Крм. 2. Ник. 19. Свѣтлини властелкъ (злѣтото, consules). т. ж. Крв. 34. При Викенти и Флавінѣ свѣтлую властелю (злѣтотв. consulibus). т. ж. Крв. 65. Властельхъ надѣлѣвшесла (въ подл. нѣтъ). т. ж. Хал. 12. Властелкъ чѣрныхъ (ои топотрѣтнѣ, legati). т. ж. Крв. 72. Поющаюшю властелемъ (топотрѣтнѣ, legato). т. ж. Крв. 64. Ико властель богатнѣ (ои ҫхоз. нозовѣ дѣбомѣ). Панд. Анм. ХІ в. (Амф.). Аще бо катъ земла оуправлѣтса прѣ Бѣбъ. поставлаетъ ен цра или назва праведна. любающа судъ и правду. и властела оустралетъ. и судью правящаго судъ. Нов. бр. л. 6523 г. Мы же самовольныи бывѣше творцъмь. властеле своймъ дѣломъ есмь. Ю. екз. Бол. 142. Работы властелі. Консн. Бом. поуч. ХІІ в. Повиноватися властелемъ. Козм. пресв. о ер. Всяка душа властелемъ повинуетса. власти бо отъ Бога ученикъ сутъ. Лавр. л. 6683 г. Аще бо мира сего властели и въ житенскыхъ вещехъ тружаются человѣчи прилежно требують книжного почитаніа. Бир. Тур. Прим. о чел. дули. 133. Градскіи властель. Пир. Печ. (С) властель церковныхъ. Прав. митр. Кир. (С) вѣрхцѣвателю властелю. Никон. Панд. сл. З. Поставленик властелинъ (хоз. нозовѣ). т. ж. сл. 41. Агтѣль приставленъ властеля Пересмъ нарече и Елиномъ (хоз. нозовѣ). Гсорт. Ам. стр. 107. Друзни. властели самовольство отметываю. Пал. XIV в. Да въздрадъються наші властели. Мух. Макс. Дад. апр. 28. Всекомъ властелю за дрѣга не тагатй. Пеков. суд. грам. Егда же обязетса селы и мирискыми попоченьми. тогда потреба и къ князьемъ ходити и властелемъ. и судилище искати, и стояти за обидимыхъ. и свариться и смриться. Бири. м. посл. и. Ав. 1390 г. — (Ср.: Соупротивеще се въстаютъ на свок властели. Ю. екз. Шест. 1263 г. З.

— ҫ. ҫхоз.: — Властель созданью Бію. Апок. I. 14. по еп. ХІІІ—ХІV в. (В.).

подъ властели — ҫт. ҫхоз. — Аът. чѣкъ кемь

подъ властела ученикъ. Лук. VII. 8. Остр. ев.; Арг. св. 87 — Ср. подъ владѣюкою.

— Ср. ВОЛОСТЕЛЬ.

**ВЛАСТЕЛЬСЕЙИ** — прил. отъ властель: — По ноужи въ градъ въхода власти дѣля въ властельскою ризою облачиться. Никиф. м. посл. Влад. Мон. 68. Властельскал доуша. Никон. Панд. сл. 3. Властельскія заповѣди съ извѣстіемъ хранимъ (тотъ ҫваглиховѣ нозовъ). Златостр. 69. — Ср. ВОЛОСТЕЛЬСЕЙИ.

**ВЛАСТЕЛЬСТВОВАТИ, ВЛАСТЕЛЬСТВОЮ** — dominari: — Еже властельствовати звѣрми. I. Сир. XVII. 4.

**ВЛАСТЕЛЬНИНЬ** — властелинъ: — Не бо есть власти рече развѣ отъ Ба. что глѣшни то всакъ ли властеланинъ о(тъ) Ба поставлакьста. Изб. 1073 г. 97.

**ВЛАСТИ, ВЛАДО** — владѣть: — Мынаценса власти язѣкъя (хоз. гоз.). Мр. Х. 42. Остр. ев. Владжнѣу (Срикіхъ Куринноу (хоз. гоз. нозовѣ)). Лук. II. 2. т. ж. Мы въсѣмъ родѣмъ владемъ. Псаат. ХІІ в. толк. пе. ХІІІІ. 2. Поставихъ на власти надъ вами (хоз. ноз. гоз.). Praeesse). Втз. I. 15. по сп. XIV в. Не владо азтъ вами ни възвладеть снѣ мои (боз. ҫхоз. non principabor, non principabitur). Суд. VIII. 23. по еп. XIV в. Не оумѣ власти. то боуди оубо обладома. Изб. 1073 г. Женѣ же оумѣ нитъ не велю. ни власти моучьмъ. нтъ бытіи въ лючанни. т. ж. И коупоучштен акы не дръжапіте. и владоуштен мирѣмъ акы не владоште. т. ж. 92. Да владоутъ рѣбами морѣскіими. т. ж. 131. Вьсемъ владе (чоловѣкъ). т. ж. 134. Не владеть своймъ тѣлѣмъ (боз. ҫхоз. ҫхоз. ноз.). Нат. Син. ХІ в. 270. Еще не реклать яродо власти (хоз. гоз.). Гр. Наз. ХІ в. 277 Къжьдо ихъ частню владеть. Ю. екз. Бог. 41. Бѣнни дѣхъ правыи и владыи. т. ж. 72. Не многъмь ли мирѣмъ црѣ владеть (хоз. гоз.). Златостр. ХІІ в. 44. Владоющицъ възбранити и не хотаканцъ (хоз. ноз.). auctoribus. т. ж. 8. Владеть бо и слава правѣдному солюу кго. Жит. Найф. ХІІІ в. 82. Ромен иже нынѣ владоющен (хоз. ноз. ноз.). qui regum potiuntur). Напол. Антихр. 28. Добрѣ владоющи старанъ союговы чьсти суть достоини (хоз. дар. проестотѣ). qui bene praesunt: 2-ой перев.: иже добрѣ прележающіи презвітери. Никон. Панд. сл. 35. (Тим. 1. V. 17). Глаахоу тако Марніа владеть дѣждемъ (esse dominum imbrium). Жит. Порф. 19. Мин. Чет. февр. 289.

— Ср. Лит. vildu. vildau. vilsti — требовать, valdau. valdyti — владѣть. управлять; Прус. waldnikas — властитель, король; Др.-В.-Н. waltan, Нѣм. walten, Гто. valdau — властоваться. — Ср. ВОЛОДЬИ, ВОЛОСТИСГЛАД.

**ВЛАСТИТЕЛЬ** — princeps: — Пріидоша кіиждо ҫв своя страны к'немъ. Елибазъ Ёеманскіи прѣ, Валдадъ Савхенскій властитель (tyrannus). Юв. II. 11.

**ВЛАСТЕЛЬСЕЙИ** — прил. отъ властитель: — Аще снѣ объетъ ҫпа и мѣръ да казнѣй его властительскою казнью, а ов ейпа в винѣ. Церк. уст. Яросл. 1051—1054 г.

272

273

ВЛА — ВЛА

**ВЛАСТИ** — властвовать: — Идѣже ти есть лѣно властити. Александр XVII в. (В.).

**ВЛАСТОВАТИ, ВЛАСТЬ:** — Оты тѣхъ мѣсть и до сѣхъ мѣсто землею властую. Дья. суд. о пуст. Борт. 1462—1464 г.

**ВЛАСТОЛЮВЬЦЬ** — φράγματα: — Аште къю понь кромѣ съборъ събереть, да извыржетъся тако властолобыць. Ефр. Крм. Ана. 31.

**ВЛАСТЬ** — сила, могущество, ξενοσία, potestas, auctoritas: — Съ властіхъ обѣ слово и го (εν ξενοσία). Лук. IV. 32. Остр. ев. Даны ми есть всека власть на нѣбѣ и на земли (ξενοσία). Мө. XXVIII. 18. т. ж. Власть имамъ расплаты та (ξενοσίαν) Ю. ХІХ. 10. т. ж. Да не имать власти казнити и. Дол. Ні. 945 г. Не имаші власти на насть. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Власть въ црихъ дворѣхъ (χρότος). Гр. Нах. ХІ в. 22. Сила принятыхъ власти (ξενοσία). т. ж. 270 Кокмоуждо ейпоу власть имѣти свокла обитѣли (ξενοσίαν ἔχειν). Ефр. Крм. Ант. 9. Не спасет бо са, рече, царь многою сплою и всяка власть къ грѣху причтена есть. Кир. Тур. поса. Вас. 126. Же не вижу власти сильнаго. Са. пак. Иор. Лютъ обценюшемуся дати ножь, а лукавому власть. Са. Дан. Зат. — Иже по хоудѣ власти сиі ходить, то въ огнь вѣчній. Жит. Ниф. XIII в.

— власть, свобода, право: — Да не имѣть Русь власти зимовати въ оустьи Днепра. Дол. Ні. 945 г. (по Ип. сп.). Имѣть власти желінью себе съставлять союзитья (ἔχειν ἀδεικν ἐχοτὴ συνιστᾶν συνοικέσιον). Ефр. Крм. Труа. 6.

— власть, господство, ἐρεία, principatum: — ὁ страны единой незведета власти двѣ (въ нов. — начала два). Гез. XXI. 19. (Уныр.) Елико хрѣпнѣ, ὦ власти нашей пленена приведѣ Русь. Дол. Ип. 945 г. (по Ип. сп.). Аще ключитса проказа нѣкака ὦ Грѣкъ супицъ подъ властью цртва нашего. т. ж. Ни сбираю вои... на страну вашю. и елико есть подъ властью Гречі скою, на власть Коресунскую. Обяз. гр. Свят. 972 г. Изиславоу же къназю тогда прѣдържанцю обѣ власти, и оця своего Ярослава. и брата своего Володимира. Остр. ев. зланис. Мирскою власть имѣти. Ефр. Крм. Ап. 83. Кѣдиноя власти дѣля (μοναρχίζ). Гр. Нах. ХІв. 139. (Святополкъ) нача помышлати, яко избью всю братью свою, и приму власть Русской едни. Пов. ар. л. 6523 г. Всеволодъ принимъ всю власть земли Рускыла. Як. Бор. Гл. 135. Не побѣдными жребін собѣ власти расхытисте. Са. пак. Иор. По всѣмъ странамъ... гдѣ наша... власть держить. Арл. Узб. 1315 г.

— Кѣгда же приведѣ вы на съборица и власти и владѣчествыя (ἐπὶ τὰς συναγωγὰς καὶ τὰς ἀρχὰς καὶ τὰς ἐξουσίας). Лук. XII. 11. Остр. ев.

— Не примышьо сжиданцыла власти (δικαστικὴν ἀρχήν). Панд. Ант. ХІ в. л. 159.

— На власть послати (ἐπὶ τὸ κομιτᾶτον, comitatum). Ефр. Крм. Крө. 93.

— управлѣніе: — И по ноужи въ градъ въходи, власти

дѣля, въ властительскую ризую облачиться. Никиф. м. поса. Влад. Мон.

— страна, область, χώρα: — Иже царствоваше... седьмью и двѣма десятья и рѣмъ властіи (испр. 127 странами). Есо. І. 1. по сл. XV в. Понми брата свокго Василка к собѣ и буди вя кѣдина власть Перемѣшь. Пов. ар. л. 6608 г. Стослава въ Черниговѣ, а Всеволода въ Переславли. и прокляти по инѣмъ властѣ. Як. Бор. Гл. 124.

— Ср. въ Серб. въ смыслѣ волость, община: — У вла-сте Борачкові село Старче и село Врѣбава... 8 власте Острывчкові село Стромово. и 8 власте Никѣдимівскон-село Церопанц. и 8 власте Смедеревскон-село Бра-хонинаць. Грам. Стеб. Том. Бос. 1458 г.

— на власти — см. ВЛАЩ.

— ср. ВОЛОСТЬ.

**ВЛАСТЬНЬИ** — прил. отъ сл. власть: — Вѣтъмъ члеккъ съмѣль потрѣбѣнъ є паче же сановнимъ и вемшѣжَا сѣнціемъ да не... властыны миховенсіемъ (зло-употребленіемъ власти) слѣ брѣга сържтится. Не 87 Сътворенація на властыльныхъ обращеньи (εν τοι; καθεντικοι, authenticis). Ефр. Крм. Крө. 56. Оставленою му омъ властыною му сѣдалищю (συδεντικῆς, principalis). т. ж. Крө. 71. Прѣбѣвати вѣрѣ властьнѣ (κορίν). firmam et stabilem). т. ж. Конст. 1. — Ср. ВОЛОСТЬНЬИ.

**ВЛАСТЬСТВЬНО:** — Властьствіно съвѣтствовюща. Сти-хир. Нов. д. 1163 г.
**ВЛАСТЬЦА** — небольшая волость: — И даша ему Стародубъ и пну властьцю. Лавр. л. 6726 г.

**ВЛАСФИМИСАТИ, ВЛАСФИМИСАЮ** = **ВЛАСВИМИСАТИ** — ху.ить, βλασφημεῖν: — Въ гикте. тако власфимисакни пане рекохъ. яко сынъ Бѣші кемъ. Ю. Х. 36. Остр. ев. (= власвимисакни. Ев. 1409 г. 28 об.). А иже власвимисакть на Дѣхъ Стѣи не отпоуститсь юмоу. Лук. XII. 10. Остр. ев. Сь власфимисакть. Мө. ІХ. 3. Юр. ев. п. 1119 г.; Четвероев. 1383 г. (Оп. І. 255). Виху бо философіи и книжниці гораздо по Аріи на Христа власфимисающе. Кир. Тур. 77.

**ВЛАСФИМИГА** = **ВЛАСВИМИГА** — ху.ла, βλασφημεῖν: — О добрѣ дѣлѣ каменія не мещемъ на та. нѣ о влас-фимии. яко ты чювѣкъ сы. твориши са самъ Бѣ. Ю. Х. 33. Остр. ев. (= о власвимии. Четвероев. 1144 г.). Слѣшансе власвиміж. Мр. XIV. 64. Остр. ев. Влас-вимія. Панд. Ант. XIV. — XV о.

**ВЛАСФИМГЛАГА** = **ВЛАСФИМГЛАГАЮ** = **ВЛАСВИМГЛАГА** — ху.ить, βλασφημεῖν: — Власвимагиши. Ю. Х. 36. Четвероев. 1144 г.; Ев. Холм. д. 1300 г. (В.)).

**ВЛАСЪ** — волость, Θρίζ, capillus: — И власть отъ главы вавея не погыбнеть. Лук. XXI. 18. Остр. ев. Имѣши и за власть. Нест. Жит. Θεοδ. 3. Исползшемъ вла-сомъ и быша на всѣхъ плаѣши. Кир. Тур. о черн. чин. 104. Власи ихъ зажжени горятъ. Псков. І л. 6773 г. Сего же ни власть огнь не прикоснуся. Нов. Іл. 6848 г. Грядяха два стяжка, власы черны. Никон. л. 6897 г.

— шерсть: — Иоанъ облѣччет власы вельбѣжди (ἐνδεδομένος τρίχας καμήλου). Мр. І. 6. Остр. ев.

8

18

275

ВЛА — ВОД

**ВЛАСИ** — хвостъ кометы: — Явися на небеси звѣзда хвостатая... а шествіе тон звѣздѣ предивно велими, а овогда бо преди власи еа, а овогда назад... влазы ся овогда мали, овогда велицы отъ нея. Псков. І. л. 1980 г.

**ВЛАТИ** — Князь Михаилъ створи пострѣгъ сѣни своюмою Ростислѣ Новегородѣ оу стѣи Сочинъ; и оула вла архипсъ Спиридон. Нов. І. л. 6738 г.

— Ср. ВОЛОСЬ. — Лит. varsa; Греч. λαόσιος.

**ВЛАСЛЯНИЦА** — σάχθος, cilicium: — Въ власании. Мов. ХІ. 21. Юр. ев. п. 1119 г. Кожа или власанию (sacco, σάχθοο; по др. сп. вретище). Лев. ХІ. 32. по сп. XIV в. (Облечеса въ власанию, и на власанию свиту вотолану. Нов. бр. л. 6582 г. А шдежа кго бѣ свита властана, остра на тѣлѣ, извѣно же на неи ина свита, и та же вельми хоуда соущи, и тоу же сего ради възвобочаше на слѣ ока да не витвистиса вла�ници. Нест. Жит. Θεοδ. 14. Сій же Исаакъ... облечеса въ власанию. Паш. Пец. Власница Святонина. т. ж. Сим. поса. къ Номик. Ни рогозинті имѣи пі вла�ници (μὴ δὲ ἀρχὴν ἀρχοῦντας, sacculi). Жит. Андр. Юр. 18.

**ВЛАСЛАНЬИ** — прил. отъ власъ, волосяной: — И сь бо вт. нѣкѣтыни жиль кѣсть: и семоу власана риза-бѣ (τρέποντας). Гр. Наз. ХІ в. 90. А шдежа кго бѣ свита власана остра на тѣлѣ. Нест. Жит. Θεοδ. 14.

**ВЛАТИ** — см. ВЪЛАГТИ.

**ВЛАТЪ** — великанъ (В.): — Подобни соущи величнѣмъ къ влаатомъ. Александр. ПП. — Ср. ВОЛОТЪ.

**ВЛАЧИТИ, ВЛАЧЬ** — trahere: — Ничео же влачанта настояштаго вѣка (πεποροφενον). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). И тако пыхающе влачахоути и. Нест. Жит. Θεοδ. 15. Пристави моужа бѣга смерена... возити мыртвья... и та беспрестани по всѣ дни влачане. Нов. І. л. 6738 г. — Ср. ВОЛОЧИТИ.

**ВЛАЩЬ:** на влаци — особенно, praecipue: — Сен. йюльъ (писанъ — писанъ) на влаци Дввы (δύοτος ὁ θυμούς ἀδύοργος εἰς Δυνάδ, manu propriæ exaratus). Толк. Псалт. Аон. Алекс. Да отступитъ отъ тебе стажаникъ на влаци. Чин. постр. XIV в. Кождо их (свангелистовъ) отъ етерехъ на влаци напа. Евгес. поса. къ Картган. (Библ. XVI в. л. 667: на власти). — (Ср. власти, влад, властьны).

**ВЛАЩЬ** (отъ власти) — proprius: влаща творити (Β.): — присвоивать: — Себе влаща творити (συρετής, σεβής). Уст. Крм. — Ср. власти, влад, властьны.

**ВЛАГТИ, ВЛАЮ** — ВЛАТИ, ВЛАЮ — см. ВЪЛАГТИ.

**ВЛЕЧИ** — см. ВЪЛЕЧИ.

**ВЛЕЧИ** — ВЛЕЩИ — см. ВЪЛѣЩИ.

**ВЛИВАТИ, ВЛИАТИ** — см. ВЪЛИВАТИ, ВЪЛИАТИ.

**ВЛОГЪ:** на влагѣ: — Црѣскими повелѣний на волѣ точане (πεπαλατούντες — Езда на коняхъ). Силь. и Ант. вор. — См. ВЪЛОГЪ.

**ВЛОДЬ** — то же что владь — волоса, харъи, сома: — Устрется съ треми отроки во злетѣ вюди (ξχυδοχρούς, capillis flavis insignes). Жит. Андр. Юр. 1. 24.

**ВЛОЖИТИ** — см. ВЪЛОЖИТИ.

276

**ВЛОЖИЩЕ:** — Осмію вложавшіе соущи еи (веси) ὥρη (millibus passuum octo; въ др. мѣстахъ поприще). Жит. Θεοδ. Сик. 54. Мин. Чет. апр. 421. — Ср. ВЪЛОЖИЩЕ.

**ВЛЪ** — см. ВЪЛ...

**ВЛЫ** — см. ВЪЛЫ.

**ВЛЫЗТИ** — см. ВЪЛЫЗТИ.

**ВЛЪПИТИ** — см. ВЪЛЪПИТИ.

**ВЛЮВИТИ** — см. ВЪЛЮВИТИ.

**ВЛЫЩИ, ВЛЫЗЪ** — ВЛЪЧИ — ВЛЕЩИ, — ВЛЕЧИ — trahere: — Вѣккѣще мрѣжъ рѣбъ (σφορντες). Ю. XXI. 8. Остр. ев. Житие вѣкъ болѣзньно. Гр. Παζ. ХІ в. 94. Влекомъ на любѣвь Ебію. Нест. Жит. Θεοδ. 2. Повержши ужи влечаху и (Перуна). Псков. І. л. 6497 г. Никого бо Христосъ нуждею къ покаанію влечетъ. Кир. Тур. посл. Вас. 121. Влечахуть акы злодѣа. Нов. І. л. 6926 г. — Ср. влачити, Лит. vilku, vilkti — тянуть; Гр. ἐλλω, ἐλλος. — Ср. ВОЛОЧИ.

**ВМ**... (≈ въ м) — см. ВЪМ...

**ВН**... (≈ въ н) — см. ВЪН...

**ВО** — ВЪ, предл. — см. ВЪ.

**ВО** — встрѣчается иногда вмѣсто предлога 8: — Был. семь не дома. во отьна своего митронолита. Грам. Так. Пол. ок. 1300 г. — См. ВЪ.

**ВОВИЛО** — вабило? — А голуби всѣ изошли, а надобѣты и въ побило и всюды. Пис. и. Алекс. Мих. 1657 г. — Ср. ВАВИТИ.

**ВОВЧЕ** — ВОВЦЕ — ВОПЧИ — вмѣстѣ, за одно: — То дѣтямъ моимъ побце. Дух. Нов. и Двин. XIV—XV в. То съ дѣй князю и посадникъ съ вѣчнѣмъ намѣстникомъ. вопчи Псков. суд. грам. Вобче съ Олексѣевскими... обжали. Ввозн. гр. Вяж. мон. 1593 г.

**ВОВЧИИ** — ВОПЧИИ — общій: — А всему обидному дѣлу межи насъ судъ вопчии. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. (Ср. Дог. гр. 1381—1382 г., Дог. гр. Ив. Θεοδ. Ря. 1433 г.). Въ обучую пустошь въ Гузп, вобче съ Олексѣевскими... обжали. Ввозн. гр. Вяж. мон. 1593 г. — См. ОВЩИИ.

**ВОВЧИХА** — ВОПЩИХА — общая земля: — Вопщихи треты. Дух. Вас. ил. о. 1350 г.

**ВОЛЬЖА** — см. ОЛЬЖА.

**ВОВОЛОЧИТИ, ВОВОЛОЧЬ:** — Аще что можеть продати ὥλοды, воволочимъ имъ мы Русь. Дог. Ол. 912 г.

**ВОГНЕНЬНЬИ** — огненный, огнестрѣлый: — Ст. кон- ными и ст. пѣнными янычаны, съ вогненнымъ боятъ и съ болѣшить нушечнымъ нарядомъ. Похв. гр. и. Алекс. Мих. 1646 г.

**ВОДА** — aqua, δοχή: — Азт. оубо крыпахъ въ водою. Мов. III. 11. Остр. ев. Бѣ же Иоан. креста въ Енонѣ. близъ Салима. яко воды мѣного бѣхх туе. Ю. III. 23. т. же. Петры рече. Ги' анце ты кен. повели ми прити къ тебе по водамъ, онъ же рече приди. и из- лѣшъ. Петры не корабла. хождаше на водахъ. Мов. XVII. 28. т. же. Дѣй. Бѣи нонашеся верху воды. Были. І. 2. по сп. XIV в. Како бо противыная естества огнія рекоу и воды. кылдоуха же и вод. въ единоу тварь

277

ВОД — ВОД

278

наконьчати. Ю. ск. Бог. 30. Да вы напою воды обличения (то ёдёр т̂ё; ёλεύζεως, aqua redargutionis; вода обличённа — ёдёр ёλεγμού. Чис. V. 18). Іак. Ист. 16. Хва бігть всю землю сполни и яко вода морьскаа покры ег. Илар. Зак. Баг. 6̂ рати и ё звъри и ё вода. Поуч. Влад. Мон. Аще кто человѣка въ печали призріть, какъ студенчою водою напоять во зноиные день. Са. Дан. Зат. 6̂ га оу нихъ водою. и они передашась. Нов. І. 6717 г. По суху же Днѣпръ передушинъ. якоже покрыти водѣ быти отъ множества людей. Пп. л. 6732 г. Евѣ бо городъ обошла вода и спільная лозина п вербье. т. же. 6737 г. Товаръ его свобод(до)нъ на въдѣ п на березѣ. Смов. гр. 1229 г. Наїхаша пещеров непроходноу. въ неі же баше множьсво Чуднѣвѣне. і бмѣ пъ л. 11. іхъ взати. і стоянша ё. Г. дн. тогда мастеръ порочили хъытростью пусти на водою. Чуднѣ же побѣгова самі вонь. Нов. І. 6776 г. Вода бысть въ Волховъ венка. т. ж. 6799 г.

— Вода. Мѣсто у воды. считалось священнымъ: у воды молись (Церк. Уст. Влад. д. 1911 г.): водою кладись Славяне: вода употребляла въ Божьемъ судѣ: — Правила божвенны повелѣваю многіми послухъ сутѣн на сирѣ чѣвка. Вы же воду послухомъ поставите п гите: аще утапати начнетъ. неповинна есть: аще ли поповѣтъ. волховъ є. С̄р.ан. 4. — См. МОРЕ.

земля и вода — см. подъ. ст. ЗЕМЛЯ.

— Ср. Ит. vandū; Прус. wunds; Гтв. vato: Анг.-С. watar; Д.-Ск. watar; Др.-в.-Н. wazar; Н. Wasser: Гр. ὀδωρ; Лат. unda; Снскр. uda.

**ВОДИМАГД** — жена, супруга: — Евѣ же Володимеръ повѣженъ похотью женьскою. и возна ему водимына. Рогънѣдъ юже попади на Лыбеди... Пов. вр. л. 6488 г. — Ср. ВОДИТИ.

**ВОДИТЕЛЬ** — вождь: — Постанью над вами водителя (duces, τροχούντον). Вил. І. 13. по ен. XIV в. Водителю егъпымъ. одежа нагымъ. Іак. Бор. и Га. 77.

**ВОДИТЕЛЬНЬИ** — прилаг. оть водитель: — Водительѣ омът (τον τροχούντον). Панд. Акт. ХІ в. (Амф.).

**ВОДИТИ, ВОЖДВ** — вождь — водить, дуcrec: — Дхомъ Божьимъ водили соуть. Изб. 1073 г.

**водити ротѣ** — приводить къ клатѣ: — (Ольга водиша и мужні его на роту. Пов. вр. л. 6415 г. (по Пп. сп.). Твон ені водили суть ўрѣ наши ротѣ. п насе послаша ротѣ водить тебе и мужъ твоихъ. т. ж. 6453 г. (по Лавр. сп.).

**водити сѣдъ:** — А за рубежъ изъ Новгородьскою волости твоихъ дворяномъ суда не водити. Дол. ир. Нов. съ в. к. Мих. Анр. о. 1307 г.

**водити съ собою:** — А однова господине князь великіи почетъ водиты съ собою отца моего и тобѣ... отда моего отчина дати мнѣ. Дол. ир. кн. Иб. Вас. и Може. кн. Пв. Андр. 1461 г.

**водити въ ростѣхъ** — отдавать на проценты: — Тѣ бы деньги мнѣ велѣти имъ водити въ людехъ въ

ростѣхъ. да тѣ бы росты имъ велѣти мнѣ имъ давати. Жал. гр. в. к. Вас. Ив. 1512 г.

**водити жену** — имѣть жену. жениться: — Аще кто двѣ женѣ держить, еп'юй м' гривень, а которая подлѣга та поняти в домъ цр'квнъ. а первую держить по закону. а иметь либо водиті ю казнью казнити его. Церк. Уст. в. к. Яросл. 1051 — 1054 г. Первая тяжа росустъ; другая тяжа ажъ водить кто двѣ жонѣ. Уст. ир. Смов. 1150 г. Да всакъ чікъ иже водити хощеть женѣ, да во водить по законѣ (ορολογισθεν, εἰνα λαμβάνει). Жит. Андр. Юр. XXXI. 149. — Ср. СВАДЬБА, ВОДИМАГД. Латыш. vedama meita. Benfey. I. 356.

— Ср. ведж. Англ.-С. vadan vòd — идти: Др.-в.-Н. watun; С.-в.-Н. waten — идти: Н. waten: Лат. vado. vadere.

**ВОДИТІСТА:** — Зане паче водителя безоміемъ (ducitur insipientia). Проти. Соа. XVIII. 2.

**водитися въ божицию** съ к'мъ — присягать другъ другу: — Дан илъ... приведе Ноловіч п Изяслава противу имъ (королевчу и Судиславу). и со Изяславомъ, водися п божицію. Пп. л. 6741 г.

**воддѣгъ** — по: — Тежъ естли бы хрествянні Жида вдаришъ такъ, якобы криви не розлилъ: мастъ на немъ вина быти водлугъ обычая нашое земли. Жал. гр. 1388 г.

**ВОДОЗАЖДЬ:** — Пако же бо и ратпка водобажда раздѣляють рѣкъ. Авак. толк.

**ВОДОВАЖА** — aquaeductus, αδρωγωνων: — Видѣ же оу градныхъ столы вратъ п сіы. и водоважа чудны. Χρωνοφ. XV в. Жит. Аскес. (В.)

**ВОДОДРЖА** — водоемъ: — Того раді при знозѣ приде народѣ къ Соломоні вододыръи, иже наріцається Веосла. сп'ччъ очва чу пуп'ль. Кир. Тур. 44.

**ВОДОКРЕЩЕНИЕ** — праздникъ Боговіения: — И на канонъ водокрещеніа Василья же Великаго служба. Грам. мин. Кир. Пск. до 1395 г. — Ср. ВОГОНАВЛЕНИЕ, ВОДОКРЕЩИ, ЕПИФАНИЕ, КРЪЩЕНИЕ, ПРОСВЪЩЕНИЕ.

**ВОДОКРЕЩИ** — праздникъ Боговіения: — В недѣлю по водохрещахъ. Пп. л. 6656 г. — Ср. ВОДОКРЕЩЕНИЕ.

**ВОДОЛИВЬ:** — Съ. водолива (давати) по подулензѣ со всякия жь вари, оже будетъ водоливъ прихожен, а бу. водоливъ тутонhen, ипе съ него нѣтъ ничего. Жал. гр. в. к. Вас. Ив. Троиц. Сер. м. 1517 г.

**ВОДОЛИЩЬ** — водолѣй: — Водолѣць юкн'уара въ к. Изб. 1073 г. 251.

**ВОДОНОСТЬ (В.)** — водоносъ. ведро: — Исполнивъ водоности. Ефпр. Сир. 1377 г. (В.). Подобенъ есть таковѣн чѣвку иже взя свою водоность п иде почеретъ воды, водоности же не бѣ почыль водою. Ефпр. Сир. XV в. (В.).

**ВОДОНОСЪ** — ведро, hydria, ὀδρίχ: — Бѣше же той водоносъ каманъ шесть... Гла имъ Ив. нап'лните водоносты воды. п нап'лніша до вырха. Ю. ПП. б. 7. Остр. сб. Оставь водоносъ шедъ повѣдь г'гюи (δρόχυ).

18*

279

ВОД — ВОК

Жит. Андр. Юр. 8. Въземни водоносъ изиде почръть
воды (τόν κάλπτν, hydría; въ др. сп. кобель). Іак.
Іст. 11. — Ср. Водонось же на рамоу носа, ни о дох-
ховънѣи сложьбѣ лѣнѣаше са. Сур. р. 432.

ВОДОНОСЬЦЬ — **одрофос**, portator aquae: — Водоносца
вашего. Въз. XXIX. по сп. XIV в.

ВОДОПИИЦА: — Въчера винопиица, дьньсь водопиица.
Изб. 1073 г.

ВОДОСТЬЛАНЬНЬИ — **удатостротос**: — Водостыланень
гробъ. Ир.м. о. 1250 г.

ВОДОТЕЧА — ВОДОТЕЧЬ — torrens, зéμαρφός: — Вѣтви
ω водотечи. Лев. XXIII. 40. по сп. XIV в. Водотечъ
оустрой. Час. XXI. 15. т. ж. Водотѣчи воднѣна. Взя.
VIII. 7. по сп. XIV в. Наведе Гб вѣтръ зноннѣ ис
пѣдѣны на нь. и присѣшить водотѣчи его (venas,
σκηνώς). Ос. XIII. 15. Блажень, иже по нѣ водо-
тѣчи пили синъи из домоу Гнѣа напацать. Гр. Наз.
ХІ в. 124. А отъ колодязя водотечью вешнѣю въ
рѣчку въ Гарницу. Суд. спис. 1498 — 1505 г.

ВОДОТОЧА — протокъ: — Иустинану къ Костянтинѣ
град) пришедшій, в виде въ малѣ съ единородными
по водоточи. Геор. Ам. 307.

ВОДОТОЧЬНИЦА — водоемъ: — Въ кистернин рекше
водоточьници. Геор. Ам. 310.

ВОДОЧЬРПЪ — водоносъ (В.): — Принѣлѣте ми во-
дочьрпѣ новъ (μαρστραχνων). Пар. 1271 г. Цар. 4.
П. 20.

ВОДЪЛЬЦЬ: — Во водуглици. Силь. и Ант. вопр.

ВОДЪЛЫЦА — водолѣй, созвѣздіе: — Водулѣй гену-
арѣ й. Ю. ск. Бол. 140.

ВОДЬНИТИСТА — aqua perfundī, волноваться: — Морх
водьнашткса. Сб. 1076 г. (В.).

ВОДЬНЬИ — прил. отъ вода: — Запрѣти вѣтроу. п
вълѣнкнюю водьноуоуму (του ὀδτος). Лук. VIII. 24.
От.р. ев. Водъны источникъ. Изб. 1073 г. Водьно
вѣрти въ оутробѣ данні Пшна крьстообразнѣ рас-
прострѣръ (γοτίου). Ирм. о. 1250 г. Внутренек же око
все водно имь же видимъ. Пац. XIV в.

ВОДЬНЫИ — тр.дъ — водяная болѣзнь: — Чѣвкъ нѣкъ
имъы водьны тр.дъ (δωρωτικός). Лук. XIV 2. Остр. ев.

ВОДЬЦЬ — τέγερν: — Водьца оума похватившѣе. Гр.
Наз. ХІ в. 5.

ВОК — см. ВОИ.

ВОКВАТИ, ВОЮЮ — pugnare, bellum gerere, подерзан:
(Инъ иде Новугороду. а на с. Полови на (1)дрьскъ
воюя. Поуч. Вла. Мон. Купихъ собѣ инъ конь двѣма
бо конема воквахъ. Прол. Тр. XIV в.

ВОКВАТИ на кого — воевать съ-тѣмъ: — Игорь воен-
ваше на Печенѣгъы. Пов. бр. л. 6428 г. На цркви
воклюще (επιστρατεύειν). Гр. Наз. ХІ в. 62. Похотъ
вожеть на дѣ (στρατεύειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Воквати на Цъгѣрдѣ. Нов. І л. 6712 г.

ВОКВАТИ что — разорять: — Почаша воевати Ви-
фаньскина страны. Пов. бр. л. 6449 г. Приходшила Ємь.
и вокваша область Новгородскою. Нов. І л. 6650 г.
(Новгородьи) начаша воквати по Днѣпрю городѣ

Черниговскѣк. т. ж. 6722. Не воевати отчины ихъ,
ни ихъ людни. Доц. ур. Дм. Ив. 1372 г.

ВОКВАТИСТА — воевать: — Бѣ бо рать ω Неченѣгъ.
и бѣ воюласа с ними. и шдолаг имъ. Пов. бр. л.
6496 г. Пьсковици взяша миръ с Литвою и с Нѣмци,
а воевався с ними з. пѣта. Нов. І л. 6917 г. Князи
Рустін воюются и сѣкутся о княженьи великіе Рускіе
земли. Псков. І л. 6942 г.

ВОКВОДА — военачальникъ: — При переводѣ Священ-
наго Писанія и другихъ книгъ словомъ воевода пе-
редаются слѣдующія слова: στρατηγός, σχιστρατηγός,
ἀρχων, στρατοχηγός, ἀγευών, σχτάρητος; — Понѣтско-
моу Нилатоу воकводѣ (τέγερν); въ М. Понтьскому
игемону, въ Остр. ев. игемоноу). Мъ. XXVII. 2. Ев.
1307 г. Фихоль воевода области его (ἀρχιστρατηγός,
princeps exercitus). Вят. XXI. 22. по сп. XIV в. Пов-
ставать воеводы воемъ предъужа (ἀρχιστρατηγός
τῆς στρα-
τῆς). Взя. XX. 9 по сп. XIV в. Князь воеводамъ (ἀρχιστρα-
τῆς). Дани. II. 48. Воеводы (στρατηγόι). т. ж. К.
ІІІ. 2. Начальникъ чиномъ, воевода (στρατηγός). Гр.
Наз. ХІ в. 46. Да воеводѣ го.ѣ боудетъ (στρατοχηγ-
τῆς). Панд. Анн. ХІ в. (Амф.). Многі рыбы въ слѣдъ
единой ходатъ акы по воеводѣ (τάτεττα: ηλι στρατη-
γεύειν, reguntur ac militant). Златосц. Воеводоу оука-
рата. Жит. Θεοδ. Си. 128. Надъ всѣми же сини чиними
престави Гб Бѣ старѣшшины воеводы и начальникы
чиномъ айгімъ. Пац. XIV в. Архіколаю воеводѣ
сшлштоу гоубпітело сшлштоу сверѣпоу. Сур. р. 50.

ВОЯГА ЖЕ БАШЕ В КИСВЕ Й СЪ СЕЙМЪ СВОЙМЪ СЪ ДѣЙСТВОМЪ СТОЛАВОМЪ И КОРМИЦЕЦЬ ЕГО АСМУЛЬ. ВОЕВОДА БЪ СВѣНЕЛДЪ. ТО ЖЕ ИЦЪ МИПТИШИНЪ. ПОВ. БР. Л. 6453 Г. ТУ БЪ СОШЛОСА... ВСЕ БОЛАРЬСТВО ПИ ВСЕ СТАРЪ-ПШИНСТВО. И ВОЕВОДЫ ВСЕЯ РУССЫНА ЗЕМЫЛ. ЯК. БОР. ГА. 145. НЕ ЭРИТЕ НА ВОЕВОДЫ. ПОУЧ. ВЛАД. МОН. ТЫ КЛЯЖЕ... ВОЕВОДАМ И СЛОУГАМИ СВОЙМЬ ДЪСТВОУЕШИ ПО ВСЕН ЗЕМЛИ. НИКИФ. М. ПОСА. ВЛАД. МОН. СЛОВО НОВО СТОЮ МЧИКУ Михапу князя Розскаго и Фсодора воеводы перваго въ княженин его. Пат. Печ. Пдоша из Новагорода въ Югроу ратью. СЪ ВОКВОДОЮ ПАДРЕКМЬ. Нов. І л. 6701 г. ОУЧПНИЧЬ КОТОРЫЙ ДОБРУШ ЧѣК КРИПУ, ЛЕБО ВОЕВОДА, А ЛЕБО ПАНЪ, ОУЧПНИТИ ПИСПАВУ И С НИМЬ. Доц. ур. 1349 г. А КОЛИ МИ БУДЕТЬ ГДѣ ОТПУЩАТИ СВОИХЪ ВОЕВОДЪ ИЗЪ ВЕЛИКОГО КЛЯЖЕНЬА, А КТО БУДЕТЬ.. ТВОИХЪ БОЯРЪ И СЛУГЪ, ТОБЪ ПОСЛАТИ СВОИХЪ ВОЕВОДЪ СЪ МОИЛИ ВОЕВОДАМИ ВМѣСТѣ БЕЗТЪ ОСЛУШАНЬА. Доц. ур. Дм. Ив. 1362 г. А МОСКОВСЬКАЯ РАТЬ ХОДИТЬ СЪ МОИМЬ ВОЕВОДОЮ. Доц. ур. в. к. Вас. Дм. д. 1389 г. А ПРО ВОИНУ, КОЛИ ЯЗЪ САМЪ КЛЯЗЬ ВЕЛИКИУ СЕЯУ НА КОНЬ, ТОГДЫ И МИТРОПО-ЛИЧИЧМЪ БОЯРОМЪ И СЛУГАМЪ, А ПОДЪ МИТРОПОЛИЧИЧМЪ ВОЕВОДОЮ, / А ПОДЪ СТЯГОМЪ МОИМЪ ВЕЛИКОГО КЛЯЗЬА. А КТО БУДЕТЬ БОЯРЪ ИЛИ СЛУГЪ НЕ СЛУЖИВАЛЪ АЛЕКС нью митрополиту, а приказался ново митрополиту, а тѣ пойдутъ подъ моимъ воеводою великого князя, гдѣ которыи живетъ, инъ подъ тѣмъ воеводою и есть. Уст. ур. Вас. Дм. 1392 г. А при томъ были свѣдчи панъ

280

281

ВОК — ВОЗ

282

Микола ис Пичникъ воевода Снатиньскии. панъ
Гърко. панъ Андріашь. Грам. Бенк. 1398 г. Се я
панъ Маница, воевода Ильовскыи. Купн. 1400 г. —
См. также въ Дог. гр. Дм. Не. 1389 г.; Дог. гр.
1428 г.; Дог. гр. Геор. Дм. со в. к. Вас. Вас.
1433 г.

Слово воевода встрѣчается непереведеннымъ въ
Грец. пам.: — Εἰς τον τόπον τον ἐπονομαζόμενον Λε-
βεδία ἀπὸ τῆς τοῦ πρώτου βοεβοδου λυχῶν ἐπονυμίζεις,
δότι βοεβοδος το μὴν τῆς λαλήσεως ὀνομα Λεβεδίζει προ-
σιγορευετο, το δὲ τῆς ἀξίζεις, ὡς καὶ οἱ λοιποὶ μετ'αυτὸν,
βοεβοδος ἐκλείσει. Конем. Порф. Adm. imp. гг. 38.

ВОКВОДИТИ, ВОКВОЖЬ: — Повелѣвакъ воеводан-
щимъ къ наземъ (στρατιωτικούς ἀρχοντας, militaribus
iudicibus). Ефр. Крм. LXXXVII. 72—74,

ВОКВОДИЧЬ: — Къ Русскымъ и Виленськимъ воеводи-
чемъ. Соф. вр. 7008 г.

ВОКВОДОВАТИ, ВОКВОДЬЮ (В.) — быть предводите-
лемъ: — Не воеводѣши (οὐ στρατηγεῖς, non es dux
noster). Псалт. толк. Феодорит.

ВОКВОДНЬЮ: — (Намѣстникъ) въ Кіевѣ на месту
воеводнѣ мѣшкаетъ. Носолѣств. д. Менд. Грір.

ВОКВОДЬСТВО — сант., должность воеводы: — Воеводство и старѣшниство людемъ (στρατηγεῖν τε καλιμβουγωνία). Гр. Наз. ΧΙ β. 22. Очσον оубο са на- моемоу раздѣлывшюю на дьвою воеводство и гра- жданство (γεγονίζει). т. ж. 72.—Посла Грославъ сна- своеного Володимера. на Грѣкы. и вда ему вои многъ. а воеводство поручи Быпшать. Пов. вр. л. 6551 г. Вокводство держащю Кыкѣвскына тысاشа Яневи. т. ж. 6596 г. Оттогѣ же Бѣлозерскыи покъ отряднѣ къ людямъ, а воеводство да Фомѣ Лазковичю. Лавр. л. 6692 г. Половчи же аки стыдящеся въеводства его, и не творахуть ему накости. Ит. л. 6693 г. Великынъ князь Юрги посла на Мордву Василка Костянтино- вича, и своего мужа Еремѣя Глѣбовича воеводь- вомъ с покомъ. Лавр. л. 6736 г.

ВОКВОДЬСТВОВАТИ, ВОКВОДЬСТВЬЮ — στρατηγεῖν,
imperator esse: — Чьто воеводствовати начинакши. Ефр. Крм. Труа. 64.

ВОКДИНЕНИК — см. ВЪКДИНЕНИК.

ВОКДИНИК: — см. ВЪКДИНЕНИК.

ВОЖДЕВИЦА (В.) — предводительница: — Амазовская
державшица и војдевица. Александр.

ВОЖДЬ — дих: — Не сенкѣдѣтъ князь ἉΙΙ ΙΣ, и
вождь Ἁ¼ чресці его (γαγομενος). Быт. XLIX. 10.
Таче всѣмъ чистыи вождь оумъ. Изб. 1073 г. Нѣмоу
же ти азъ бѣднѣ вождь (καλιμβουγής). Гр. Наз. ΧΙ β.
282. — Ср. вода (восвода), водити, вождж.

ВОЖЬ — вождь, предводитель, руководитель, провод-
никъ: — Страхъ пушку вожь тѣбъ (γαγομενον, qui
te antecedat). Нес. XXIII. 27 по сп. XIV б. На
Б. е бо лѣ не се ли анѣ лѣ вожь былъ на иноплемен-
никъы и супостаты. Пов. вр. л. 6618 г. Не возможно
безъ вожа ходити. Дан. ил. О багоблаженіи наши
учители, слѣдителници миру, наставници заблужь-

шимъ, вожи душевыма ослѣпшими очима. Кир. Тур.
Ш. Радуися слѣпшими вожу. Мин. сен. XII в. 60.
На утрѣа же вожемъ невѣдущимъ, будущимъ я.
Пн. л. 6759 г. Господи мои вожю мои (δδηγέ υού).
Жит. Андр. Гр. VII. 36. Обрѣсти моужа вожа
нельстна. Никон. Панд. сл. 17. Тмѣ свѣтло, слѣпотѣ
вожь. Мир. Праведн. XIV б. Безъ добра вожа не воз-
можно ходити. Стеб. Нов. и. 1347 г. Горе вамъ
вожеве слѣпни. Панс. сл. 175. Пр. соб. Вожа нѣту.
м. ж. 74.

ВОЗ... (слова, сложныя съ предлогомъ возь = възъ,
см. подъ ВЪЗ...), если слѣдующая согласная острая,
и подъ ВЪС...), если слѣдующая согласная тупая.
Подъ воз... и воем. помѣщены только тѣ слож-
ныя слова, которая не встрѣтились въ формѣ въз... и
ли въС...).

ВОЗАТАИ — возница, συχνος — Едина колесница есть
четверичьна. имште грядостьнааго возатан п ста-
рѣшна. Панд. Анг. ХІ в. л. 25. гг. 9. Возатан въсадникъ:
возница. Бер.

ВОЗВОДНЬЮ — подъемный: — Возводныи мостъ и же-
раецъ вожьгона. Пн. л. 6737 г.

ВОЗВОКВАТИ, ВОЗВОЮЮ: — Азъ возвоюю на нь (mili-
tabo). Жит. Марш. 9. Мин. Чет. февр. 136.

ВОЗВЕЖЬ — звукъ: — Великий тресновенный громъ и
непроченныимъ гласомъ, возвукъ иже бысть отъ
великого.. пушечного стреляния. Никон. л. VII.
341—342.

ВОЗВЪЛЧИТИСЯ, ВОЗВЪЛЧЬСЯ — стать волкомъ: —
Егда пастуси воюлочаться, тогда подобаетъ овчи
овца паствити. Панс. сл. 75.

ВОЗВЫТАТИ, ВОЗВЫЮ: — Востроймъ братіе... и нач-
немъ бити сребреныя арганы и воззѣемъ мудрости
своя. Сл. Дан. Зат.

ВОЗГРИ — мусис: — Истеченыя плоти. еже по естествов
ія же и возгри и охранці и пизшьнее оутробы. Никон. Панд. сл. 58 Чуд. сл. 198 (въ др. пер.: со-
поле и власп).

ВОЗДАВАТИ: — Чтобы во уноконъ Бті молныи и мітвѣ
воздавали. Яр. Берд. 1357 г. Но за насть Бті міты
воздавали. Яр. Атюа. 1379 г.

ВОЗДАЛЬ — далеко: — Возданъ отъ города. Пн. л.
-6798 г. — См. ВЪЗДАЛЕ.

ВОЗДВИЗАЛЬНЬЮИ: — Крестомъ воздвизалымъ без-
гословіяль крестообразно. Нов. II л. 7001 г.

ВОЗДРОЖАТИ, ВОЗДРОЖЬ — задрожать: — Взираю на
тя и обоумираю. и воздрожать мя уды тѣла моего.
Сл. Дан. Зат.

ВОЗДЫМАТИ, ВОЗДЫМАЮ: — Препростую чадь воз-
дымати по миру на самую соборную и апостолскую
церковь. Псков. І. л. 6979 г.

ВОЗДЫМЪ — подтемъ: — Имати отъ воздыма отъ
скалового (при вѣтанніи воска). Дог. гр. Нов. 1481 г. —
Ср. ВЪЗДЫВЕНИЕ, ВЪЗДЫМЪ, ПОДЪЕМЪ.

ВОЗВЕБРИТИ, ВОЗВЕРЮ — сдѣлать звѣремъ, придатъ
свѣтство: — Брата единаго на другаго разгнѣви, и

283

ВОЗ — ВОИ

284

отца на чада подвиже, и кротость человѣческаго естества воззвѣри. Псков. І. л. 6979 г.

**ВОЗИЛА** (мн.) — повозка, носилки: — И взяша рабу Борисову, и въставиша и на возила, и поволокона ужи князь и бояре. Ип. л. 6623 г. Наполниша возила Пестровыхъ кунъ. Жит. Петр. Берк. Мин. Чет. юон. 413. Возяхъ и на возилѣхъ (тутъ же вспомянуты п колесницы: слѣд. возила были не на колесахъ?). т. ж. Придоста лѣвѣ боярыни съ возны (сум lecticis). Жит. Оеод. Сик. 97. Мин. Чет. аир. 461.

**ВОЗИТИ, ВОЖД** — vehere, возить: — На возѣнъ возити брашно по граду и овощъ и медъ и вино. Нест. Бор. Гл. 9. Наполнива наниты возити мъртвна из города. Нов. І. л. 6636 г. Новолы возити. т. ж. 6717 г. Возъ возити. Сл. Дан. Зат.

— Ср. везл., возь: Др.-в.-Н. wekjan, weggan; С.-в.-Н. wegen: Гто. vagjan, Др.-в.-Н. wagan: Н. Wagen: Д.-С. vagin: Гр. διγ.

**ВОЗИТИСТА** — переправляться черезъ рѣку: — Оубочавшеса почаша са возити на одину сторону къ стой Софы. Нов. І. л. 6767 г. Наряжанся самъ и лодье нарядъ возитися на Вислѣ. Ип. л. 6789 г.

**ВОЗИНИЦА** — рѣкъ (В.) — переправляться черезъ рѣку на суднѣ: — Аще и по морю плавшися, аще и рѣку вознишися. Ефр. Сир.

**ВОЗЛИ** — см. ВЪЗЛѣ.

**ВОЗЛЮВЛЬНИКЪ:** — Возлюбленче мон. Папс. сб. 137 Варѣ.

**ВОЗМЯТЕЛИК** — волненіе на морѣ: — Возмятеніе. Пал. XVІ в. 15.

**ВОЗОКЪ** — уменьшит. отъ возъ: — П самы окоянного оного царя возокъ на пути в репе обретоша (при обѣгствѣ). Никон. л. VII. 342.

**ВОЗОМЬЗДИТИ** — вознаградить: — Иногда же да Богъ имъ возьмьздить. Ип. л. 6738 г.

**ВОЗРАЕМЪ** — видъ: — Имамъ возракъ върентъ (habeo loricam fldei). Мух. Еразм. 9 Мин. Чет. юон. 143.

**ВОЗРИТИ, ВОЗРЮ** — возглянуть: — И судьи возрили въ списокъ съ грамоты съ купчіе. Прав. гр. Κυρια. мон. ок. 1490 г.

**ВОЗЬ** предл. — см. ВЪЗЬ.

**ВОЗЬ** — повозка, ситис (иногда въ значеніи единицы мѣры): — Б. бо и ойъ кго тако мітвѣ. яко же и на возѣнъ возити брашно по граду. и овощъ и медъ и вино. Нест. Бор. Гл. И повѣтъ Хілябѣнъ. нощная раді поспіанна кмою на возѣ допровадити и до манастыря кго. Нест. Жит. Оеод. 30. Се бо напѣнѣмъ три возны брашна. ип. ж. 39. Лежащю и (князю Ярополку) ту на возѣ саблѣю с кона прободе и (Нерадынь). Нов. ар. л. 6594 г. Имати кмою по-й. негатѣ за возъ. Р. Праб. Влад. Мон. (по Син. сл.). Ёвозь жита. Пожн. пос. Коуплахоумъ... рѣпѣ возъ по-й. грѣвѣнѣ. Нов. І. л. 6723 г. Имати по-й. векни. Ш. ловѣк. и щ воза. и щ лану. и щ хмельна короба. Дог. ур. Нов. сб. Яр. Ар. 1264 — 1265 г. А что, княже, мытъ по Суждальскои земли, и въ твоей волости отъ воза имати по двѣ

вѣкшѣ, и отъ лодьи, и отъ хмельна короба, и отъ лняна. Дог. гр. Нов. сб. в. к. Мих. Ар. о. 1307 г. А мыта съ воза по дензе, а съ пѣшехода мыта нѣть. Дог. ур. 1381 — 1382 г. А гостю Двинскому гостити въ лодьяхъ или на возѣнъ: съ лодип на Устюзъ намѣстnungомъ два пуза соли, а съ воза двѣ бѣлки. Уем. Дв. ур. 1397 г. Съведоша съ воза (εἰς τῆς ἀρχῆς). Жит. Авкс. 32. Мин. Чет. феер. 166. И тако вшедши въ возъ. и поѣде съ великою честию изе Пекова. Псков. І. л. 6981 г. (И) кѣлъ покрадѣ за замкѣ, или сани пѣ полѣстью. или во по титагою, пмѣ то все съ княжон. Псков. суд. грам. А съ воза скорья таможникомъ плати по полуденгъ; а будетъ которая въ судѣхъ, и пмъ имати тамга смѣтивъ съ возовъ. Уем. таможе. ур. 1571 г. — Ср. КОЛА.

**ВОЗЪ** — обозь (воен.): — Хода возъ по собѣ не возаше. ни котьла ни масъ варл. Пов. ар. л. 6472 г. Князь же Всеволодъ нарядивъ полки на масленѣи недѣли, п пусти возы на ту сторону рѣкъы. поде же Глѣбъ стояше. Лавр. а. 6685 г. Глѣбъ же наряди полкъ со Мстиславомъ с Ростиславичемъ на возы. т. ж. Князь же Всеволодъ посла сыновца своего Володимера, с Переаславицъ и нѣколкіо дружины с пмь, кдѣ вознѣ стояхуть противу Мстиславу. т. ж.

**ВОЗЪЕМАВЪ** — причаст. отъ глаг. ВЪЗАТИ, ВЪЗЬМѣ.

**ВОЗЪИРЪ** = ВЪЗЪИРЪ — вспирь: — Да съ пмь возырне пошли. Аван. Никит. А съ инымъ възыремъ 15 тысячъ конныхъ людеп. т. ж.

**ВОЗЬМА** — причаст. отъ глаг. ВЪЗАТИ, ВЪЗЬМѣ.

**ВОЗНИКЪ** — auriga: — Возникъ поташе паздай (βουλάττας. agitator ptaustri). Жит. Андр. Юр. XIV. 69. Оударѣна інші полічисть, свинью велкую, которая баше вразміласа въ возникъ Новгородьскѣй (по др. сп. повозникъ). Нов. І. л. 6776 г.

**ВОЗЬНИЦА** — auriga.

**ВОИ** — воинъ. bellator. miles: — Имате ли воѣ. Мө. XXVII. 65. Четверовес. 1144 г. 66. об. (Остр. ев.: имате коустодиех).

**ВОИ** (множ.): — войско, силы, exercitus: — Мѣножество вои нѣсѣныхъ пехѣй (περιστατεύει). Лук. П. 13. Остр. ев. Аше проси вои щ насы князь Рѣкъы. дамы ему санко ему буле требъ и да воюк. Дог. Ип. 945 г. (по Ип. сл.). Нико и же помышлю на страну вашю, ни сбираю вои ни пазыка. Обяз. ур. Свят. 972 г. Миханъ прѣ падіе с вои брегомъ. и моремъ на Болгары. Пов. ар. л. 6366 г. Пришьдѣшь... нѣкомоу прю и вои объѣсѣдѣшь Нима (στραχτόπεδον). Гр. Наз. ХІ в. 273. Оръжье... отъ Бѣ дароваса на дніавола. и возъ тьмѣнѣла поуказвства дѣй (στραχτεομένου). Панд. Ани. ХІв. (Амъ.). Съ небеснымъ вои. Итар. Исп. вѣр. Храми Бѣші смути вои етип. Изб. 1073 г. Перевозися Гароплавъ съ вои на дрогѣні полѣ Дѣнѣпра. Нов. І. л. 6521 г. Предавъ вои многъ в рупѣ кго посла противу безожнымъ Печенѣгомъ. Іак. Бор. Гл. Ночь щвсюду нарядивше якло вои, тоже лазите. Поуч. Влад. Мон. Доствинъ бывъ... въшінныхъ вои. Стишар. XII в.

285

ВОИ — ВОИ

Вокмъ и всѣмъ людемъ твоимъ (стратф). Служ. Варл. ХІІ в. 19. Рѣпътъ или вои. Уст. 1193 г. 204. Игорь къ Дону вои ведетъ. Сл. пак. Итор. Тогда Игорь възрѣ на свѣтлое солнце и видѣ отъ него тьмою вся своя воя прикрыты. т. ж. Яко скопшіа вои. и въ-слаша из города. къ воinkо. Нов. І л. 6701 г. Воеводы Новгородчкыя и всі вои. т. ж. 6906 г.

Войско князей Русскихъ набиралось изъ разныхъ народовъ, какъ показываютъ слѣдующія выписки: — Володимеръ же собра вои многі. Вараги и Словѣни Чюдъ и Кривчи. Нов. вр. л. 6488 г. Хотацкія Володимеру пти на Ирослава. Ирославъ же пославъ за море приведе Варагъ. т. ж. 6523 г. Ирославъ же совокупивъ Русь и Варагъ и Словѣнѣ попде противу Болеславу. т. ж. 6526 г. Иду к тобѣ Беренчч и Печенѣзи и Торці. т. ж. 6605 г. — Войско бывало и пѣшее и конное: — (Владимиръ) Торѣки берегомъ приведе на кони. т. ж. 6493 г. Володимеру же шедшіо Новугороду по верховьнѣ воѣ. т. ж. 6595 г. Помроша кони оу вои Володимеръ. т. ж. 6550 г. Пондоша (на Половцевъ) на конихъ и в лодыхъ. т. ж. 6611 г. — Употреблялось дѣленіе вѣобовѣ порядка на крылья: — Идаше на деснѣи сторонѣ Стополкъ. на шлюе Володимеръ. посредѣ же обѣ Ростиславѣ. т. ж. 6601 г.; см. КРЪЛО.

ити вои — идти на войну: — На того оубо нечестивааго рать въста отъ Асурии, и ноужда юмоу обаше ити вои. Супр. р. 157.

вести воа — стροχηγεύην: — Аще п зълѣ сътвориша зълъсѣвѣтик паче воа ведъшааго. на свои ихъ безмажик. Гр. Наз. ХІ в. 265.

— Ср. вои — воинъ, воина, вохвати, воюкъ, воискъ — войско. Лит. veju, vyti — vajoju, vajoti — преслѣдо-вать, гнаться; Др.-Чеш. woj, мног. woje.

ВОИ (единств.) — войско: — Ирославъ и Мьстиславъ. собраста вои многъ. идоста на Лахы. Нов. вр. л. 6539 г. Ирославъ събра вои многъ Варагы и Словѣни. т. ж. 6544 г. Нашъ царь богатѣ себя не множествомъ злата, но множествомъ воя. Са. Дан. Зат.

ВОИ — вм. єа, дядя по матери: — Препацет прѣво съ воемъ своимъ. Жит. Ник. Студ. Мин. Чет. февр. 62.

ВОИЛОКЪ — ВОЙБЕЪ: — Воилоки (у сѣдла) Ордынские обѣлы пушены отласомъ алымъ, подложены кравешниною лазеревою. Конск. приб. Бор. Оед. Год. 1589 г. Воилуки (у сѣдла) съ головенкомъ пушены бархатъ червчатъ т. ж. Воилоки бархатъ (въ числѣ даровъ, присланныхъ шахомъ Персидскимъ въ 1590 г.).

ВОИМЕНИТИ — см. ВЪИМЕНИТИ.

ВОИМЕНОВАТИ — см. ВЪИМЕНОВАТИ.

ВОИМЕНОВАТЕЛЬСТА — см. ВЪИМЕНОВАТЕЛЬСТА.

ВОИНА, иногда ВЪИНА — bellum: — Въ времена възьнѣ Рімлянскъ. Ис. (Ирославъ) пришьдѣ съ воинъ. под дѣчёрь Мьстиславью. Нов. І л. 6621 г. Еже бѣло творити отроку моему. то сӑ ксмь створилъ дѣла на воинѣ и на ловѣхъ ночь и днѣ. Поуч. Влад. Мон. Тѣ послове учинили межы насц перемирье. ото Оспо-

жина заговѣнья до Дмитриева дии межы насц воины нѣтъ. Доц. гр. Дм. Ив. 1372 г. А про воину, коли язъ самъ князь великии сяду на конь, тогда и митрополичимъ бояромъ и слугамъ, а нодъ митрополичимъ воеводою, а подъ стягомъ монѣтъ великого князя. Уст. гр. Вас. Дм. 1392 г.

— И не надобѣ имъ дань, и тамга, и поплужное, ни ямъ, ни подводы, ни воина, ни кормъ. Яра. Менг. Тем. 1267 г. Дань ли на насц емютъ, или їное что ни обди. тамга ли, поплѣжское ли, ямъ ли, мытъ ли, мостовщина ли, воина ли... а отъ соборныя цркви и отъ Петра митрополита никто же да не взимаетъ. Ярл. Узб. 1315 г.

ити, выходити, ёхати на воинъ, въ воинъ: — Ега же требує на воину пти... своюю волею да будуть. Доц. Ол. 912 г. Ходихъ в воину с Стополкъ. Поуч. Влад. Мон. На воину вышедъ не їннитеса. не зрите на воеводы, ни питью, ни ёденью, не лагодите ни спанью, и сторожѣ самі наруживаите, и ночь ёвсюду нарадивше школо вои. тоже лазите, а рано встанѣте. а сружыл не снимите со себе в борзѣ не розгладавше ёлѣщами, внесану с чѣлѣкъ погѣбаетъ. т. ж. Идаша въ Ладогу на воину. Нов. І л. 6613 г. Оцъ твои реклъ бѣлъ въсѣсти на коне. на воину съ Въздвиженшъ. т. ж. 6738 г. Въйха посадникъ Ладожскѣпъ с Ладожанъ въ воіну. т. ж. 6821 г. Латинскомуї не кхати на въиноу съ кназемъ, ни съ Розусию. Смоч. грам. 1229 г.

ходити воиною, наѣхати воиною, приити воиною: — Ходиша Новгородци воиною, на Нѣмецкую землю. Нов. І л. 6819 г. Наѣхавъ воиною за Волокъ. т. ж. 6909 г. Пришедъ Свия воиною. т. ж. 6919 г.

ВОИНИЕЪ — воинъ, miles, στρατιώτεσ: — Воинъ сильнѣ. Мин. Пут. ХІ в. 134. Развѣ вопника (τρέσωτον). Ефпр. Крм. LXXXVII. 28. Въстаніа бо ихъ боася предъ престоломъ своимъ вопникъ ставляше (στρατιώτατα). Георг. Ам. В память святаго Ивана вопника. Ил. л. 6691 г. Скомондъ и Боруть зла вопника. т. ж. 6756 г. Неправѣдынѣшъ вопникъ. Жит. Оед. Ст. 93. Полкъ вражина. яко вопникъ доблии. црѣ Ха низложилъ кси. Мин. воц. XIV в. 166.

— военный начальникъ, ἀχρων στρατιωτικώς: — (Епископъ безъ царскаго повелѣнія не можетъ быть призваемъ на судъ къ) князю гражанскомъ или к вопникъ (πορος ἀρχοντα πολιτικόν ἡ στρατιωτικόν). Корм. Моск. Дух. Ак.

ВОИНИЧЬ — прил. отъ воинникъ: — Воинича жена юше-шою моjkъ са посагішіа (στρατιώτιδες, αἱ τῶν ἀγυρῶν κυρτῶν ἀρχαῖν ἀντικαθεσία). Корм. Моск. Дух. Ак. воиничи — наимен. волости. Доц. гр. Вас. Дм. 1389 г.

ВОИНИЧЬСЕЙИ — прил. отъ воинникъ: — И бѣше оу Соломона мъ тысжіць лăкинш конь воинчыскых (τεσσαρχες λυμθδες ἀνδελφις ἀποιες ἀρχατα; четыредесять тысячъ кобылицъ въ колесницы). Цар. З. Х. 25 по сп. 1538 г. (В.).

ВОИНГ — всегда: — Въ прочата гѣта и воину. Доц.

286

287

ВОИ — ВОЛ

Ит. 945 г. Воину зазраше. Пов. вр. л. 6420 г. (по Ип. сп.). Възъвратишаса въ Еръмъ и баҳу воину в пръкви. т. ж. 6494 г. Аще безаконья наша назришь. Господи, то кто постоить предъ тобою воину. Лавр. л. 6696 г. Къ Богоу воиноу имъти желание. Никиф. м. посл. Влад. Мон. Подобасть воиноу наказаник имъ дати. Ю. митр. Прав. — См. въинъ, въинъ.

**ВОИНЪ** — иногда въинъ — miles, стратιώτης: — Тогда воини игемонови прѣимѣше Іса... Мв. XXVII. 27. Остр. ев. Аще ли хоцěши, воиноу доблю чиноу ста- рѣшинствовати. Гр. Наз. ХІ в. 165. Воини Хви есмъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Ейпоу ни съвѣтни- коу на воиноу быти (ταξεώτη, cohortalem; Р. радь- никъ). Ефр. Крм. LXXXVII. 28. Соющихъ въ вои- нѣхъ женъ (στρατιώτιδες, militum uxores). т. ж. Трул. 93. Егда распенъше и раздѣліша ризы его въини. Кир. Тур. о черн. чин. Достоино имя прижилъ ис воине Георгик. Стихир. XII в. л. 157.

**ВОИНЬІ** — miles, стратιώτης: — Воинъихъ женъ (στρατιώτιδες, militum uxores). Ефр. Крм. Вас. 36.

**ВОИНЬНЬІ** — прил. отъ воинъ: — Бодрость воинъ- нан. Чин. Нов. XIV в.

**ВОИНСКЕЙІ** — прил. отъ воинъ: — И се вълезе свѣ- тыль отрокъ въ воиньсть обедни. Нест. Жит. Θεοδ.

**ВОИНСТВО** — στράτευμα, exercitus: — И все воинство прѣдъстояншъ одесноюг. Изб. 1073 г. Ангельскыя силы и архангельская воинства. Кир. Тур. 68. Тѣ бо за насъ Бѣа молатъ... и нѣе воинство δκρепляютъ. Ярл. Узб. 1315 г.

— На воинство приходити (εἰς τό στρατοπεδόν, ad comi- tatum; въ др. позд. сп. ко двору). Ефр. Крм. Сард. 7.

**ВОИНСТВО** — assiduitas, ἐνδελεχισμός (вопну = въину — всегда): — Воинство бо ка (лжи) не на благо. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВОИНСТВЬНИКЪ:** — Зело премудри и воинствен- ники. Никон. л. 6712 г. (II. 280).

**ВОИСКА** и **ВОИСКАД** — война, bellum: — Вълѣзи въ Галѣю. Въ неи же хотѣть на воискъю... и молихъ и: поимѣте мя да и азъ идоу съ вами на воискуу. Зла- тоспр. ХІІ в. (В.). Списатель того Домнея бѣяше сіи Диктусу, пле видѣ съ испытаніемъ о тон воицѣ и списа. Ю. Мал. Хрон. 183.

**ВОИСКО** — exercitus, στράτευμα: — Припѣсти воиско къ граду. Пересяа. 6496 г. Посадникъ Дороѣен съ своимъ воискомъ. Псков. Г. л. 6971 г.

**ВОИСКОВОИНД** — см. **ВОСКОВОИНД**.

**ВОИСКЕЙІ** = въисѣкѣи — военный, воинственный, для воины способный, bellicus, bellicosus, bellator: — Паде всероженник мужъ воискъихъ (πολεμιστῶν, bellatorum). Втз. II. 14. по сп. XIV в. Зачатки ὕ мужъ воискъихъ (τῶν πολεμιστῶν, bellatorum). Чис. XXXI. 49. по сп. XIV в. Воискомъ огнемъ. Упмр. 204. На грӑ поставиша лъсти вшишья. Ис. Одѣвашеся въ воискъин образъ (ἐρρόει τό στρατιωτικὸν σχημα, sume- bat militum habitum). Пап. Син. ХІ в. 95. Оже ро- лѣинъю закупъ оу гӑна боюдеть. а погоубить воискъи

конь, то не платіти кмоу. Р. Прав. Ваад. Мон. (по Син. сп.). Одѣнѣе воиско. Муч. Сер. Вакх. 4. Хвалоу воискою принесѣмъ. Нов. Триод. XIII в. 60. Отъ въискаго плѣна. т. ж. 63. Въискыю полкы. т. ж. 68. Скакаше со всѣмъ своимъ воискымъ и загремѣли мечьми булатными о шеломъ хановскіе. Сл. о Задон. И бяше тогда во градѣ Псковѣ князь, не воискъ. грубыи токмо прилежаше многому питію и грабленію, Псков. Г. л. 6988 г. И тако князь великы юанъ Ва- сильевичь... съ множествомъ воискымъ прииде къ Тфе- ри. Псков. II л. 6994 г. — Ср. Юж. Слав. войска: Ходил юнак на пуста та войска. Бол. ппсі. (Дозон 5). Че ште мине, майко, царова войска. т. ж. (Безсон. Бол. п. 38). Слово Русское войско, также какъ и Южно-Славян- ское и Древне-Русское войска суть прилагательны, употребленныя вмѣсто существительныхъ. — Слово подвоискъи, кажется, другого происхожденія.

**ВОИСТВО** — воинство, exercitus: — О воиствѣ Тврковъ. Хронир. XVII в. (Рум. 765).

**ВОИТИ, ВОИД** — войді: — И воидоша во Днѣиръ и возведоша порогы. Ип. л. 6732 г. — Ср. въити, въидѣ.

**ВОИТЕО** — войтъ: — Приидоша... послы Литовскіе... панъ Петръ Яновичь, да панъ Станиславъ, да воитко Клочко. Соф. вр. 7002 г. (II т. 246).

**ВОИТЬ:** — А то свѣдди мѣстичи панъ Кнѣфль, Михно воитъ Гарославьскии. Грам. Оты. 1351 г. А при томъ были свѣдди. панъ Микола ис Пичникъ воквода Сна- тиньскии. панъ Гѣрко. панъ Андриашъ. панъ Борисъ Хомѣковичь. панъ Хролъ Варвариньскии. Воронко воитъ Коломыцкіп Рускии. Грам. Бенк. 1398 г. Воитъ Ильовскій Кундратъ. Купч. о 1400 г.

**ВОИТАНЪ:** — Ино того дѣла воитняа у мене нѣтъ. Посольств. Каз. к. Польск. А мнѣ отъ васъ много будетъ воитяна. т. ж.

**ВОИТАТИ(?):** — Вы к намъ своего посла послали, и отъ того посла слышали есьмо, намъ воитяючи взка- залі есте. Посольств. Каз. к. Польск.

**ВОКНІАЖИТИСТА:** — занять княжескій столъ: — Володи- славъ же воѣха в Галичь и вокняжился и сѣде на столѣ. Ип. л. 6718 г. Доброславъ же вокняжилъся бѣ. т. ж. 6748 г.

**ВОКО:** — вм. око: — Трьска впаде оу воко. Жит. Сим. Ст. XIII в.

**ВОБАНИК** — см. **ВОЛАТИ**.

**ВОЛАТИ, ВОЛАЮ** — кричать, звать: — Тежъ, естли бы Жидъ нѣкоторыхъ, припужоны великою потребиз- ною, часу ночного волалъ бы, а естли бы хрестьяне, ему ко поможенью не прибѣгли къ воланью: всякии сусѣдъ и тежъ Жидъ, 30 шеляговъ маетъ заплатити. Жал. цр. 1338 г.

**ВОЛГАТИСТА** — ворваться, хитростью войти (?) — Волга- лися въ городъ и взяша градъ, Москву. Соф. вр. 6954 г. (II т. 337).

**ВОЛГСКЕЙІ** — волгкій, влажный: — Вогтѣскаго сѣще- ства (на полѣ — мокрагш). Ю. екз. Шест. XVII в. (Оп. II. 1. 41).

288

289

ВОЛ — ВОЛ

290

**ВОЛЕ** — междом. — ҳуғ, аге, ҳарх: — Воле нынга богатии плаччте. Изб. 1073 г. 81. Воле ты како бы сл. 65? (tu quomodo effectus es coecus? 6vntos soi πως γέγονας τυφλός). Пат. Син. ХІ в. 99. Воле Ги' п авва Иоанин (vere abba Joannes; 6vntos soi хурі ҳарфә). т. ж. 99. Воле мочи ли почнем зиноути (nunquid os ope-rire poterimus). Златостр. 23. Воле можем ли поне възрѣти на небо (ҳарх δυνησόμεθα; poterimus ne). т. ж. 23. Видѣвъше и англи шстављше пѣнк плачую кго глюще. воле како дшӑ чівка сего оуп. пін-накма ксть ҳъ об'са. Жит. Ниф. ХІІІ в. 4. Воле. се боудеть. сѣдащии оубози соуть зѣло. а предстола-щии въ свѣтълахъ шдежахъ. т. ж. Воле чьто исп добра сътворила. т. ж. 26. Воле. тако азъ сѣмо възнидохъ. т. ж. 30. Воле что ксть таже видѣхъ. т. ж. 30. Воле куръ Созомене. оугодна ли ти соуть. т. ж. 64. Воле не въ ношти ли (ҳра ойх èν νυχτί). Кирил. Егерус. ХІІ в. Брате. воле не вѣси ли ωστρώνα мала средѣ мора (scis ne). Жит. Март. 13. Мин. Чет. февр. 139. Воле ты пригателю моп (tu quoque care). Жит. Θεοδ. Стр. 9. Мин. Чет. февр. 345. Воле словесы ли то си 6вдеть створилъ или дѣломъ сконча (ҳарх). Жит. Еутх. 36. Мин. Чет. апр. 119. Воле пакы образъ чюдотворія вамъ да сповѣмы. Жит. Акак. 7. Мин. Чет. апр. 260. Воле да никто же не мнить (іνα δε μή τις ὑπολάβοι). Аван. Алекс. сл. на Аріан. Воле Аріанни (ш). т. ж.

**ВОЛЕ** 860: — Воле 860 рѣд. ми аще имаши которого раба. Златостр. 27. — Воле оуно не трепештени ли, на рхкюй носа, кго же трепештхъ херовимъ. Супр. р. 344.

**ВОЛЕ** же: — Воле же вы есте чіці (εἰτα, ужели). Іов. ХІІ. 2 (Оп. І. 60). Видѣвь бо врагы моа разорены... воле же яты бывшаа и бошю погыбаша (εἰτα). Псалт. толк. Θεодорит. Воле же ἀστὴ гі'τη (εἰτη). т. ж.

**ВОЛЕ** же 860 — ӑр' ойн. Аван. Алекс. сл. на Аріан.

**ВОЛЕ** 8же: — Воле оуже да видимъ на ономъ свѣтѣ житик обою. Сбор. Троии. ХІІ в. — Воле 8 како преминѣ сего блаженааго и священомъ ченика Ккишѣ (= волею? — воле 8же?). Сим. Посл. Полик.

**ВОЛЕ** — воле: — Воле исцѣл'ю ли, воле не исцѣл'ю ли. Конст. Бом. поуч. ХІІ в.

— Ср. воле.

**ВОЛЕВРАТЬНЬИ** — έθελότρεπτος, sponte se vertens: — Хотѣнемъ извративо еже са речеть волевратьно. Ю. екз. Бог. 107 — 108.

**ВОЛЕНИК** — προαίρεσις; — Бѣ видить иже не тѣчк за дѣаниа. нъ и за мысли и воленид комоудо. или вѣнца или моукъ въздать. Панд. Ант. ХІ в. л. 121, 122.

**ВОЛЕНЬИ** — добровольный: — Развѣ воленъихъ ва-шихъ (ἐκουσίων, spontanea). Лев. XXIII. 38 по сп. XIV в.

**ВОЛИТЕЛЬНЬИ** — προαίρετικός, произвольный: — Не естествьно. бо нь волительно. Панд. Ант. ХІв. (Амф.).

**ВОЛИТИ, ВОЛЮ** — хотѣть, βούλεσθαι, θέλειν: — Оче аще

волини. мимо неси чашк сик отъ мене (εἰ βούλει). Лук. XXII. 42. Остр. ев. И емоу же волить съ нѣ қрыти. Мө. ХІ. 27. Чттероев. 1144 г. (въ Остр. ев.— хощеть). Яко же волить рука твоя (εὐρη, invenerit). Суд. ΙΧ. 33. по сп. XIV в. Истинън оученикъ волить (θέλει). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Волинъ къждо мысливъ срда нашего сътворити зълок. т. ж. Готовъ есмь... створити клико волить вола срда твоего. Іак. Бор. Гл. 61. Волити въ послѣднихъ быти. Жит. Θεοδ. Ст. 59. Мѣдніцкѣ ради волить оумрѣти. Жит. Ниф. ХІІІ в. 70. Пристати же къ льсти земьнааго цра волаще. а небесьнааго цесара небретѣще (χισούμενος). Ниноп. Антихр. 58. Амо же волить (δρου ἀν κελεύη). Георг. Ам. 245. Кленпта ми ся тако жити и оумрети волита съ мною. Прохор. Жит. Ю. Богол. VII.

— предпочитать: — Волю жити съ ль(въ)мь и змиемъ. нежелі жити съ женох лоукавож (εὐδοχήσω). Панд. Ант. ХІ в. гг. 17; Сб. 1076 г. (В.). Волать чіці прежде языкъ си δρѣзати нежелі клатвѣ отъ дсть си изнести (ἐλοιντο, mallent). Златостр. 69. — Иже сътворывааго и Бога не вѣсть нъ воіаи повелѣнийъ того дыявола подвизаать са. съконьчати. Супр. р. 197.

— Ср. велѣти, вола; воле; Гте. vaila; Аг.-С. vel; Англ. well; Др.-в.-Н. wala, wola, wele; Нѣм. wohl, wohlan.

**ВОЛИТИСІА** — βούλεσθαι: — Твори вьсе кже волитьса. Гр. Наз. ХІ в. 65.

**ВОЛИАЧЬНИ** = **ВЪЛИАЧЬНИ**: — Дуто... иже бо кая вещь, облая яко яблоко сотворено спаяниемъ, а не волиячно, т. е. и глаголется истуканно... Ино бо есть истуканное, и ино изваяно, и ино волиячное, и ино истесаное и выбоичетое. Алфав. XVII в. (Спас. Кеннен. 81).

**ВОЛКЪ** — см. **ВЪЛКЕ**.

**ВОЛМИНА:** — Се въдале Варламе ст'моу Спсою землю и огородъ и ловища рѣбнаа и гоголинала и пожни. ἀ. ръль противѣ села за Волховомъ. Ἐ. на Волхевьи. коле. ἤ. корь. ἤ. лозь. Ἐ. волмина. Ἐ. на островѣ и съ нивами. Грам. Хут. л. 1192 г.

**ВОЛНА** — см. **ВЪЛНА**.

**ВОЛНИЕНИК** — см. **ВЪЛНЕНИК**.

**ВОЛНОВАТИСІА** — см. **ВЪЛНОВАТИСІА**.

**ВОЛОВНЬИ** — прил. отъ волъ: — Скирхгъ воловь-ныхъ коупихъ пать (ζεύγη βουν). Лук. XIV 19. Остр. ев.

**ВОЛОГА:** — А за кормъ. и за вологу. и за маса. и за ръбы. ἤ. коунъ на недѣлю. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Хлѣбомъ и вологою и медомъ и поминкомъ почтиша. Псков. I л. 6945 г. Выѣха изъ Новагорода князь Миханло Кіевскі... а былъ въ Новѣгородѣ 4 мѣсяцы и 8 дней, а Новугороду было истомно сильно кормы и вологою и великими дарми. т. ж. 6979 г. Привезоша множество ратного запаса и хлѣбовъ и пива и вологи, акы на пиръ зозвоми. Псков.

19

291

ВОЛ — ВОЛ

ІІ л. 6988 г. Призвавъ повара и рѣз емъ приготови
вологой. Сбор. Кир. Бълоз. XV в. — Ср. Лит. walgau —
ѣмъ, walgis — ёда. — Ср. **ВЛАГА**.

ВОЛОДЫЙ — прич. отъ глаг. волости, володъ: —
Кнъз... володыи всею землею Рускою. Нест. Бор.
Гл. б. — Ср. власти, владѣ.

ВОЛОДЬ — волоса, хо̧пъ, сона: — Осмыи Нестеръ: ве-
ликъ тѣломъ и очима и носомъ... густою володію.
Ю. Мал. Хрон. 182. — У Карамзина (Кар. И. Г. Р. III,
47. пр. 71) упоминается Бѣловолодъ Просовичь. — Ср.
**ВЛАДЬ**.

ВОЛОДЬНИК — владѣніе: — А приказываю животъ
своен госпожѣ своего матери Онтоньи и сынови своему
Өедору, отцыну свою и дѣдину, землю и воду, по
отца своего руководланью и по володѣнью. Рукоп.
Ост. л. 1196 г. Ижемьское село со всеми володѣнъемъ.
Новъ. Купи. XIV—XV в. Х. — Ср. **ВЛАДЬНИК**.

ВОЛОДЬТИ, ВОЛОДЬЮ — владѣть, имѣть въ своей власти, въ подчиненіи: — Володѣють Козаръы Руськин до днѣшнѣго дне. Пов. бр. л. введ. Далъ есмъ въ домъ святому Николи въ Чюхченему Урвановскую землю, чпмъ есмъ володѣлъ. Дух. Вас. ш. ок. 1350 г. Андреи мацаетъ володѣти на своем половинѣ, а Свидригалиову оукронича не уступати в володѣти у своем половинѣ оукронича. Грам. Вит. 1382 г.

— управляться? — Полем же жившемъ щобѣ п володѣющемъ и родѣи свопми. Пов. бр. л. введ. Изъгнаша Вараги за море п не даца пмѣ дани. и почаша сами в собѣ володѣти. Пов. бр. л. 6369 г.

— Ср. **ВЛАДЬТИ**.

ВОЛОКИТА = ВОЛОКИДА — проволочка: — Христіян-
номъ много проторъ и волокиды учинили. Псков. І л.
7055 г. И въ семдесатомъ де году, Симоновскои архи-
мандритъ Филовей съ братьею, о недоборѣ шестьде-
сять девятого году, п о мировомъ заряднои записи, п
Весьскихъ таможниковъ о Московскои проѣсти и о
вологитѣ били челомъ царю. Тамож. Весьг. трам.
1563 г.

ВОЛОКЪ = ВЪЛЪКЪ — пространство между судоход-
ными рѣками, черезъ которое суда переволакива-
лись: — Товаръ черезъ вълъкъ вѣсти. Смоя: гр. 1229 г.
А щ Смолѣньска чистыи поуть до Ригы. а не надобѣ
имъ ни воцещь. ни мѣто. а на волоце како то есть
пошло. Смол. гр. п. 1230 г.

— напмен. города: — На Волоцѣ. Уст. гр. Свят. 1137 г.
А се кнѣже волости Новгородьскыкъ. Волокъ съ всеми
володьми. Тържькъ. Бежицкъ... Дог. гр. Новъ. съ Яр.
Яр. 1264—1265 г.

ВОЛОКЪ — волокъ, катокъ: — На берегу подъ суды
и подъ нарядъ дѣлали волоки и колеса. Дѣла Турецк.
(Кар. И. Г. Р. ІХ. пр. 245).

ВОЛОСОВЪ — прил. отъ Волость: — Загорѣся на Воло-
совѣ улицѣ. Новъ. Гл. 6856 г.

ВОЛОСТЕЛИНѣ — прил. отъ сл. волостель: — И кто
въ пеи иметь жити крестіянъ, и тѣмъ крестіаномъ
не надобѣ имъ моя дань, ни тамга, ни новожен-

ная куница, ни кормъ данной, ни таможною кормъ,
ни волостелинъ кормъ... Жал. гр. Толг. мон. ок.
1400 г.

ВОЛОСТЕЛЬ — правитель, властитель: — Князь же Галичьскыи Володимиръ болма слашеть к Вячеславу и къ Гюргеви и къ Изяславу, ладя ё, глаголомъ Вячеславу и Юрьеви: Богъ поставилъ насъ волостели, в-meсть злодѣемъ и в добродѣтель благочестивымъ. Ип. л. 6657 г. Еси волостелеве по Рижьскои земли (= зем-ледѣржви. 1-й сп.). Смол. трам. 1229 г. 2-ой сп. Къи волостель подъ собою союща зоветь гдюю. Козм. Халк. о жеен. (Новъ. Крм. 1280 г. 343).

— управитель волости (въ противоположность намѣстникамъ, управителямъ городовъ: Кнажь волостель: — А что дѣется в домовыкъ людехъ в пѣквныхъ и в самѣхъ монастырехъ не вступаются княжи волостели в то. а вѣдаетъ ихъ вѣчѣнъ приказникъ. Церк. Уст. Яросл. А волостели мон ать не вступаются в нини ш которой же дѣлѣ. Грам. Олеи. Ряз. п. 1356 г. Тако же п намѣстниди наши и волостели атъ не възѣдять и не судятъ тѣхъ людіи и не всылають къ нимъ ни по что. Жал. гр. кн. Тверск. д. 1365 г. А початъ твои искати... передъ наши намѣстници или передъ воло-стели. хоженого въ городѣ алтынъ, а на правду два. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. А кому будетъ жалоба сиротамъ на волостели, и тѣмъ людемъ учинить исправу княгини моя. Дух. Дм. Ив. 1389 г. А кто пметъ холопа и должникка, а поставить передъ волостелемъ, и въ томъ ему впны нѣтъ. Дог. гр. в. к. Вас. Дм. д. 1399 г. — По Зенебѣкову ярлыку, Тандыро слово, к темнымъ и к тысячнымъ княземъ, и сотникомъ, и десятникомъ, п волостелемъ, и городнымъ дорогамъ. Ярл. Тайд. 1356 г. — Владычнь, митрополичь волостель: — А безатипна прійдѣ къ волостелю митрополичию въ вѣчню. Церк. Уст. Яросл. А также будетъ кто ударить челомъ мнѣ князю великому на митрополича намѣстника... или на волостеля и мнѣ князю великому судить самому. Уст. гр. Вас. Дм. 1392 г. Посадникъ Юрьи и Василии и вси вои поѣхаша... къ Орлецу и стрѣте ихъ... владычнь волостель Исаи. Новъ. І л. 6906 г. Въ коен волости будетъ отъ владыки волостель или поседникъ, ино имъ поставить того человѣка у суда. Новъ. судн. гр. 1471 г.

— Ср. **ВЛАСТЕЛЬ**.

ВОЛОСТЕЛЬСКЭЙИ — прил. отъ волостель: — Аже
сынъ бьетъ отца или матерь, да казнять его воло-
стельскою казнію, а епископу въ винѣ. Церк. Уст.
Яросл. (Кар. И. Г. Р. т.,ІІ. пр. 108).

ВОЛОСТИТISГА — считаться волостями, спорить изъ-за
востей: — Гнѣвался есмъ на тя про то, оже ми еси
Черниговскои волости не исправилъ, но лиха та есмъ
не хотѣлъ... Боже мя избави ти волоститисѣ, ты ми
братъ, данъ ми Богъ с тобою пожити добрѣ. Ип. л.
6667 г.

ВОЛОСТЕКА — уменьш. отъ волость: — Лебедьевская
волостка. Грам. Влад. 1387 г. Волостка Пречистые

292

293

ВОЛ — ВОЛ

294

Шылова монастыря. 16 деревень, а в нихъ 31 дворъ.
Вып. изъ пис. кн. 1499 г. (Рум. 47).

**ВОЛОСТЬ = ВЪЛѣСТЬ** — власть: — А ш Корсуньѣстѣи странѣ, елико же есть городовъ на той части, да не пмасть волости князь Рускии, да воюеть на тѣхъ странахъ. И та страна не покарается вамъ. Дог. Ил. 945 г. Володимеру же предержащю всю волость тогда, оумысли прести сия стаія стрѣпца въ созданную црѣкъь. Іак. Бор. Гл. 144.

— право: — Входаще же Г'усь в градъ, да не имѣть волости купити. паволокъ лише по н. золотникъ. Дог. Ил. 945 г.

— область, страна, земля, находящаяся подъ одной верховной властью: — Не желала болшее волости ни имѣныя хотя болша. Пов. бр. л. 6586 г. Пославъ сольъ своих или пла и грамоту напиши, с правдою, то и волость възмешь с добромъ. Пис. Влад. Мон. 1096 г. Рѣша потъсниса к н. да въженемъ Ростиславича. и волость пхъ щимѣ. Поуч. Влад. Мон. Пр'ча Гюрги сновьцъ въ миръ. съ любовью, и волости имъ раздала достопнѣла. Нов. Іл. 6663 г. И много зла стоверися в волости его. Лавр. л. 6683 г. Разидеса г'рдъ нашъ и волость наша (во время голода). и полни'быша чю гра. и страны бракъ нашеш и сестръ. Нов. Гл. 6738 г. Таіа правда Латиннескомо въззати оу Роускои земли. оу въљсти кназа Смольнского, и оу Полотьского кназа въљстии. Смол. грам. 1229 г. Та жо правда боудп Роусною и Немчичю по Смольенской волости. т. ж. (2-ой сп.). Придоша Свѣи. и Ібѣь. и Соумь и Дидманъ съ своемю волостью. Нов. Іл. 6764 г. В которой волости чѣвкъ извинитъ, ту ему правда дад. Грам. Герд. к. Пол. 1264 г. Голодъ бяше, мнози хоудии идяхоу в Новгородьскою волость кормитъся. Пат. Ск. 1296 г. Дахомъ имъ. Г. пути горни. по своки волости. Грам. Нов. кн. Андр. 1301 г. А за рубежъ изъ Новгородьскои волости твоимъ дворяномъ суда не выводити, ни судити. Дог. гр. Нов. съ в. к. Мих. Яр. о. 1307 г. А холопъ или половникъ забѣжить въ Тѣрьскую волость, а тѣхъ, княже, выдавати. т. ж. А что пошинъ князю въ Новгородьскои волости, въхъ волостьхъ. т. ж. Соідеса всѣа волость Новгород'скала. Пльсковичи. Ладожане. Роушане. Корѣла. Іжера. Вожане. Нов. Іл. 6824 г. — Волость опѣнивалась деньгами: А мнѣ любо иную волость в тое мѣсто даси, любо кунами даси за нее, во что будетъ была. Ил. л. 6703 г.

— болѣе тѣсное значеніе — округъ, принадлежащій городу, составляющій такимъ образомъ часть волости въ ея предыдущемъ значеніи: — А се кйже волости Новгородьскъяк. Волокъ. съ всеми волостями. Търъжькъ. Бежиче. городецъ Палиць... Мел'чал. Шипино. Кігна. Вологда. Дог. гр. Нов. съ Яр. Яр. 1264—1265 г. Что волости всѣхъ Новгородьскъыхъ. того ти кйже не держати своими моужи. нъ държати моужи Новгородьскъими. т. ж. А изъ городьскихъ

волости даю княгини своєи осмичнее. Дух. Ив. Кал. 1327 — 1328 г. А чимъ мя благословилъ отецъ мон князь великии, Коломна съ волостми и съ селы и зъ бортью... то все далъ есмъ своєи княгинъ. Дух. Сим. 1353 г. А се даю сыну своєму князю Дмитрью: Можаескъ со всѣми волостми и съ селы и зъ бортью и съ там'юю и со всѣми пошлинами. Дух. Ив. Ив. 1359 г. А гостемъ и торговцемъ Новагорода Великого и Торжку и съ пригороден дати ти путь чистъ безъ рубежа сквозъ Т'ферь и Т'ферьския волости. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. Попущати безъ окупа... житьихъ людъи и чорныхъ людъи и саротъ Новгородскои волости и Новоторьскои волости. Дог. гр. Нов. съ в. к. Тв. Мих. 1375 г. А мнѣ вашій вотчины блюсти а не обдети, Москвы и Коломны и всѣхъ Московскихъ волостей и Коломеньскихъ, что ся потягло къ Москвѣ и къ Коломѣнъ по реку по Оку, и всего великого князенья подъ вами мн блюсти, а не обдети. Дог. гр. 1381—1382 г. А по пригородомъ и по волостемъ еще мерло и до Крещения Господня. Исков. Іл. 6951 г. Во П'сковѣ, или на пригородѣ, или в селѣ на волости. Исков. суд. грам.

— частное владѣніе: — Изъѣхаша в насадехъ... и повоеваша волость Борокъ Ивановыхъ дѣтен Васильевича. Нов. Іл. 6925 г.

отъѣздная волость — см. ОТЪЕЗДНЬИ.

— Ср. ВЛАСТЬ.

**ВОЛОСТЬНЬИ** — прил. отъ волость: — По Зенебекову ярлыку, Таидулинно слово. ординскимъ Длуснымъ кнземъ, ї волостнымъ и огороднымъ и селскимъ, дорогамъ. Ярл. Тайд. 1351 г. Атюлякъ царь слово рекъ... ординскимъ и длуснымъ всѣмъ и ратнымъ кнземъ, и волостнымъ дорогамъ и кнземъ. Ярл. Атюл. 1379 г. Волостной человѣкъ в чемъ утяжетъ игумнова человѣка, ино на игумновыхъ людѣхъ волостелю винны не пмасть. Жал. гр. кн. Андр. п. 1397 г. 4. А свяжется тѣмъ крестіяномъ судъ съ моими крестіяны съ волостными, ино ихъ сужу язъ самъ князь Федоръ Федоровичь. Жал. гр. Том. мон. о. 1400 г. Купити въ Талшѣ деревню Яковльскую волостную. Жал. гр. м. Фот. 1421 г.

волостныя сѣдъ. — см. СВѣДЬ.

**ВОЛОСЬ** — Фріξ, capillus: — Рвати волосы. Дуб. сб. XVI в. 122. Уст. пост.

— Ср. ВЛАСЬ.

**ВОЛОСЬ** — скотій богъ (= Велесъ = Власъ): — Клашаса шружьемъ своимъ. п Перуномъ бмѣ своимъ и Волосо скотьимъ бгомъ. Пов. бр. л. 6415 г. Да имѣемъ клатву ő ба. въ его же вѣруемъ. в Перуна и в Волоса скоты ба. Обаз. гр. Свят. 972 г.

**ВОЛОСЬ** — имя собств. вм. Власъ, Власій: — Престависа игоуменъ Мовѣи... и поставиша на мѣсте его Волоса. Нов. Іл. 6695 г. Оубиша Сбѣшкою Волосовица. т. ж. 6702 г.

**ВОЛОСЫНИ** — созвѣздіе Плеады, πλεισθες: — Въ Инѣ дѣи же бессерменьскои въ великомъ Бедри смотрѣть

19*

["295", "ВОЛ — ВОЛ", "есми на великую ночь на великъи же день. волосыни\nда кола въ зорю вошли, а лось головою стоитъ на\nвостокъ. Аван. Никит. — Ср. ВЛАСОЖЕЛИЩИ, ВЛА-\nСОЖЕЛЬЦЫ, БАВЪІ. — Срб. влашици, влашници;\nХрв. властовце.", "ВОЛОТЪ — великанъ, gigas: — Гиганте то съть воло-\nтове ђ саженъ в верхъ. Хронопр. л. 102. Тогда бо быща\nчюдове на земли рекши волотове. Хронопр. 1494 г. (В.).\nЩ тѣ ройкахоуся волоти чѣ ци ђ вѣ ка нарочити.\nПал. XVI б. — Слово волотъ встрѣчается во многихъ\nназваніяхъ мѣстностей: — Волотово городище, Воло-\nтова могила, Волоты (Смол. губ.), Волутина гора, Воло-\nтово (на бер. Дона) и пр., Weltinopolis — Weltenburg\n(Pertz. VI. 540). — Волотками (Ходак. 175) или воло-\nточками (Зап. Арх. Об. II. 414) называются въ Бѣ-\nлоруссіі курганы. — Ср. ВЛАТЪ.", "ВОЛОЧАНИНЪ — ВЪЛЪЧАНИНЪ — живущій на во-\nлокъ, житель гор. Волока: — Которыи Вълѣчанинъ\nвъзмьть Латинскъи товаръ чересц вълѣкъ вѣсти. а\nчто погынеть ђ того товара что ўмуу приказано.\nтъ платити всемъ Вълѣчанѣмъ. Смол. гр. 1229 г. У\nНовъгородъцвовъ и у Новоторъжѣцевъ и у Волочанъ.\nДог. гр. Тв. в. к. Лих. Яр. ск. Нові. 1301—1302 г.", "ВОЛОЧАНЬІ — крытый: — Шуба соболя волочаная аксамитомъ або адамашкою. Упом. кн. Тверск. — Ср. наволока.", "ВОЛОЧЕКЪ — уменьш. отъ волокъ; наимен. города: —\nБлагословіца княгиню мою Городкомъ да Волочкомъ.\nДух. Дм. Ив. 1389 г.", "ВОЛОЧЕНЬІИ: — Еуангеліе опракосъ же волочено оло-\nвиромъ. Ип. л. 6796 г.", "— волоченное золото и серебро — золотая или серебря-\nная нитка: — По казу строчено золотомъ волоче-\nнымъ въ одну петлю. Ор. Бор. Вед. Год. 1589 г. 22.\nСтрочено въ петлю серебромъ волоченымъ. т. ж.\nСаадакъ... строченъ въ три строки серебромъ и\nзолотомъ волоченымъ. т. ж. На окнахъ покровцы\nшиты волоченымъ золотомъ по бѣ ломуласу. Вых.\nкн. 1664 г. (Москвист. 1844 г. І. 265).", "ВОЛОЧИ, ВОЛОЧЪ — тащить, везти, нести: — Вълѣц\nприпадоша и волокоша по собѣ. Юс. Флав. В. Іуд. І.\n17. Вои посѣкоша и волокоша безъ погребенія. т. ж.\n(Архіепископъ Юакимъ) Перуна посѣче и повелѣ\nволочи въ Волхово. Псков. І л. 6497 г.", "— По Исаковъ же смрти. събрачеса чернь. и воло-\nчахою добрѣй моужи. дѣ мающе с ними кого црѣа по-\nставать. Нові. І л. 6712 г.", "— ср. ВЪЛЪЕВЪ, ВЪЛЬЕ.", "ВОЛОЧИТІ, ВОЛОЧЪ — тащить, ђхлѣв, trahere: — И\nцареву волочити триирю (єрєтєтеу). Георг. Ам. 365.\nВолочили на берегъ нарядъ и запасъ, и суды и ка-\nторги. Дѣлъ. Турецк. (Кар. И. Г. Р. ІХ. пр. 245).", "— А на владыку... только озеро одно волочивали, ино\nвладычины только два неловы хоживали... А озеро\nволочатъ владычины своими людми. Зап. о Ржевск.\nдан. п. 1479 г.", "— Земное орудье судити два мѣсяца, а болши дву мѣ-\nсяцъ не волочити. Нові. суд. гр. 1471 г.", "— см. ВОЛОЧЕНЬІ, ВОЛОЧАНЬІ, ВЛАЧИТІ.", "ВОЛОЧИЩЕ: — А что ихъ волочища ловля монастырь-\nская, а то вѣ даютъ по старои пошлинѣ. Жал. гр. в. к.\nВас. Вас. Сп. Евф. м. д. 1462 г.", "ВОЛОЩАНЪІ — жители волости: — Дѣлаша его (новой\nгородецъ) мастеры Псковскіи и съ волощаны. Псков.\nІ л. 6970 г.", "ВОЛОВІ — прил. отъ волъ — воловій, bovilis, боўн: —\nВолѣи. Иc. VII. 25. И волоуи и тарымъ зыбаса\nжена зла дръжкаса по ёю акъ дръжаса по скарт-\nпінж. Изб. 1073 г. Скры е въ іслѣхъ волоўляхъ (ёў\nр'ат'нѣ боўн). Іак. Ист. 22. (Дук. II. 7.) Волоўга\n(бουхєфхлос). Георг. Ам. 41. Волѣями жилами биты (bo-\nνεύροις). Муч. Георг. 13. Мин. Чет. апр. 557. На волѣи\nτριβ (λιτά τὸν τοῦ βοῶς τόπου). Жит. Андр. Юр. Х. 49.\n(Осѣчѣнное же тѣло злоименнаго (Фокъ) влекъше.\nглаголемое на волуи торгу ωρνεψι предаша (χατά τὴν\nβοős λεγομένην ἀγοράν). Георг. Ам. стр. 284. Волоўга\nкожи пропинены. Юс. Флав. В. Іуд. V. 63. Иди въ\nстадо волѣе (βουχόλον, ad bovile. Аван. о Мелхсд. Стада\nвълѣала. Ю. Злат. Анн. XVI в.", "ВОЛОВЪ — бουχόλος: — Волоуси. Силье. Ант. воръ.", "ВОЛХА — ольха: — На двѣ олхи, да съ волхъ на ель.\nМпн. гр. 1540 г.", "ВОЛХВА — см. ВЪЛХВА.", "ВОЛХВОВАНИЕ — см. ВЪЛХВОВАНИЕ.", "ВОЛХВОВАТИ — см. ВЪЛХВОВАТИ.", "ВОЛХВОВЪ — вм. волхвѣ (какъ цьркъ): — Въ же воду\nпослухомъ поставшіе и гіте: аще оутапати начнѣть,\nнеповинна есть, аще ли попловѣть, волхвовѣ ё. Серап.\nсл. IV.", "ВОЛХВЪ — см. ВЪЛДВЪ.", "ВОЛХОВЬНИЕ — одна изъ ложныхъ книгъ: — Вол-\nховникъ волхвующе птицами и звѣрмпі, еже есть\nхрамъ трещитъ, ухозвонъ, воронограи, курокликъ,\nокомпъ, огнь бучитъ и пр. Сказ. о книгъ. истин. и\nложн. (Калайд. 211).", "ВОЛЧЕЦЪ — см. ВЪЛЧЕЦЪ.", "ВОЛЧИИ — см. ВЪЛЧИИ.", "ВОЛШЕВНИЕКъ — см. ВЪЛШЕВНИЕКъ.", "ВОЛШЕВСТВО — ВЪЛШЬВСТВО.", "ВОЛШЕВЬНЬІИ — волшебный: — Кто оубо что рѣть.\nо творающихъ волшебныхъ дѣлѣ. Пов. бр. л. 6420 г.\nпо Ип. сп.).", "ВОЛШЬВА — см. ВЪЛШЬВА.", "ВОЛШЬВЕНИЕ — см. ВЪЛЪШЬВЕНИЕ.", "ВОЛЪ — bos, боўс: — Обрѣте въ црѣкви продающаю\nволы. и овда и голѣби. Ю. II. 14. Остр. ев. Пасаше\nволы Се(ве)гоня оїда своего (юпоўгіха, subjugales).\nБыт. XXXVI. 24. Іжже волъ и осыъ попиракъ\nдѣньсь. Гр. Наз. ХІ в. 124. Волы купихъ и искусити\nихъ иду. Илар. Зак. Бла. Не дадаше въпрачи кона.\nни вола. Пов. бр. л. введ. Пола иде же пасоми бѣша\nстада конь. швца и волове. Пов. бр. л. 6601 г. А за", "296", "— Земное орудье судити два мѣсяца, а болши дву мѣ-\nсяцъ не волочити. Нові. суд. гр. 1471 г.", "— см. ВОЛОЧЕНЬІ, ВОЛОЧАНЬІ, ВЛАЧИТІ.", "ВОЛОЧИЩЕ: — А что ихъ волочища ловля монастырь-\nская, а то вѣ даютъ по старои пошлинѣ. Жал. гр. в. к.\nВас. Вас. Сп. Евф. м. д. 1462 г.", "ВОЛОЩАНЪІ — жители волости: — Дѣлаша его (новой\nгородецъ) мастеры Псковскіи и съ волощаны. Псков.\nІ л. 6970 г.", "ВОЛОВІ — прил. отъ волъ — воловій, bovilis, боўн: —\nВолѣи. Иc. VII. 25. И волоуи и тарымъ зыбаса\nжена зла дръжкаса по ёю акъ дръжаса по скарт-\nпінж. Изб. 1073 г. Скры е въ іслѣхъ волоўляхъ (ёў\nр'ат'нѣ боўн). Іак. Ист. 22. (Дук. II. 7.) Волоўга\n(бουхєфхлос). Георг. Ам. 41. Волѣями жилами биты (bo-\nνεύροις). Муч. Георг. 13. Мин. Чет. апр. 557. На волѣи\nτριβ (λιτά τὸν τοῦ βοῶς τόπου). Жит. Андр. Юр. Х. 49.\n(Осѣчѣнное же тѣло злоименнаго (Фокъ) влекъше.\nглаголемое на волуи торгу ωρνεψι предаша (χατά τὴν\nβοős λεγομένην ἀγοράν). Георг. Ам. стр. 284. Волоўга\nкожи пропинены. Юс. Флав. В. Іуд. V. 63. Иди въ\nстадо волѣе (βουχόλον, ad bovile. Аван. о Мелхсд. Стада\nвълѣала. Ю. Злат. Анн. XVI в.", "ВОЛОВЪ — бουχόλος: — Волоуси. Силье. Ант. воръ.", "ВОЛХА — ольха: — На двѣ олхи, да съ волхъ на ель.\nМпн. гр. 1540 г.", "ВОЛХВА — см. ВЪЛХВА.", "ВОЛХВОВАНИЕ — см. ВЪЛХВОВАНИЕ.", "ВОЛХВОВАТИ — см. ВЪЛХВОВАТИ.", "ВОЛХВОВЪ — вм. волхвѣ (какъ цьркъ): — Въ же воду\nпослухомъ поставшіе и гіте: аще оутапати начнѣть,\nнеповинна есть, аще ли попловѣть, волхвовѣ ё. Серап.\nсл. IV.", "ВОЛХВЪ — см. ВЪЛДВЪ.", "ВОЛХОВЬНИЕ — одна изъ ложныхъ книгъ: — Вол-\nховникъ волхвующе птицами и звѣрмпі, еже есть\nхрамъ трещитъ, ухозвонъ, воронограи, курокликъ,\nокомпъ, огнь бучитъ и пр. Сказ. о книгъ. истин. и\nложн. (Калайд. 211).", "ВОЛЧЕЦЪ — см. ВЪЛЧЕЦЪ.", "ВОЛЧИИ — см. ВЪЛЧИИ.", "ВОЛШЕВНИЕКъ — см. ВЪЛШЕВНИЕКъ.", "ВОЛШЕВСТВО — ВЪЛШЬВСТВО.", {"bbox": [5

297

ВОЛ — ВОЛ

298

волъ гриввъ. Р. Прав. Изяс. п. 1054 г. Овогда же лю-
тыъ звѣремь ово въюмъ (бѣсы являлись). Пов. бр. л.
6582 г. Бяше оутверженіе вола мѣдяна стояща еже на
долѣ и стоя жегше огнемъ въвергорша мчнка. Муч.
Антип. 5. Мин. Чет. апр. 204. Лѣпше волъ ввести
въ домъ свои, нежели зная жена поняти. Сл. Дан.
Зат. Ведутъ же... волы и соль и желѣзо. Козм.
Инд. Продалъ есми имъ село... а взялъ есми у нихъ
десять рублевъ да десять воловъ. Жал. гр. Тв. е. к.
Бор. Ал. д. 1461 г. — Ср. волѣхъ, волѣи.

ВОЛЪХВА — см. ВЪЛХВА.

ВОЛЪХВОВАТИ — см. ВЪЛХВОВАТИ.

ВОЛЪХВЪ — см. ВЪЛХВЪ.

ВОЛЪЧИИ — см. ВЪЛЧИИ.

ВОЛЪШЬВА — см. ВЪЛШЬВА.

ВОЛЪШЬВЕНИК — см. ВЪЛШЬВЕНИК.

ВОЛЬНИКЪ — избранникъ: — Воинъмножества бра-
тыя своега (gratus multitudini fratrum suorum, δεδο-
ξαχμένος). Есв. Х. 3. по сп. XIV в.

ВОЛЬНИЦА — шерстяная ткань: — Испроси ђ пастырь
војница и рогозницѣ и покры младенца. Жит. Еод-
дул. 12.

ВОЛЬНЬИ — ёхоуієюс, добровольный: — Вольнъж жръ-
вѣ приноса Гбу. Гр. Наз. ХІ в. 375. Вольна лобзань
врага. Панд. Айт. ХІ в. (Амф.). Прости намъ вскак
прѣгрѣшникъ волнок же и неволнок. Служе. Варл.
ХІІ в. 12. Волнымъ свѣтлымъ. Окт. ХІІІ в. 97. А ряду
вольного не посаживать, а самосуда въ Новгородьскол
вости не замышлять по пошлінѣ. Дог. гр. Нов. сл
Ал. Мих. 1325—1327 г. На воюю ротв позвать воль-
но. Псков. суд. ғрам.

— вольный, дѣствующій по собственной волѣ: — Мы
смы волная князя прияли к собѣ, и крест цѣловали
на всемь. Лавр. л. 6684 г. Далъ сцем ђцю свскму
Арсѣнью... въ свободу до яго живота; а по своюмъ
животѣ воленъ кого вонь бѣвить на пгуменьство.
Грам. Олег. п. 1356 г. Я князь великіи Борысъ Але-
ксандровичъ воленъ, кого жалую, кого казню; а моему
господину дѣду, великому князю Витовту не вступа-
тися. Дог. гр. Бор. Ал. и Вит. 1427 г.

— свободный, дозволенный: — Особь вольно въмѣт-
тиса (къ ψαρερθως, sua sponte). Ефр. Крм. Антх. 21.
Волною (душею). Георг. Ам. 90. Дали Двиноу волноу.
Смол. ғрам. 1229 г. 2-ой сп. (по 1-му сп. — свободну).
Насилье надъ волною женюю (въ 1-мъ сп. свободнь).
т. ж. Оже бьють волного чѣвка. т. ж. Волно (есть)
еха и торговӑ купити и продӑ. Грам. Герд. к. Пол.
1264 г. Волное торгованье. т. ж. И слугамъ мона-
стырьскимъ, и ключникомъ, и волнымъ людемъ, не
надобъ имъ ни которая дань, ни ямъ, ни подвода.
Жал. гр. к.к. Твер. д. 1365 г. Воюю искати. Псков. суд.
ғрам. Наимита волно нанати. т. ж. Отъ Новагорода
отъ своихъ мужии отъ волныхъ нелюбье бы еси ото-
ложилъ. Нові. І л. 6905 г.

ВОЛЬНЫИ ВЪ ЧЕМЪ — могутъ располагать чѣмъ: —
ВЫ ВОЛЬНИ ВЪ КЪЗЪЕХЪ. Нові. І л. 6723 г. А что Оле-

кѣ Петровичь вшелъ въ коромолъ къ великому кня-
зю, намъ князю Ивану и князю Андрѣю къ собѣ его
не примати, ни его дѣтии, и не надѣятись ны его
къ собѣ до Олексѣева живота; воленъ въ немъ князь
великии, и въ его женѣ и въ его дѣтехъ. Дог. гр.
1340 г. — Слово вольныі въ подобныхъ выражені-
няхъ иногда подразумѣвается: — А въ бракъ. въ по-
садничествѣ, и въ князѣхъ. Нові. І л. 6726 г.

ВОЛЬНОК — вм. вола: — Обѣ очи на зрѣніе на свѣтлость
и на воинное (quoad voluntatem, εἰλείματα). Жит. Андр.
Юр. ІХ. 45.

ВОЛЬНЪ — ёхουієюс. Панд. Айт. ХІ в. (Амф.).

ВОЛЬСТВО — воля: — Вольство (прохіресіи). Кирил. Иерус.
ХІІ в. Кратѣтнѣе ђ вольства своіго (а suo proposito).
Жит. Март. 7. Мин. Чем. февр. 134.

ВОЛЬШЬСТВО: — Не за воішьство ли его загнанъ бысть.
Прож. Жит. Ю. Богосл. XXV.

ВОЛІД = ВЪЛІД = voluntas, ξεληχικ: — Да бѣдеть вола
твоі. Мв. VI. 10. Остр. ев. Сънидохъ съ небесе. да
не творіж вола мокла. нъ воленъ посълавѣшааго ма.
Ю. VI. 38. т. ж. И души наши въ руку твою и ды-
ханіе наше въ воли твоей. Ил. Зак. Блать. Вола же
офа яго ксть. кже сѣсти въся чѣкъ. Панд. Айт.
ХІ в. (Амф.). Владѣчыскъи вола отъпадающے. Гр.
Наз. ХІ в. 187. Створи волю ою. Нест. Бор. Гл.
11. Не хотѣти ли ик дѣти начноуть. ни на дворѣ.
а шна начынеть хотѣти вскак п сѣдѣти. то твори-
ти ик всакоу волю. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син.
сп.). Новгородьчи же волю яго створиша. Нові. І л.
6727 г. — Волы въ смыслѣ желаніе, voluntas упо-
требляется иногда во множ. числѣ: — Да не дасть мн
творити воль моихъ (τα ξεληχικα, quae velim). Пат.
Син. ХІ в. 287. Сметанникъ своихъ воль. Никон. Панд.
са. 32. Воль бо нашихъ дѣла злыхъ погыбаемъ люте.
Златостр. XIV в.

— согласіе: — Аще ли мажъ десится съ женою маж-
жатицей скъ волей обѣма. Втъз. XXII. 22.

— возможность, свобода, licentia, libertas: — Вола огла-
голанніа (εἰλεία). Ефр. Крм. Крв. 129. Проповѣдь исти-
нѣ вола свободнок. Мин. Пут. ХІ в. 4 (въ Мин. май
ХІІ в. — провѣдьи истиноу, вола свободѣствное).
Вда имъ волю всю. и оставы старыхъ князь. яго же
хотѣхоу Новгородьчи. Нові. І л. 6717 г. Кто садетъ на
земли святаго Юрья, далъ есмъ имъ волю, не надобъ
имъ потягнути къ городу ипъ въ которую дань. Жал.
гр. Ив. Кал. д. 1340 г. Тако же мои тивунн, и посель-
ски, и ключники, и старосты, или хто ся будеть у
тыхъ людии женилъ, всѣмъ тѣмъ людемъ далъ есмь
волю, куды имъ любо. Дух. Сим. 1353 г. А хто будеть
моихъ казначѣевъ или тивуновъ или посельских... .
тѣ люди не надобни моимъ дѣтемъ, ни моенъ княгини,
далъ есмь имъ волю. Дух. Ив. Ив. д. 1359 г. Бояромъ и
елугамъ вольнымъ воля; кто пойдетъ отъ насъ къ
тобѣ къ великому князю, или отъ тобе къ намъ, не-
любья ны не держати. Дог. гр. 1340 г. А бояромъ и
слугамъ межи насъ вольнымъ воля, а домы имъ свои

299

ВОЛ — ВОН

300

вѣдати, а намъ ся въ нихъ не вступати. Дог. гр. в. к. Вас. Дм. д. 1399 г.

волю — по своей волѣ, sua sponte: — Посемь же смрти вкуси. волею стрітию свокю. и положенъ былъ во гробѣ. Нест. Бор. Гл. з. Остоупи волею Кыква. Нов. І л. 6676 г. Съступися Дмитреи стола волею. т. ж. 6780 г. Волею же рожьса отъ дѣвъи (эхвών). Ирм. о. 1250 г.

о воли — иногда, когда вздумается: — И възбѣсився, погуби умъ свои, и о воли бываше смысленъ, добрѣ пребываа, о воли же бываше бѣсяся. Ю. Мал. Хрон. 185.

изъ воли: — А по грѣхомъ которого сына моего Богъ отъиметь, и княгини моя подѣлить того удѣломъ сыновъ моихъ; которому что дастъ то тому и есть, а дѣти мои изъ ее воли не вымутъ. Дух. Дм. Нв. 1389 г.

быти въ чьей волѣ — подчиняться, быть подвластнымъ: — Ундиша и много проклятии безбожии Татарове обычаю поганьскому, быти въ ихъ воли и воевати с ними. Лавр. л. 6745 г. Не вѣдаете ли, что всѣ Русскіе земли владыки подъ мою властію еуть и въ моен воли. Грам. Алекс. митр. 1356 г. А что пошли въ орду ко царю люди жаловатися на князя на Миханла, а то есмы въ Божьи воли и во царевѣ, какъ повелитъ, такъ ны дѣяти, а то отъ насъ не въ измѣну. Дог. гр. Дм. Ив. 1372 г.

ходити въ чьей волѣ: — Не ходите в мосі воли. Ип. л. 6682 г.

датиста въ чью волю: — Видѣ князь Миханло грядущу силу Новогородскую на ся, и посла къ князю великому владыку Еудеміа, а дая ся въ всю воло великому князю. Нов. І л. 6883 г. (по Ак. сп.).

примирити въ чью волю: — Святославъ... с Рюрикомъ утипшвъша землю Русскую и Половцы примиривша в волю свокю. Ип. л. 6698 г.

докончати миръ на воли чьей: — Докончаша миръ на всен воли князя великаго и на Новгородскои. Нов. І л. 6883 г. (по Ак. сп.).

свят волна — свобода: — То како любо тѣмъ. чык те коунъы. жьдоуть ли кму. а свят имъ вола. или продадать ли. свят имъ вола. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Немъчицю же въ Ризѣ и на Гътьскомъ брѣзѣдъ. Смолнанина на желѣзо безъ его воле не лзѣ имати. оунобить свою волею нести желѣзо тъ ть его вола. виноватъ ли боудѣть своя смоу вола. Смол. ур. п. 1230 г. — По своен воли — свободно, добровольно: — Измѣнаюцаса... по воли своки. Ю. екз. Бог. 28. А которыхъ трек дворъць въпросили ваша браты посли. а тѣхъ са смѣты штсюстили по своки воли. Дог. ур. 1262 — 1263 г. Съинде владыка Алексѣи съ владычества по своен воли. Нов. І л. 6883 г. — Свокю волею — см. выше. — Быти свокю волею — поступать свободно, по своей волѣ: — Ефа же требуетъ на вонину ити егда же потребу творите. и сии хотатіи. почтити цра вашего. да аще въ кое врема

елико ихъ приде и хотать шставити оу цра вашего. свою волею да будуть. Дог. Ол. 912 г. — Въ свою волю ходити: — Не дад имъ стѣ причащанія (упорствующимъ въ неисполненіи правилъ вѣры). нъ тако иноплемьника во истиноу и вѣрѣ нашеи противника. поставити и въ свою волю ходити. Ю. митр. Прав.

добрача вола: — Тогда они пришедши вшити и своимъ племенемъ оздали пану Ватславу со всѣми обѣзды того дворпна по своки доброй воли. Грам. Оны 1351 г.

ВОНЕЗНѣТЫ — см. ВЪНЬЗНѣТЫ.

ВОНЗИТИ — см. ВЪНЗИТИ.

ВОНИЛИЦА: — Вони много отъ вонилиць (въ Греч. нѣтъ). Муи. Оекл. 10.

ВОНЪ — см. ВЪНЪНѣ.

ВОНЪ — вм. онъ: — А по свокмь животѣ воленъ кого вонь бѣвить на игуменьство. Грам. Олег. Ряз. н. 1356 г.

ВОНЗНѣТЫ — см. ВЪНЬЗНѣТЫ.

ВОНІА — odor, σορή, запахъ: — Храмина же напѣлиса отъ воня мурѣнъ. Ю. XII. з. Остр. ев. От куду ти припахну воня Святаго Духа. Илар. Зак. Благ. И присноша поставиша въ цркви. и ὕверзоша рабу исполниса цркви благоухания и вонѣ пречюднѣ. Иак. Бор. Гл. 126. Иako ливаноу воняющю или иномоу ὕ чѣтныя вонь (δρωμάτων). Жит. Пол. 15. Мин. Чет. февр. 266. Тѣмь чоувьствѣмь, добрѣя вона прикмѣлемъ. Ю. екз. Бог. 97. Приступивше же ἵκρыша рапѣ сѣю. ти видѣша цѣла лежаща. цркѣ же исполниса благѣя вона. Нест. Бор. Гл. 45. Оскѣрниваси смрадомъ вона (τὸν βρώρον ἀπόλων μεμιχένος, tetrum ex pollutione foeto-rem exhalans). Жит. Андр. Юр. LI. Многа же множества и ароматъ рекше добрыхъ вонь (δρωμάτων). Геор. Ам. 298 об. Добрѣя вони. Никон. Панд. са. 52. Видиша тѣло его цѣло и бѣло, и благоуханіе отъ гроба бысть и воня подобна араматъ многопѣнныхъ. Ип. л. 6796 г.

— благовоніе, εὐδίξ: — Не строить бо са смрадъ съ вонея ни зъла вонѣ съ муромъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— благоуханная масть, unguentum, σταχτή, ἵρωχ: — Коупиша вона. Мр. XVI. 1. Юр. ев. п. 1119 г. Воня и багряница. Изъ XXVII. 16 (Упир. 223). Вонами мажюцагаса. (μύρχ, unguentis). Ефър. Крм. Ник. II. 16; Корм. Моск. Дух. Ак. л. 48. Какъ воня възлѣю на твое святое тѣло. Кир. Тур.

— Гте. anan, õn, anans; Лат. animus; Гр. ἀνεος; ср. жхати.

ВОНЯВИЦА — благовонная масть: — Полни... смолы и вонявиць (σταχτής, σαete; по др. сп. вонялиць, стакта). Быт. XXVII. 25 по сп. XIV в. Не бо ми-ромъ мажемъ кто или вонявицами ἵмываюеи бѣговонія (aromatibus). Жит. Θεοδ. Сик. 117. Мин. Чет. апр. 488. — оніямъ: — Донесите мужю даръ. смолу и медъ и вонявицю (θυμίχυ, incensum). Быт. XL. 11. по сп. XIV в.

301

ВОН — ВОР

**ВОНАЛИЦА** — масть благовонная, στιχτή: — Воналица. Бит. XLIII. 11. Продаанієм пшеница и вонялиць. касік же и рочьны медѣ. масло и точеница (ἐν δίστο πράσει καὶ μόρων καὶ κασίχς, καὶ πρῶτον μέλει καὶ ἔλχην καὶ ἔργην). Из. XXVII. 17.

— міта, ἀδνοομαι: — Десатиніо дакте отъ воналица. Юр. ев. п. 1119 г.

**ВОНАЛИЦА** — то же что воняница, вонялицца — благовонная масть, ἀρωγικ. στιχτή, unguentum: — Мюромь мажемъ и вонаницам. Θοδ. Сик. σα Kорми. XIII и XIV в.

**ВОНАТИ, ВОНАЮ** — пахнуть, olere, ὀζεν: — Ико пиванову вонающю, или инмову ὦ чѣнных вонь (πνέστος). Жит. Пол. 15. Мон. Чет. фεβρ. 266.

— дурно пахнуть: — Расκыдавшася и воняюща въставы Лазорія. Ио. екс. Бог. 353. Дымъ вонякѣ. Никон. Панд. са. 18. Рыба дымомъ воняше. Новг. Г. 1. 6958 г.

ВОО...(=ВЪ О) — см. ВЪО...

ВОП...(=ВЪ П) — см. ВЪП...

**ВОПИТИ, ВОПИТАТИ, ВОПЛЕНИЕ, ВОПЛЬ** — см. ВЪПИТИ, ВЪПИТАТИ и п. д.

ВОПЧИИ — см. ВОВЧИИ.

**ВОПЧИХА** — см. ВОВЧИХА.

**ВОРА** — см. ВОРЪ.

**ВОРАМЪИ** — вм. орамыи, прич. гл. орати: — Ворамон земли. Дух. Арм. чрн. о. 1350 г.

**ВОРВОНЬ** (В.) — родъ животнаго: — (И) ворвонѣхъ, ворвшины многи и велики видѣхомъ ходяша по земли. Лейскандр.

**ВОРВОРКА** = ВАРВОРКА — подвижной шарикъ на шнуркѣ надъ вотолкою кисти (Савв.): — Ворворки (у черезп) канетельныя золоты. Плат. Бор. Θεδ. Γοδ. 1589 г. За ворворки мѣсто яхонтъ лазоревъ (у науруза). т. ж.

**ВОРДА** — вм. орда; — Приеха Глѣбъ Василковичъ псе Кану земли отъ цесаря, і оженися в вордѣ. Лавер. л. 6765 г.

**ВОРКАНИК** — воркованіе: — Подобно есть грѣло плачущихъся ворканію голубинно. Умр. 173. — Връкати, връчч; връчати, връкотати. Лит. verkju, verkti — плакать, рѣдять; Р. воркотать — болтать, шумѣть; Чиск. vrkotati: Срб. вркотати.

**ВОРКОЧЬ** — см. ВЪРКОЧЬ.

**ВОРОВИКВЪ** — прил. отъ вороби: Воровикъ Въ Носъ — наимен. мѣстности: — Чюдъ затворишася в городѣ своемъ въ Воробьевѣ Носъ. Пересел. л. 6721 г.

**ВОРОВИИ** — στροφθάς, passer: — Не ёсте всего скверна воробья и лебеди. Втъ. XIV. 15 по сп. XIV в. Даите ми ὦ двора по ἠ. голуби. да по ἠ. воробьи. Пов. л. 6454 г. Волга же раздага воемъ по голуби комуждо. а другимъ по воробьеви. и повелѣ комуждо голуби. и къ воробьеви привазъитати цѣрь. т. ж. 6454 г.

**ВОРОВИНЪ** — прил. отъ воробни: Воровинъ — наимен. мѣстности. Ил. л. 6655 г.

302

**ВОРОБЪ?** — Осяден съ воробъ полторы тысячи телѣгъ. Нов. II л. 7077 г.

**ВОРОВАТИ** — см. ВЪРОВАТИ.

**ВОРОГъ** — врагъ, inimicus: — Ὁ ворога. Сб. 1076 г. (В.). Кыяне же рекоша: князь насъ вабить к Чернигову, а здѣ ворогъ князь нашего и нашъ, а хочемъ и убить. Лавер. л. 6655 г. Вылаште ми Григория Хотовича, и Степаньца, и Олексу Святословіца, яко тѣ суть уморилѣ брата моего Глѣба; а то суть ворозѣ всимъ намъ. Ил. л. 6682 г. Изъ галъ ворога ванного Новг. Г. 6712 г. Вылаште мои вороги. т. ж. 676. г. А еще ваші люди... насъ бенствовали и срамотилѣ... а надъ спімъ снеші нашего ворога Юріева Святославіча сына прияли есте. т. ж. 6920 г. (по Ак. сп.).

**ВОРОЖА** — υχντενού, incantatio, ворожба: — И тѣ и волхованіе и ворожю и истравленію очухаса ὦ пихъ. Геор. Ам. 14. Вѣруютъ: въ стрѣчно, въ чехѣ. въ полазѣ, и въ птичы гран, ворожю, и еже басни баютъ. и въ гуелѣ гудуть. Кир. Ту. 95. А мы суще рекше петинныя христіяне въ тыя же бѣсы вѣрутъ, въ волхвы и въ ворожу... Сл. сб. Кир. Дельпіяцкій ворожка. Панес. сб. А. Гр. Пд. слаж. Къ волхомъ ходити ворожи ради. Дуб. сб. XIV в. 108. Прим. св. о.

**ВОРОЖЕНИЕ** — augurium, σύντυχος, волхваніе, ворожба: — Сам бо вороженіемъ ворожить (σύντυχος σύνωστα, augurio auguratur; по др. сп. враженіемъ вражить, волхваніемъ волхвусть). Быт. XLIV. 5 по сп. XIV в.

**ВОРОЖЕЛ:** — А скомороха, или волхва и піи бабу ворожею... выбити изъ волости вонъ. Прил. грам. Тр. Сер. м. 1555 г.

**ВОРОЖИТЕ, ВОРОЖЕ** — augurari, σύντεσθαι: — Не ворожите (σύντυχος σύνωστα, non augurabimini). Из. ΧΙΧ. 26. по сп. XIV в. Горе... ворожившімъ. Ио. Злат. XIV в.

**ВОРОЖЬИТЪ** — врагъ, inimicus: — Нѣсмъ ти ворожитъ. ни местникъ. Пис. Влад. Мон. 1096 г. Оже ся кто пришметъ по ны, тотъ нашъ есть ворожбитъ есть. а и того убѣемъ. Ил. л. 6683 г. Како еси не очютилъ сквѣрныхъ и нечестивыхъ... ворожьбитъ своихъ. т. ж. 6683 г. Ὁ лаваі свое іно юспоста реку ворожбітомъ свои. Панес. сб. Сл. съ. Лонас.

**ВОРОЖЕДА** — вражда: — Хрестъ еси честныі цѣловать ко мнѣ, ако со мною быти, а ворожду еси про Игоря отложилъ. Ил. л. 6657 г. (въ Ил. сп. поправлено: вражду).

**ВОРОЖЬЕТВО** — неприязнь: — Бо за ворожество с ними Литву заня. Ил. л. 6760 г.

**ВОРОНА** — σοφωτ, cornix — см. ВОРОНЪ. Генеская форма этого слова видна въ собств. именахъ: Шиворона — названіе рѣки, Воронца — уреч.: — Идохъ другое с Воронинъ. Пουи. Вла. Мон.

**ВОРОНЪ** — воронъ — σοφω, corvus: — (И)но ти сѣдить вранѣ черныи. пди ими и. шнѣ же поклониться кму до земѣ. шедъ га ворона. и принесе кму. Пов. вр. л. 6582 г. Пришедшимъ орломъ и многимъ ворономъ

["303", "ВОР — ВОР", "304", "яко оболоку велику. Ип. л. 6757 г. Бѣ тѣло его ядъ\nпсомъ и ворономъ. Лавр. л. 6770 г. Учнутъ Псковичи\nсоколомъ вороны имать. Псков. И. л. 6968 г. Сорокъ и во-\nроновъ много множество. Никон. л. VIII. 14. — Про-\nизводныя отъ слова воронъ соб. имена: Вороножь,\nВороночь, Воронцово вѣрѣчаются не рѣдко въ древ-\nнихъ Русскихъ памятникахъ: — \"Бхавше в Вороножъ,\nяша его сами и приведша его в Володимерь. Лавр. л.\n6685 г. Стоя подъ Вороночемъ. в. недѣли. Соф. Вр.\n6913 г. — См. ВРАНъ.", "**ВОРОНѣГРАИ** = **ВОРОНОГРАИ** — пѣніе ворона: — Сно-\nвицы, воронъграж, пѣніи, мышепискъ, трѣкъ... Церк.\nУст. по сп. XVII в. Во̧ховникъ волхвующе птицами и\nзвѣрми, еже есть воронограж, курокликъ... Сказ.\nо книг. истин. и ложн.", "**ВОРОНЬИ** — черный, пиг. рѣхъ: — Прося у нихъ\nдесятины во всемъ: во князѣхъ, и въ людѣхъ, и въ\nконехъ, десятое въ бѣлыхъ, десятое въ вороныхъ,\nдесятое въ бурыхъ, десятое въ рыжихъ, десятое въ\nпѣгихъ. Троиц. л. 6745 г. — Ср. ВРАНЬИ.", "**ВОРОПЪ** — нападеніе; употребляется въ выраженіи: пъ-\nстити на воропъ: — Стояше (Полови) около града.\nнедѣль. б. и раздѣлшася на двок. шдина应在а оу\nграда рать борюще. а друзни поподоша Кыкву. пусти-\nша(са) на воропъ межи Киевъ и Вѣшегородъ. Пов.\nвар. л. 6601 г. (Бонакъ) пусти на воропъ Алтунувъ въ\n.г. чади. т. ж. 6605 г. Въ одинъ день всимъ пустити\nна воропъ. Ип. л. 6636 г. Оттуда же и пустина на\nворопъ къ городу. т. ж. 6665 г. Берендинъ пустивъ\nна воропъ. т. ж. 6677 г.", "— Ср. производныя наворопити, наворопникъ; Церк.-Слая. Форма ВРАПЪ дала производныя врапѣти — успѣться, съ врапѣтія — сжиматься.", "**ВОРОПЫЦЬ** — уменьш. отъ воропъ: — Хотѣша пусти\nна воропъ по земли. и яша языкъ въ воропѣхъ. Ип. л.\n6698 г. (Ерм. сп.; по др. во воротцехъ).", "**ВОРОТА** — пюлъ, порта, ворота: — Да входать в го-\nродъ шдинѣми вороты. Дог. Ип. 945 г. И се ра-\nбѣни, изникноукъшни видѣ Петра стояща, и щра-\nдости же не щвръзе воротъ. Нест. Жим. Еод. 13.\nТаче вратара възъявавъ, пыташе и, сда къто къ воро-\nтомъ приходи въ свою ною. т. ж. 16. Срѣте и Воло-\nдимеръ в воротѣхъ монастырскихъ. Лавр. л. 6655 г.\nИзяславт. же ста противу ему передъ Золотыми вoro-\nты. т. ж. 6659 г. Сташа сторожи оу городьныхъ во-\nротъ. Нов. І л. 6665 г. А гости всекому гостити безъ\nрубежа, а ворота ти отворити, а всякъи ти гость пу-\nстити въ Новъгородъ. Дог. гр. в. к. Тв. Мих. Яр. съ\nНов. 1318 г. — Надъ воротами иногда устраивались\nцеркви: — Заложи Ирославъ... цркв на Золотыхъ\nворотѣхъ. Пов. вар. л. 6545 г. Свяцена бысть церкы\nна воротѣхъ у святое Богородици. Лавр. л. 6705 г. —\nворота отворити — сдаться, примириться: — Кнъз\nворота отвори. Нов. І л. 6820 г.", "— входъ: — Затворивъ Дунаю ворота. Са. пж. Иир.", "— наименов. мѣст. въ Галицкомъ кн.: — Ляховѣ же", "баху и еще не вошли во свою землю, но токмо и\nбашешь Ворота прошли: се же бѣашеть мѣсто твердо\nзане не мощно бысть обонти его никуда же, тѣмже\nнарѣчахуться Ворота тѣснотою своею. Ип. л. 6776 г.\n— См. ВРАТА.", "**ВОРОТИТІИ, ВОРОЧЬ** — возвратить, отдать назадъ: —\nА кдѣ боудеть конечни тать. то опать воротить\nчеловѣдна. а свои попметь. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.).\nПакъи ли принметь на немъ коунъ. то опать воротити\n(кмоу) коуны. что боудеть припальъ. Р. Прав. Влад. Мон.\n(по Син. сп.). Аже гнѣ перешбдить закоупа. а оувѣ-\nдить враждоу его ви штарицю. то тѣ кмоу воротити.\nм. ж. Аже Немьчиць коупить въ Ризѣ и на Гътьскомъ\nбѣрѣзѣ. оу Смолнанина товаръ. понесеть его домовъ.\nа въсехочѣть воротити Смолнаниноу же тътъ тъваръ\nне надобѣ боле тако же и Немьчичю Смоленьскѣ.\nСмол. гр. п. 1230 г. Воротити исполна (занятыя деньги).\nЗаклад. Польск. к. Влад. 1388 г. Быхмо пмъ не воро-\nтли. т. ж. Іно таа корова наза воротй. Псков. суд.\nцрам.", "**ВОРОТИТИСІА** — пойдти назадъ, возвратиться: — (Шнѣ\nже пошедший Лучьску. Туракъ бѣжа Кыеву. а Лазарь\nи Василь воротистаса Туршиску. Пов. бр. л. 6605 г.\nАче не любо ти. а ворочоса дому моему. т. ж. 6618 г.\n(по Ип. сп.). Онъ (владыка) за то розгнѣвася... и\nпоѣха прочь. И князь Володимеръ... п бояре сугнаша\nего въ Невадичахъ и ту ему добиша челомъ; и онъ\nворотился. Псков. І л. 6943 г.", "— возстать, возмутиться (В.): — Кігда воротитъся сама\nкъ себѣ вещь и бѣднѣ дръжима бѣдеть, погонащи\nраздрошущик крамолк (бътв. дѣ стхадііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііі

305

ВОР — ВОС

306

ВОРОТЬНИЦЕНИИ — прил. отъ воротьникъ: — И всѣхъ дворовъ черныхъ люден а съ поповымъ и съ дьяконовымъ и съ воротницкими и съ пинцалищкими, 68 дворовъ. Разметк. сп. 1545 г.

ВОРОТЬНЬИИ — прил. отъ ворота: — Икона воротная серебряная съ монгами. Ряд. зап. 1542 г.

ВОРОТЬЦА — Яша языкъ во воротцѣхъ. Ил. л. 6698 г. (по Ерм. сп. — въ воропцѣхъ). А розѣздъ... съ великим княгини луга путемъ къ воротцемъ. Дуц. Вл. Андр. 1410 г. (Межа) по ямамъ къ воротцомъ, да изъ воротецъ на право... Меж. гр. в. к. Нв. Вас. 1504 г. — Ср. ВОРОТИЩА.

ВОРОЧАТИ, ВОРОЧАЮ — возвращать, отдавать на- задъ: — (А в)даче не холопъ ни по хлѣбе роботать ни по придатцѣ. нъ же не доходить года. то воро- чати (— ворочати) мою мѣть. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). — См. ВОРОТИТИ.

ВОРЧЕСА — 3 л. сд. ч. пропед. вр. преднолагаетъ неопр. накл. воречиса: — И Псковчи его (владыку) приша п и биша ему челомъ о сборованіи, и онъ сборовати не ворчесь, а суду своего у Пскова просить и на по- пѣхъ своего подъѣзда. Псков. Г л. 6943 г. — См. ВЪРЬЩИСТА.

ВОРЪ — ВОРА — ограда, заборъ, преграда: — Княземъ за ракою (при перенесеніи Борисовой раки) идущимъ, межи воромъ, и не бѣзъ вести отъ множества на- рода, поламляху воръ. Ил. л. 6623 г. Тѣснащеска и гнęтещіе белможи и все боларство баше острокно воромъ по обѣма сторонама. оуду же влечаху чтѣнѣп расѣ. Як. Бор. Гл. 146. Усѣтоша ихъ на броду у Выбута, а броды вси баху заворены ворами, и стояша поганіи ту 4 дни, и многажды хотаху пребрести рѣку, и не возмогота. Псков. Г л. 6915 г. (въ Псков. Г л. просто: баху заворены).

— огороженное или окопанное мѣсто: — Еще пожало- валі есмо ихъ (Витебскихъ жителей), придали патъ на садибу и піи выгонъ Контипъ воръ, а Миханлов- скіи воръ, а Заручевскіи воръ. Привил. бояр. и мищ. Вит. 1503 г. Тако же есмя тѣхъ крѣпѣнъ пожало- валі... сѣнъ нѣшихъ не косатъ... и в воры на лосі, и на медвѣйки, и на волчы, и на лисы поля не хо- дять; а ловчие нѣши... къ нимъ не въѣзжаютъ. Жал. гр. и. Бор. Оед. патр. Иов. 1599 г.

— Ср. ЗАВРЬТИ, ЗАВОРЪ.

ВОРЪ — fur, грабитель, злодѣй: — Воры козаки гро- мять улусы. Дръ. 1580 г. — Ср. Фин. хога — хитрѣцъ, обманщикъ, хого — грабитель, разбойникъ, worvan — хитрить, обманывать.

ВОСЕ — вотъ, ессе: — А восе, господине, на тѣ землѣ даная грамота Іева... да жаловалная грамота княже Миханлова Ондреевича. Прав. гр. Еерап. м. и кр. Юж. в. 1485—1505 г. А восе, господине, грамота предъ тобою. Прав. гр. Тр. Сер. м. д. 1490 г.

ВОСЕ — если (?): — Пришли... горла черныхъ лисиц, а восе жъ горлъ столько не будеть, пришли 40 чер- ныхъ лисицъ. Крым. дръ. 1508 г.

ВОСКЛЕГТАТИ: — Орли восклѣчать, бойчи Гросно вовѣть. Сл. о Задон. V.

ВОСКОВОИНЯ: — Вонскобоинно, гдѣ воски облѣваются. Подъмъ привил. Бис. мьш. 1544 г.

ВОСКРЪЛЬЦЫ? — Въ главахъ ихъ воскрыныя остры со златомъ и съ бисеромъ. Нм. Пум. 1392 г.

ВОСКРЪЛЬТСТА (В.) — сопратитъ: — (Г) добра въ зло воскраноушаяся (ієхъ) (нієхъ). Ю. Дам. пер. Ю. скз.

ВОСКЪ — ВЪСЕБЪ — сега, хръзъ: — Нгоръ же оутбердивъ муръ съ Греки. Шпусти сы щедарнѣ скорою, и чала- дью и воскомъ. и щипусти г. Нов. бр. л. 6453 г. Многи дары прислу ти челадь. воскъ и скъру. м. ж. 6463 г. Из Русп. скора п воскъ медъ и челѣ. т. ж. 6477 г. Ико же бо и слѣньце теплотнѣлімъ дѣствѣмь воскъ оумлачасть. Изб. 1073 г. 140. Воскоу макъкою нажо- ноу. Никон. Панд. сл. 4. Дати отъ двою капню выску вѣсцю коуна Смольнскага. Смол. р. 1229 г. Сіп сло- веса азъ Даниль писахъ въ заточеніе... и запеча- тавъ въ воску и пустихъ во езеро. Сл. Дан. Зат. И рекли панъ предъ княземъ Браньскымъ. выехали нѣ. тѣ мужъ изъ Ригъ и оубили чоловѣка. и оузалятъ. Г. бѣрковьсковъ воскъ. Грам. ок. 1284 г. А товара ес- шалъ на Г. берковьскы воску. Грам. Риж. ок. 1300 г. А у котораго Витблянина загудятъ воскъ въ Ригъ, або идѣдъ, а пріѣдетъ до Витебска, ино Вит- бляномъ самимъ казнити впноватаго, а намъ въ то не вступатися. Привил. бояр. и мищ. Вит. 1503 г.

— Ср. Лит. waszkas, Др.-в.-Н. wahs, Нѣм. Wachs, Лат. viscum. Гр. 1365.

ВОСМЬ — охтъ, осто: — Даль восмь сороковъ бѣлки. Нов. Куп. XIV — XV б. Съ восми бо годъ она была въ лари (грамота). Псков. Г л. 6980 г. — См. ОСМЬ.

ВОСМЬНАДДАТЬ — охт. охлѣдѣхъ, duodeviginti: — Восм- наддатъ рублевъ. Дух. Нов. и Дв. XIV — XV б.

ВОСМЬНИЧЕК = ВОСМИНИЧЬКЕ: — А что торгованіе на домъ св. Спаса, крылошаномъ и черницомъ, тамга ни восмнпчее не надобѣ. Жал. гр. Сп. Яр. мон. д. 1345 г. Не надобѣ имъ ни тамга, ни восмнпчее. Жал. гр. Дм. Нв. Мих. Андр. д. 1389 г. А восмнпчее мои два же- ребья княгинъ мосен. Дух. Дл. Нв. 1389 г. Ни тамга, ни восмнпчье, ни кости. Жал. гр. Ул. кн. Дм. Юр. 1434—1447 г. — Ср. ОСМЬНИЧЕК.

ВОСИЦА — крюковой знакъ. Стилир. XVII б. (Рум. 654).

ВОСПОЛЪТИСТА: — Тогда же воспѣлѣся князь великий на Олексѣя п шесть лѣтъ не былъ у него на очахъ. Соф. вр. II. 97.

ВОСПРОМЕТАТИСТА: — Орломъ же каскыщущимъ п пла- ваюшімъ крилыми свопни и воспромѣтающімъся на воздусъ. Ил. л. 6757 г.

ВОСТОПИТІ, ВОСТОПЛЮ? — Не воды востопить, но вино. Никиф. м. на Лат. д. 1121 г.

ВОСТАЖНИКЪ — форолоγος: — Да предпемъ начала и власти пѣти предстоящимъ, пх же мытаръ и во- стажники Божикъ писанък нарече. Георг. Ам. 290.

ВОСХАПАТИСТА: — Лежаше на одрѣ своемъ въ неду-

20

307

ВОС — ВОШ

308

з'ё... и многажды восхапаясь нападеше на древо.
Соф. вр. 6968 г. (II. 67).

**ВОСХАПИТИ** — захватить въ свою власть: — Тщахуся самодержавствомъ восхапить. Никон. л. VIII. 15.

**ВОСХВАТИТИ, ВОСХВАЧЬ** — отнять: — Не терпя того врагъ вы'ззе въ брата кму стар'ёшаго. хотя т'ёма восхватити животъ кго ё земла. Нест. Бор. Гл. 10.

**ВОСЧВ'НТИ:** — И вы у себе тъхъ лихыхъ сами вос-
чуните отъ такогаво ихъ злаго начинаніа. Соф. вр.
6979 г. (II. 118). — Ср. щв'няти.

ВОСК'Е — см. ВОСК'.

ВОТАМАН'Е — см. ВАТАМАН'Е.

ВОТНИНА — вотчина, patrimonium: — Иже пришедъ передъ насъ панъ Гервасъ. и вѣновалъ. и оправилъ своемъ женѣ Варварѣ сто гривень на своюю селѣ на Толъмачи п Жюрковѣ на своюи вотнинѣ. Грам. Бенк. 1398 г.

ВОТО — вотъ, ессе: — И рѣша Ноогородьци Стославу. въдаи н'ы Володимера. шн'же рѣ имъ вото въ есть. И поша Ноогородьци Володимера к собѣ. Пов. вр. л. 6478 г. Вото язъ посал't правое крещенье, истинное, по тому бы есте и сами дѣяли и инымъ бы есте всѣмъ заказывали, чтобы по тому ходили. Грам. митр. Кинпр. Пск. д. 1395 г. — Чеч.-др. wet.

ВОТОЛА — одежда верхняя: — Единъ (изъ воровъ) взлѣзъ горѣ нача рвати таблока, тасъ за вѣть, она же от.омися, сп'е лѣтя запяся вотолою за другую вѣть и удавися. Пат. Пех. А сыну моему князю Юрью поясъ золотъ новыи съ каменьемъ съ жомчюгомъ безъ ремени, поясъ золотъ Шышкина дѣла, вотола сажена. Дух. Дм. Ив. 1389 г. А мужи бы къ святому причастью во вотолахъ не приходили, но снимаа волты. Грам. митр. Кинпр. Пск. до 1395 г.

— родъ ткани, какъ видно изъ прил. ВОТОЛАНЬИ.

— Ср. Ряз. вотолъ и батула — одѣяло, вытканное изъ хлюьевъ; Тамб. вòтола означаетъ также и грубую ткань изъ льна и поспони.

ВОТОДЕКА — головка кисти, въ которой скрѣпленна кисть (Савв.): — (На наз'ё) вотолка плетена золотомъ, съ ворворками. Конск. приб. Бор. Өед. Год. 1589 г.

ВОТОЛАНЬИ — прил. отъ сл. вотола — сдѣланный изъ вотолы: — (Исакпи) шблечеса въ власасницю и на власасницю свиту вотолану. И нача оуродство творити. Пов. вр. л. 6582 г.; Пат. Пех.

ВОТЧИНА = ВОТЬЧИНА — родина, patria: — Село св. Порокъ. То есть ихъ вотчина село то. Дан. Иг. Та-тарове оу поля на наши настоупають. а вотчину нашю оу насъ отнимаютъ. Сл. о Задон.

— отчина, влажніе, перешедшее отъ отца, отъ пред-
ковъ, наслѣдственное, patrimonium: — А что будь
судилъ когда великомъ княженьѣ и вотчинѣ въ своен
на Москвѣ, или мои бояре или боярьскиѣ люди, а
того вы, братья моя, не восчинанте. Дух. Сим. 1353 г.
Вотчины ми, господине, твоее и великого княженья...
ми подъ тобою не искати и подъ твоими дѣт'ями. Дог.
гр. Дм. Ив. 1370 г. Се тазъ княз'а великии Дмитрии

Ивановъ пожаловалъ есмь Евсѣвка Новоторжца. что идеть ис Торъшку в мою войчину на Кострум. Жал. гр. в. к. Дм. Ив. до 1374 г. На семь, брате молодшии князь великии Миханло Олександровичь, целуи ко мнѣ крестъ къ брату стар'ёшпему князю великому Дмитрию Ивановичу, и къ моему брату князю Володимеру Андр'ёвичю, и къ нашеи вотчинѣ къ Великому Новугороду. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. А имутъ насъ сваживати Татарове, и имутъ давати тобѣ нашу вотчину великое княженье, и тобѣ ся не имати ни до живота, а имутъ давати намъ твою вотчину Тьер, и намъ ся такоже не имати и до живота. т. ж. А вотчины вы моеѣ блюсти, а не обидети. Дог. гр. 1381 — 1382 г. И пгуме'п кого к собѣ на тѣ землі перезовѣ людси из'ыного княженья, а не из моее вотчины изъ великого кня'нья. Жал. гр. Тр. Сер. мон. 1392 г. Изъ иныхъ княженеи, а не изъ нашеи вотчины. Жал. гр. кн. Андр. п. 1397 г. А самъ сѣде на своен вотчинѣ. Псков. Гл. 6911 г.

— вообще постоянное владѣніе, patrimonium: — И которымъ прагодитеемъ монмъ благоволитъ Богъ Сер'ёвымъ моленіемъ на Московскомъ государствѣ быти, до скончанья вѣку имъ Серг'ёва монастыря не порудити ихъ монастырской вотчины, какъ ее Богъ разиостранить. Жал. гр. Дм. Ив. Тр. мон. д. 1389 г. Гдѣ въ которомъ городъ Серг'ёва вотчина будетъ, ино не надобѣ дань в прокъ, нп явки, ни торговая пошлина. т. ж.

— Ср. ОТЧИНА.

ВОТЧИНЬИ — прил. отъ сл. вотчина, принадлежащій къ наслѣдственному владѣнію: — Даль есми въ домъ светаго Спаса и светаго Благовѣщенія архимандриту Малаеб'ю съ братією свою вотчинную пустошь селища Спаское на рѣчкѣ на Куюлсерѣ, въ Кур-мышскомъ уѣздѣ. Дан. гр. Ниж. Бл. мон. 1399 г.

ВОТЧИЧЬ = ВОЧИЧЬ — наслѣдникъ отцовскаго владѣнія: — А въ Кашинъ ти ся не въступати, и что потягло хъ Кашину, вѣдаетъ то вотчинъ князь Василие. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. Ждали есмя, господине, вочича. Прав. гр. Савв. Сторож. м. д. 1491 г. — Ср. ОТЧИЧЬ.

ВОТЩЕ — см. ВЪТЩЕ.

ВОТЪ — вм. отъ: — Вотъ Бӑ. Ю. І. 13. Ев. 1354 г. (Оп. І. 219).

ВОТЪ — ессе — см. ВОТО.

ВОТЬЧИНА — см. ВОТЧИНА.

ВОХКИИ — возлѣгкии — воз'ягъкии? — Др.-С. вōkr, vōkva — мокрота; Гр. ὕρός, Ср.-Лат. uvidus: Скр. ukshati — капать.

ВОЧИЧЬ — см. ВОТЧИЧЬ.

ВОШВА — лоскутъ дорогой ткани, впитый въ другую ткань: — (У сѣдла) крылацъ и вошвы шиты золотомъ и серебромъ. Конск. приб. Бор. Өед. Год. 1589 г. (У тулембаза) вошва по бархату по червчатому да по лазоревому, мѣсты шиты шолки. т. ж.

ВОШИВКА — уменьш. отъ вошва: — Вошикка (у ту-

309

думбаза) шита золотомъ и серебромъ волоченымъ.
Конск. приб. Бор. Өед. 1'од. 1589 г.

ВОШЬ — см. ВЪШЬ.

ВОШЬЦА — ҫұрӑх, опухоль (В.): — Мала плю̇ца тазъикъ... многажды же вошца и стрёни тому ӑшътаются (tumores et vulnera). Златостр. XVI в.

ВОЩАГА — р̥зст̥е, flagellum, дубина: — Распятик по-ставлено, пропасть, коло, воштагы (крестъ, ровъ, ко-лесо, оччи). Супр. р. 63.

— палка съ прикрѣпленнымъ къ ней на ремнѣ шаромъ, служащая для ударения въ бубень.

ВОЩАНИЦА: — И об в церкви тои икона на ней же написана святыи мученикъ Феодоръ Тиронъ, и воцан-ница с виномъ. Лавр. л. 6719 г. И видѣша вся огнемъ възята, толико икона та святаго мученика Феодора с воцанниемъ цѣла посредѣ обня. т. ж. 6719 г. Иде мюру ӳ иконы по .ві. дини. наїде д. воцанници. яко въ стькланищю. Новъ. Г. л. 6751 г. Взмѣ воцаннцю помаза все тѣло его (totum eius corpus medicamentum peripatit). Жит. Феод. Сок. 71. Мин. Чет. апр. 443. Высть знаменіе... у святаго .Іазара отъ иконы свя-тыа Богородица на вечерни, изъ обѣю очию яко слезы течаху, и подъставиша въ. воцанници. Новъ. Г. л. 6847 г.

ВОЩАНЪИ — прил. отъ сл. воскъ: — И даю свято-му великою Иваною ӳ своего воцаннишнія на строеніе церкви и ив вѣкъ: ивсъ воцанон, а в Торжкою поудъ воцанон. Грам. кн. Всевол. до 1136 г.

ВОЩИК — fructus: — Бываше на шовѣ томъ многе-ство ӳ мах... и ӳ воціа. Пересл. л. 6504 г. — Ср. ОВОШЬ.

ВОЩИНА — ячейка восковая въ улѣ (В.): — Нынѣ дѣююлобалі чиста. крило приволккшіи. и ӳ воцинці вставни. свою мѣрть показає. Гр. Наз. съ толк. Ник. Пр. ХІІ в. — Нчелінымъ же образомъ яко въ нѣкохъ воцаннахъ въ вертѣй себѣ затворивъ. Жит. Св. XVI в. (Жит. Сmetf. Нов.).

ВОЩНИКЕ — торговецъ воскотъ: — Тысячкому (мо-стити) до воцинкі. ӳ воцинкі посаднику до вели-кого ряду. Уст. Ар. о моем.

ВОЩНЬИИ — прил. отъ воскъ: — Аще са воцаны поудъ писакить. Смол.ир. 12291 г. 2-й сл. (= каць. 1-й сл.). — См. ВОЩАНЬИИ.

ВОЩЬЦД: — А ӳ Смолѣнска чистыи поудъ до Ригы. а не надобѣ имъ. ни воцеці ни мѣго. Смол.ир. п. 1230 г.

ВОЪХАТИ — см. ВЪЪХАТИ.

ВОГД — вм. вътѣ: — Мечь пресѣче доблюю вою. Мух. Кир. Ул. — См. Вѣпд.

ВП (= въ п) — см. ВЪП.

ВРАБИИ — воробей, passer, строюбъ: — Не два ли оуто врабып. Мө. Х. 29. Четверовѣ. 1144 г. Голубиже и воробьеве полетѣша въ гнѣзда своей. шви въ го-лубники. враблѣве жи подъ стрёхи. Пов. вр. л. 6454 г. Яко же птица лѣтающі и врабии. Изб. 1073 г. — См. ВОРОВИИ.

310

ВОШ — ВРА

ВРАВИКЕ: — Ангелъ вравіе принесе вѣтъ изъ рая.
Посл. Вас. арх. Новъ. ок. 1347 г. (Соф. вр. І. 332).

ВРАВИД — бравеіов, награда: — Текущей въ стадии. кдинъ же принемлеть вравию (тө бравеіов). Апост. поса. по сл. 1220 г.

ВРАГОЧЬСТВІЮ — нечестиво: — Вра(го)чествено дръзнѣна реши едино хотѣніе и дѣиство имѣща Га-нішего Иса Ха (ματαχοφρονε; δυσσεβει ὀπετολυρχοσν εἰπειν ἐν θελημα και μίχν ἐνέργειαν ἔχειν τὸν κύριον ἡμῶν Ἰποῦν Χριστὸν). Корм. Моск. Дух. Ак. 4 об.

ВРАГОЧЬСТВЬИИ — дуссеβεις, нечестивый: — (Феодо-ритъ Кирскій) Несторію врагочестивомъ даваа има (Νεστορίω τῷ δυσσεβεὶ χαριζόμενος). Корм. Моск. Дух. Ак.

ВРАГВША — лихорадка: — Врагуша трясетъ. Стат. есп. (тамъ же встрѣчаются слова: лихорадка и тряса-вина).

ВРАГЪ — inimicus, ξέροδēς: — Любите врагъ ваша. благословите кълънжанъ въ. Мө. V. 44. Остр. св.; Панд. Ант. ХІ в. Къ врагомъ Божиимъ иновѣрнымъ. Плар. Зак. Благ. Не вѣроуи врагою своему. Изб. 1073 г. Не приемли съвѣтникъ врага. Гр. Наз. ХІ в. 110. Аще объ ми врагъ поносиłъ претерпѣлъ оубо быхъ. аще бы ненавидаи мене велерѣчевалъ. оу-крылѣса оубо быхъ. Іах. Бор. Г. 77. Да въскрес-неть Богъ и разидутся врази его. Кир. Тур. 16. Мнозин бо дружатся со мню... а при напасти аки врази обрѣтаются. Са. Дан. Зам. Положу страхъ вашъ на вразѣхъ вашихъ. Новъ. Г. л. 6890 г.

— дьяволъ, ξέροδēς, inimicus (см. Дис. Glos. med. Latin): — Отъ врага прил. дипею помыслы нечъствыпъ. Изб. 1073 г. Врагъ... внизѣ въ срѣдке. Нестм. Бор. Г. 12. Неслѣві кму злѣви врагъ в нощи спацю оубиство. въставъ же (помѣсли кже) оувидѣ во снѣ. и тако оуби брата своемъ Авела. т. ж. 16. Радовашеса Гро-славъ вида множьство црѣвни. и люди хѣланы зѣло. а врагъ сѣтовашется побѣжаемъ. новыми людьми ӳлъанскъими. Нов. бр. л. 6545 г.

— На вьсѣл. силъ врагоу (вм. вражинъ, тов. ξέροδο). Лук. Х. 19. Остр. св.

— Лит. vargas — нужда, бѣда; Прус. wargs — врагъ (прил.), зло, бѣда (сущ.); Аг.-С. vrāc — зло, бѣда; vrācca — обѣдны, Анг. wretch.

— Ср. сжвражь — сжвражинкъ.

ВРАГЪ — оврагъ: — Сташа противу себе обѣ рати... а промежъ ими бысть врагъ крутъ и глубокъ зѣло. Новъ. IV л. 6880 г. Словѣнскій шзера по враг(гъ), а на вразе камень да на другой камѣ по вразе вверхъ да на ель середи лугъ. Грам. дѣл. о тран. Кир. мон. 1395 г. По святой дорѣ по врагъ, по ручан, къ сви-тому озеру. Жал. ир. кн. Андр. и. 1397 г. 10. (Межа идетъ) по болоту да на врагъ, по врагу къ зеру. Новъ. Купч. XIV—XV в. ХХ. Выправься из техъ вра-говъ выздоша на гору. Никон. л. 6958 г. — Ср. врѣщи, вырѣгъ; изврагъ, извергъ.

ВРАЖЕДНЬИИ — см. ВРАЖДНЬИИ.

20*

311

ВРА — ВРА

**ВРАЖЕНИК** — оіωνσιμός, auguratio, вороженіе: — Нѣ бо враженья въ Ляковѣ. Чис. XXIII. 23 по сп. XIV в. Враженик. Изб. 1073 г. 203. Враження и ковенья (μαχντεσις τε ὀιωνσροΐοι, divinationes et auguria). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Панд. Ант. ХІІ—ХІІІ в. 145.

**ВРАЖЕНЬІИ** — μαχντιχός: — Враженое питие. Гр. Наз. ΧІ в. 3.

**ВРАЖИИ** — прил. притяж. отъ врагъ, ἐχθροῦ, inimicus, вражескій, дьявольскій: — По прошениж вражики. Изб. 1073 г. 113. Съ врѣшати радость вражики. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Никако же раслаѣти вражидни къзньми. Нест. Жин. Θεοδ. 19. Онъ послушавъ свѣта вражія, въ-скотѣ бытии Богъ, и проклять бысть. Кир. Тур. 37.

**ВРАЖИТЕЛЬ** — μαχντις. Зах. 64.

**ВРАЖИТИ** = **ВРАЖАТИ**, **ВРАЖВ** — ворожить, magicas artes exercent, μαχντεύσθαι: — Вражити въ ятρъхъ (πατρωσσοπησσθαι). Из. XXI. 21. (Оп. I. 106). Съна съ не вражи. ни питицами гатан. Изб. 1073 г. 94. Да не боудеть въ Издраили вълъхвѣгіи вълъшьбы. или вражап и чародѣйць. т. ж. 130. Творалае ма вражаща (вм. вражаща). Гр. Наз. ΧІ в. 271 (Β.). Цыгатнѣспа жены и еже тачмыкомъ вражаще. Корм. 1620 г. — См. ВРАЖНЬІИ.

**ВРАЖИЦА** — враждебница (В.): — Нѣсть покой вражица (ἔστιν ἀνάπτυχσις τῇ ἐχθρῇ). Ιο. Лѣств. ΧІІ в. 8.

**ВРАЖОКЪ** — см. ВРАЖЬЕЪ.

**ВРАЖЬБА** — φάρμαχον, лѣченіе, лѣкарство: — Вражба благаіа на спасеніе бысть. Геор. Ам. стр. 116.

**ВРАЖЬВЬНИЕЪ** — врагъ, inimicus: — Вражебниче истины. Жит. Паис.

**ВРАЖЬВЬНЬІИ** — Русск. форма вм. враждьбныи, δυσμενής, inimicus, malevolus: — Вражебно Божеству и человѣческому естеству. Амф. XVII в. (Калайд. 198).

**ВРАЖЬБА** — inimicitia, ἐχθρχ: — Тали вражѣдоу съставлясть лѣсть. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Ивѣ вражьдъ исповѣдати. Гр. Наз. ΧІ в. 38. Не твори вражькѣ къ нимъ. Изб. 1073 г. А въражду еси про Игоря отложилъ. Ип. л. 6657 г.

— ненависть, odium, ἀπέχεισα: — По вражѣ вѣчность (odio aeternitatis). Из. XXV. 15. Къ зъюу вражьда. Еφρ. Крм. Гр. Нис. 1.

— зло, вредъ: — И обратися имъ на враждо. Изб. 1073 г. Вражѣдъ помънаште (μυχησικασοῦντες). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Аще кто вражду сътворить, Моисеи бо пророкъ и законодавецъ поручилъ, да идет рука за руку, и око за око и глава за главу. Зак. Грец.

— убійство (?): — Мітрополитъ, или пискоупъ вѣдакть межи ими (церковными людьми) соудъ. или шбида. илії которая. или вражда. или задница. Церк. Уст. Влад. 1011 г.

— Аже гнѣ перешбидить закоупа. а оувѣдить враждю яго (= а въведѣть кону его) или штарицю. то то кому воротити. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

312

**ВРАЖЬДЕВЬНЬІИ** — см. ВРАЖЬДЬНЬІИ.

**ВРАЖЬДИВЪ** — μυχησικασος, злопамятливый: — А не быти вражьдивомъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВРАЖЬДОВАТИ** — ἐχθρχίνειν, odisse: — Прѣстани вражьдоу. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). И свао дроугы вида враждюжштал себе. Изб. 1073 г. Много въ гнѣвѣ враждоваше. Псков. І л. 6856 г. Не до конца прогнѣвается на ны (Богъ), ни вѣкъ враждуетъ. Нові. Гл. 6888 г.

**ВРАЖЬДОЛЮБЬНЪ** — φιλεχθρως, odiose: — Враждолюбьнѣ и княветами винъ съставлати. Еφρ. Крм. Конст. б.

**ВРАЖЬДОЛЮВЬЦЬ:** — Въраждолюбца дыявола. Дол. Ип. 945 г. (по Ип. сп.).

**ВРАЖЬДЬНИКЪ** — врагъ, δυσμενής: — Неподобно есть убо добрѣ сьмылаштимъ. отъ вражьдьника водимомъ быти. да не сь нимъ въ тамоу мѣченигъ вѣччнааго вываліатѣа. Панд. Ант. ХІ в. га. 9.

— воинъ, μαχντιχός, bellator: — Вражедници. Пал. XIV в. 145 б. Зав. Лев.

**ВРАЖЬДЬНИЦА** — врагъ: — Отълоучитиса отъ враждьница (ἀπο τῆς δυσμενοῦς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВРАЖЬДЬНЬІИ** = **ВРАЖЕДЬНЬІИ** — враждебный, редакный: — Чѣкомъ вражьдьно. Изб. 1073 г. Вражьдьно црѣви мыслити. Жит. Θεοδ. См. 128.

— недоброжелательный, malevolus, δυσμενής: — Вражьдьни бо бѣша тязыци. Пс. толк. XII в. Пс. XLIV. 6. (В.). Обличилъ ксть цьсаря вражьдна. Стихир. XII в. (В.).

— свойственный врагу, вражескій, злой: — Вражедное убиство слышавъ напереди до сего, духомъ божественымъ разгорѣвѣсъ. и ни во что же вмѣни. Лавр. л. 6683 г. (Ип. л. — врагное; въ Радз. и Ак. враждебное). Враждьное сътвори. Никон. Панд. сл. 32.

**ВРАЖЬЕЪ** = **ВРАЖЕОКЪ** — уменьш. отъ врагъ — овражекъ: — Да черезъ рѣку въ вражокъ въ малон, да вражкомъ промежь спорнои деревни... Судь. спис. 1498—1505 г.

**ВРАЖЬНЬІИ** — прил. отъ сл. врагъ, свойственный врагу, вражескій, злодѣйскій, inimici, ἐχθροῦ: — Князь же Андрѣи вражное убиство слышавъ напередъ до себе. Ип. л. 6683 г. (по Лавр. сп. вражедное).

— μαχντιχός: — см. ВРАЖЕНЬІИ.

**ВРАЖЬСКЕЙІИ** — прил. отъ сл. врагъ, принадлежащій врагу, свойственный врагу, inimici, ἐχθροῦ: — Вражьско. Изб. 1073 г.

**ВРАЗНО** — ἀργέλλον, iuglans Indica major: — Обиемлемо же и оставлено то вразно съсядется вода его (δὲ καὶ παραμένον αὐτὸ τὸ ἀργέλλον, πτήγυται τὸ ὕδωρ αὐτοῦ). Козм. Инд. — Ср. ГРЕЗДНО, ГРЕЗНО.

**ВРАЗЪ** — λοβός, репна: — Вразъ ятрентыі. Лев. III. 4. по сп. XIV в. (др. сп. повразъ). Ср. Рус. паворозъ; отъ врѣзь?

**ВРАКАТИ, ВРАКАЮ?** — Г’осударь велѣлъ сказать Воейкову (который мѣстничался съ кн. Волконскимъ) что онъ вракаетъ. Разряд. 1613—1645 г. л. 207.

313

ВРА — ВРА

ВРАНА (В.) — ворона, хоров. Изб. 1073 г.

ВРАНОВЪ — прил. отъ сл. вранъ, corvi, хорхоς: —
Пътеньцемь врановымъ. Пс. CXLVI. 9. по сл. ХІІІ в.
(Лавр. 24).

ВРАНОГРАИ — corvus — см. ВОРОНЪГРАИ; ср. Рус.
грайворонтъ.

ВРАНЪ — хорхъ, corvus, воронт.: — Врани. Панд. Акн.
ХІ в. (Амф.). И бысть умъ мои яко нощы вранъ на
нырищи забѣхъ. С. Дан. Зат. (Пс. І. 7: Быхъ яко
нощны вранъ на нырищнй). — Лит. varnas = воронъ,
varnà — ворона; Др.-Съв. hrafn: Дат. ravn; Анг.-С.
raefen, raefn; Англ. raven; Нѣм. Raben. — Рус. жанворо-
нокъ, щевронокъ.

ВРАНЪИ — вороной, черный, пиге, фелъ: — Кочи
врани. Зах. VI. 2.

— вороненый: — А се дать ссьмъ сыну. своему князю
Ивану... чень золоту врану. Дух. Ив. Па. д. 1359 г.
А другую цѣпенку золоту враную, а то далъ ссьмъ
сыну своему Василью. Дух. Нов. и Д. XIV — ХІ в.
Двѣ чепи золоты, одна врана. Дух. Дм. Пв. 1509 г. —
Лит. varnas = черный.

ВРАПЪ — насилье, сила: — И пожѣнить пальъ кія и
похочьсить на вранъ кія. Изб. 1073 г. — Ср. врыхъ,
врысти. — См. ВОРОПЪ.

ВРАПЪТИ — усилиться, возмочь (В.): — Яго вранъ
(= возможе) врагъ (отъ цѣрхъ) золотъ (бъ зърбъ). Папц.
Іер. I. 16. — Ср. СЪВРАПЪТИСЯ.

ВРАСКА — морщина, складка, ruga, рютъ: — Не изм-
щюскъ сквернѣ ни враскъ. Еф. V. 27. Апост. толк. ХІ в.
а. 407; Крила. Іерус. ХІІв. 20. Враска: зморцка, скра
на старомъ тѣлѣ скорчена. Бер.

— въ пер. см.: — Ни враскъ тоу усъврить. Нап. Амп.
ХІ в. (Амф.).

— См. СЪВРАСКАТИСЯ.

ВРАСКАВЪИ — прил. отъ сл. враска, морщинный,
rugosus, русъ: — Враскава кожа. Доптр. Филии
Враскавыи: зморщены. Бер.

ВРАТА — пюлъ, porta, janna, ворота: — Пространа
врата и пирокъ плять. Мө. VII. 13. Остр. св. При-
ближка къ вратомъ градо. Лук. VII. 12. т. ж. Предъ
враты манастыря (πλησίον τοῦ πυλώνου, juxta januam).
Пат. Син. ХІ в. 222. Врата небесная. Изб. 1073 г.
Потъштитеса вънити тѣсными враты. т. ж. (сквозь
тѣсная врата. Лук. ХІІІ. 24. Остр. св.). Оумънѣ
(нозъ) скоро текошьти къ вратомъ небеснымъ. Сб.
1076 г. Створишася врата мѣдана. Пов. вр. з. 6604 г.
Адскыя врата и верея потрясшося. Кир. Тур. 7. На-
сади виноградъ и остѣни его оплотомъ... и сътвори
врата. т. ж. Прити. о чел. душе. 134.

Святая врата — пюлъ цар. Дис. Glos. 1272.

Црѣкія врата — пюлъ цар. regiae. Дис. Glos.
1272.

— Лит. vartai; Літ. wahrii; Лат. porta.

ВРАТАРЬ — привратникъ, Эрорбъ, janitor: — Вратары
отъврѣзакъ. Ю. Х. З. Остр. ев. Ой же нашъ Освѣдо-
сии обаше сице запретилъ вратарю, да по отѣдненіи

собѣда не цврьзакъ вратъ никомоу же. Нест. Жит.
Оеод. 12. Таче вратара възъявавъ, пыташе е, еда къто
къ воротамъ приходи въ сию нощь. т. ж. 16.

ВРАТАРЬНИЦА — привратница, Эрорбъ, janitrix. Ю.
XVIII. 17. Ев. 1307 г. (въ Мет. дверьница; въ Остр.
св. двѣрьница).

ВРАТИЛО — шестъ, ховтōς, pertica: — Вратило на го-
ловъ носяще. Ю. Закон. XV в. 277.

— шестъ, на которомъ наворачивается ткань при тканѣ,
житѣнъ, lieiatorium: — Стъ оуби мѣжа сильна... его
же копінѣ кою его, яко вратило тѣкѣнъ (ώς ἀντίον
σοχινοντος). Гор. Ам. 86.

ВРАТИТИ, ВРАЩТЪ, ВРАЩАТИ, ВРАЩАЮ — verte-
ге, стѣге, воротить. — Ср. врѣтѣти. — См. ВРАТИ-
ТИСЯ.

ВРАТИТИСЯ — возвратиться, обратиться: — Врашьше-
са растерянѣть вы (στραφεντες). Мө. VII. 6. Остр. ев.;
Панд. Амп. ХІ в. (Амф.).

ВРАТЬ — вращеніе; можно предположить существованіе
этого слова: см. СЪВРАТЬ.

ВРАТЬ (отъ вратити) — collum, τρέχλος. — Ср. ВРАТЬ-
НИИ, ВОРОТЪ.

ВРАТЬ — рюцъ, оlla (М.): — Новелѣша принести
вратъ и вълажити и въ йъ. и сътагнити. и завити
зѣло. Супр. р. 197. Потомъ же повелѣша нечъствин
высви и вълажита и въ вратъ ижде и сватааго
йонъх, и товъ съломиша выса кости кою. т. ж. 198.

ВРАТЬНИИ — прил. отъ вратъ, — colli: — Въ дневѣмъ
бо бѣднѣи на чтении виси иноци сѣдăще дѣлая еже
отъ насть гѣлемъ сирада своим роукама, ихъ же и
пришниваютъ на вратнихъ одежах. Церк. Уст. ХІ в.
(Лавр. 50).

ВРАТЬНИКЪ — Эрорбъ, janitor, привратникъ: — Врат-
ници адови въстреметаша. Кир. Тур. 12. Вратници
вѣчніи възшіша. Окт. ХІІІ в. 30.

ВРАХЪ — ворот.

ВРАЧЕВАНИК — лѣченіе, ἀτρευσις, curatio: — А Пер-
сымъ и Халдемъ и Асирешмъ звѣздочытение, вль-
шевене, врачеванне. Храбр. о письм. 191. Велие врачеванне зълобъ, исповѣданне и остхинание грѣха.
Гр. Наз. ХІ в. 320.

ВРАЧЕВАНЬИИ — curationis: — Мө врачеванныя.
Сбор. Кир. Бълоз.

ВРАЧЕВАТИ, ВРАЧЮЮ — лѣчить, ἀτρευσει, ἀτσθει, cu-
gare. — Како оубо себе не врачюкът. Изб. 1073г. 48
Нго же нѣси тазвилъ того же врачюкки. т. ж. Болт.
князь Володимеръ Мономахъ, и прилежа ему Арменинъ.
врачюя его. Пат. Печ. Пояти лѣчда хотя врачевата.
т. ж. Петръ лѣчецъ живяше въ Кіевѣ врачюя мно-
гы. Сим. сказ. п. 1289 г.

ВРАЧЕВАТИСЯ — лѣчился: — Врачеватиса прѣм-
достынѣми врачъбами. Гр. Наз. ХІ в. 175.

ВРАЧЕВЬНЬИИ — врачебный, curationis: — Оубѣгати
врачевынѣпа пользъы. Изб. 1073 г. 114.

ВРАЧЕВЬСКЭЙИ — прил. отъ сл. врачъ, medici, ἀ-
τσθει: — Врачевскыя хъгрости. Изб. 1073 г. 113.

314

315

ВРА — ВРВ

316

**ВРАЧЕНИК** — іатрэіх: — Бѣдно бо ксть въ враче-нига мѣсто неболѣзньна, болѣзньно стдѣлати. Гр. Наз. ХІ в. 102.

**ВРАЧИЛИГА** — фрърахла, лѣкарства: — Врачнимя скры-ваетъ. Златостур. сл. 2.

**ВРАЧЬ** — лѣкарь, medicus, іатрós: — Не трѣбуятъ стдравши врача. нъ болащен. Мол. IX. 12. Остр. ев. Врачи егда болать трѣбjąть пиѣхъ врачевъ. Изб. 1073 г. 48. Желѣзо не вѣсть что дѣлаеть. нъ врачъ вѣсть дѣнство желѣзно. т. ж. 69. Болащен врача... (възопирающе). Гр. Наз. ХІ в. 95. Скораіа же врача и цѣлителя. имше же за сухую ногу. и тріжда пре-кѣтивна цѣлую строиста. Нест. Бор. Гл. 35. Отъ врачевъ по ноужи каженикъ. Ефр. Крм. Ник. 1. Врачъ венни дшамъ. коупльно и тѣломъ врачьствѣмь бла-годати. Мин. Призд. ХІІ в. 93 б. 94 б. Врачеве... первою виноу недоуга пытають. Никиф. м. посл. Вѣд. Мон. 70. Большымъ же врачь. Уст. п. 1193 г. 225. Его же и врачеве не брегома строиша. Кир. Тур. 43. Нѣкто ў Киева прокаженъ много ў волхвѣ и ў врачевъ лѣтився. Пат. Печ. Лазарь не врачевъ възописка. не пластыря приложи. не вълхвовъ двигну. не чаровникъ къ себѣ призва. Никон. Панд. сл. 47. Врачи премудреціи (іатрософістахі). Георг. Ам. 95. Врачъ не на тѣло противится нѣ тѣлесныю недоугъ пого-бляется. Златостур. сл. 5. Яко же чіка оустрѣлять на рати. и оуломится въ немъ желѣзо. и егда призовуть врача и тогда разрѣзавшe язву въмуть желѣзо. аще ли не приложить зелила то не можетъ исцѣлѣти. Ю. Злат. XIV в. Никто же боля прогонитъ врача. Θεοδ. Студ. Ост. 202. Яко врачь премоудръ (іатрософістіς). Александр.

**ВРАЧЬБА** — лѣченіе, лѣкарство, medicina: — Малъ казны наведох рече на нь и не хотѣ врачьбами по-кааніа лѣковатися. Упър. 230. Болащен врача коем' любо ази... врачьбы (възопирающе; іатрэіхν). Гр. Наз. ХІ в. 95. Се ксть имь же азъ нашлѣ врачьбѣ тѣлесьнъя дѣлесьнѣишкъ полагаімъ вельми (іатріхй). т. ж. 175. Мѣтва бо врачьба есть (фарμαχον γάρ ἐστιν εὐχή). Златостур. 117. Врачьбоу навести. Жит. Θεοδ. Ст. 63. Врачьбъи прилагати. Никон. Панд. са. 3. Ваю гроба безмездьна врачьба предлежить странѣ. Стихир. XIV в. Тр. Сер. л. 116. Бор. Гл. Всяка врачьба вотще аще Бгъ не врачюеть. Ю. Злат. XIV в.

— болѣзнь: — Врага имаши выше врачьбы (άρρωστίας). Златостур.

**ВРАЧЬВЪНИЦА** — лѣчебница: — Въ врачебницахъ воз-лещи. Жит. Θεοδ. Сик. Мин. Чет. апр. 525.

**ВРАЧЬВЪНЬІИ** — прилаг. отъ сл. врачьба: — Съпьсавъ-шаіа врачьбыя книгѣ. Изб. 1073 г.

— лѣкарственный: — Врачебное быліе (ἀκεσώδυνον φάρ-μαχον). Георг. Ам. 381.

**ВРАЧЬСТВО** — лѣченіе: — Врачство (іатрэіах). Гр. Наз. ХІв. Кокиждо страсти свок имущи врачьство. Никон. Панд. сл. 46. Врачьствъ несущъ откѣдъ человѣкомъ

бывающа страсти исцѣляти недѣломъ помощь тво-рить (іатριχῆς μὴ οὐσῆς). Козм. Инд.

**ВРАЩАТИ** — см. ВРАТИТИ.

**ВРАЩАТИСІА** — см. ВРАТИТИСІА.

**ВРЕ...** — см. ВРВ... **ВРИНДІ** — см. ВЪРИНДІ.

**ВРОВИИ** — то же, что врабии, — воробей: — Вробик и щюри (στρουθία). Жит. Андр. Юр. VII. 32.

**ВРОДИВЪІИ** — см. ВРОДИВЪИ.

**ВРВМАЛИИ** = ВЪРОМАЛИИ — βρουμάλα, brumalia, Рим-скія празднества въ честь Бахуса: — Въромаліи рекше именинскыи пиръ. Георг. Ам. 23 об. — См. КАЛАНЬ-ВЪІ, ВРВМАЛИИ.

**ВРВТІТИСІА** — см. ВЪРТІТИСІА.

**ВРВТКА:** — Врѣтка: рѣра. Бер.

**ВРВТЪЦЬ** (В.) — родникъ, ключъ? — Источніче прмѣрти и осцінюю врутче. Мин. Празд. XV в.

**ВРВГА** — ропотъ? крикъ? — Бѣаше же вройтъ и слезы и мѣтвы (clamores et lacrymae et oratio). Жит. Порф. 56. Мин. Чет. феер. 307.

**ВРВГАТИ** = ВРВГТИ? — murmurare, роптать: — Събрасть вси люди к дверемъ а ережахо. Андрѣи же шедъ рече имъ: не врѣите, но покажите покаанію дѣла. Жит. св. 1529 г. (В.).

**ВРГ** — см. ВЪР... ВЪР...

**ВРГПЪ** — вертепъ, садъ: — Погребенъ бысть въ врѣпѣ црѣстѣмъ. Упър. 339 б. — Ср. ВЪРТЪ, ВЪРТЪПЪ.

**ВРГ** — см. ВЪР...

**ВРВДИТИ, ВРВЖДЪ** = ВРЕДИТИ, ВРЕЖДЪ — laedere, βλάπτειν, ἀδικεῖν: — Аще и съмрѣтьно чьто испищать; ничтоже ихъ не врѣдить (βλάψει). Мр. XVI. 18. Остр. ев. Повръгъ и бѣсъ посрѣдѣ и изиде из нкго никако же не врѣждъ яго (βλάψαν). Лук. IV. 35. т. ж. Ни-чъто же васъ не врѣдить (ἀδικήσει). Лук. Х. 19. т. ж. И потомъ прехръистиста оуста яго, имыша ногу яго вреденую. и акы масломъ помазающе протагласта ко-лѣно яго. Ιак. Бор. Гл. 130. Како же не врѣдихомъ себѣ (quantum nobis ipsis nocuimus; τι ὁφελήσαμεν ἑαυτοῖς). Пат. Син. ХІв. 107. Аще кровь, рече, идеть и-зубъ, изъ оустъ въплевавшe слоужити нѣсть бѣ-ды; нъ простымъ въбранати, ать не вемли боудоутъ вреженьи (др. сп. въ небреженьи). Вопр. Кир. Вси придоша не врежени ни чимь же. Новы. І л. 6705 г. А что законъ ихъ, и в законе ихъ црѣкъ, и мѣтри, и часовни ихъ, ни чѣмъ да не вредятъ ихъ, ни хулять. Ярм. Узб. 1315 г. — Нѣдинъ от' воинъ оудари и по главѣ вѣли якоже врѣдити яго. Супр. р. 105.

— повредить въ пер. см.: — Иже сѣшедъ съ нѣби и вселиса въ стую дѣю и рожеса ў нея двѣства же не вреже. Нест. Бор. Гл. 3. Въскрье сѣломъ печат-темъ у гроба, тако бо и рожься не вреди матерья дѣства печати. Кир. Тур. 39.

— досаждать, дѣлать зло: — Почто вреди люди сия (τι ἐκάλωσας, quare affixisti). Исх. V. 22. по сл. XIVв. Не вредите не сжалите кму (οὐ κακώσετε οутε μὴ Δλί-ψετε αὐτόν; non vexabitis). Исх. XXII. 21. т. ж.

317

ВР҃ — ВР҃

318

— Ср. бередить, разбередить. — См. **ВЕРЕДИТИ**.

**ВР҃ДИТИСА** — быть поврежденнымъ: — Не врѣдившеса, акъя Данилъ отъ львовъ. Изб. 1073 г. 134. То никто же вӑ не можетъ вредитиса' и оубити, понеже не буде ӳ ба повелѣно. Поуч. **Влад. Мон.** Вредится отъ нѣкого уставленія. Псков. І л. 6979 г.

**ВР҃ДОВАТИ, ВР҃Д҃Ю:** — Врѣдоул. **Гр. Наз. ХІ в.** 284.

**ВР҃ДОВЬН҃И** — вредный, ἐπιβλαβης: — Врѣдовно бо **кѣсть чīкōу оставити длъгы (ἐπιβλαβες γὰρ ἀνθρώπωρ κατασπιλεῖν τὰ ἐσυτοῖ ὁφελήματα).** Панд. **Ант. ХІ в.** (Амф.). Оунк бо вредовънааго кдиномышленнага (ἐμπαθης). **Гр. Наз. ХІ в.** 241.

**ВР҃ДОВНИК** — безуміе, вредное мнѣніе: — Глѣеть дпѣх съ тѣлѣмъ сътвореной, и не ово прѣжде ово же попѣжде по Θригеновоу врѣдоумник. Изб. 1073 г. 246.

**ВР҃ДЬ** — пища, βρώσις, (польза): — Бѣдеть падоѣ ихъ во врѣдѣ. **Иез. XLVII. 12** (въ др. сп. въ вѣдѣ).

— ядъ, δλητήριον, venenum: — Примати врѣды. **Ефр. Крм. Трул.** 91.

— зло: — Вредъ есть се тѣб (σχῶλον, offendicum). **Втъ. VII. 16.** по сл. **XIV в.** Вредъ великъ бысть (βλάβη). **Гр. Наз. ХІ в.** 84. (Кровь Хѣа) вредъ вѣтакъ ўраждяющи. **Ю. екз. Бог.** 277. Безъ врѣда прѣбысть. **Мин. Пут. ХІ в.** 190 б. Како ли врѣда не прия тѣ (quantum detrimentum ceristi; τί δὲ οὖς ἐβλάβης). **Пат. Син. ХІ в.** ὁ тѣхъ же невѣденикъ врѣдъ бывакъ. **Златостр. ХІІ в.** Тако же и былины иже пикть не разоумѣя. и акъи и врѣдъ соуть протививна. то оумиракть. т. ж. Попали ми вреды и вся моихъ грѣховъ, таже вѣдьи и не вѣдьи. без оума прогнѣвахъ Сына твоего и Бѣа моего. **Слихир. патр. Христофора Патрик. 1 сен. Сб. XVІ в.** Мы же кутвѣщакмъ и се тма не по соущию състоит се, нѣ врѣдъ въздоусѣ. лишеникъ свѣта кого оубо свѣта не имѣаше дѣтвари сп. **Ю. екз. Шест.** 1263 г. 160.

— язва, πληγή, plaga: — Уби та вредомъ великимъ. **Чис. ХІ.** 33. по сл. **XIV в.** Еще единъ вредъ наведу на фараона. **Исх. ХІ 1. т. ж.**

— болѣзнь, рана, вередъ, болячка, morbus, vulnus: — **Въ вредъ мнѣ (εἰς τραγυμα, in vulnus).** Быт. **IV. 23** по сл. **XIV в.** Ижьенькъ въ ижженыя мѣсто, вредъ въ вреда мѣсто (τραγυμα ἀντί τραγύπατος, vulnus pro vulnere). **Исх. XXI. 25.** Ни стрѣпа (τραγυμα), ни врѣда (μώλωψ), ниже раны (πληγή). **Ис. I. 6.** И пакъи Стославъ имѣ руку митрополично держаща сѣтю руку прилагаше къ вреду, им же болаша на пии и ко очима и к тѣмени. **Иак. Бор. Гл. 127.** Понеже не ослаза мене рукама, ни приложи былія къ вредомъ удовъ моихъ. **Кир. Тур. 50.** Вредъ лютъ въ оутробѣ... листъ скроботичѣнъ къ вредѣ приложи. **Жит. Аван. апр. 11.** А инні вси безъ вреда сохранени быша. **Псков. І л.** 6773 г. **Врѣдъ еи обѣма очима приврѣjeся** (morbus). **Жит. Петр. Гал. Мин. Чет. февр. 287.** Яко же болныі человѣкъ объявить врачю вредъ свои и врачъ при-

ложитъ ему зелие по достоянию вреда того. **Грам. патр. Ант. 1394 г.** Хотя врѣдъ исцѣлити, паче болшу зазву въздвиже. **Нов. І л. 6926 г.** (по **Ак. сп.).** Прихождахъ же и женъ к емюу имѣшта тайнѣя врѣдъы, ихже не моштіно врачемъ видѣти. **Супр. р. 438.** — Врѣдъ прияти — **заболѣть:** — Акъя Павыль очима врѣдъ прия (τὴν ὄψν πληγήσεθαι). **Гр. Наз. ХІ в.** 7. **Врѣдъ прикмлα (παθητός).** **Ю. екз. Бог.**

— sanies, испорченная кровь: — Видѣсте прѣра избавляюша врѣда (sanie liberatum, συπεδόνος). **Златостр. сл. 9.**

— страсть, πάθος: — Иростъ паче инѣхъ врѣдовъ съмоущати обыкла кѣсть. **Панд. Ант. ХІІ — ХІІІ в.** 72. **Врѣдове пѣтьнии обладаіть въ насъ.** Изб. 1073 г. 211. Ты бо ж. потазакши самъ ты же ж. зълѣ дѣржиши, и на врѣдѣ и на сжиротивы Бѣйк. т. ж. 18. И врѣдомь двѣри отъврѣзше (καὶ τοῖς πάθει ὕραν ἀνοίξαντες, januaque vitiosis animi affectionibus patefacta). **Гр. Наз. ХІ в. 5.** И инѣмъ врѣдомъ свободѣ дахомъ. т. ж. 293. **Зміевы мысли въ дрязгахъ темныхъ вредовъ почивая гнѣздятся.** **Иак. Посл. Дм. п. 1078 г.**

безъ врѣда — безстрастно, ἀπαθῆς: — Тацѣмъ бо безъ вреда намъ. веланне быти Бѣ. без вреда бо доконьчанаго се кѣсть. **Ю. екз. Бог. 168.**

— Др.-в.-Н. wartjan; С.-в.-Н. warden — портить; Гте. **vardjan; Д.-Ск. awardjan, wredh** — malus. **Грим. Gram. I. 271.**

**ВР҃ДЬ:** — Не врѣдъ створити — ἀποδοχιμάζειν, reproductare, счесть недостойнымъ: — Камень, егкого же не врѣдоу сътвориша жижджец, сь бысть въ главѣ жгълоу. **Ме. XXI. 42.** Остр. εα.

— осудить несправедливо, καταβασθείναι: — Ни которой же васъ да не вредо сотворить. **Кол. II. 18.** (Апост. толк. XV в.).

— Ср. врѣдьныи — достойныи; 1 то. vairths; Др.-в.-н. veret; неδρѣдити — безчествовать, ἀτιμάζα.

**ВР҃ДЬН҃И** — достойный; ср. , Болг. vreden, Срб. вриједан — Ср. врѣдъ створити (подъ сл. **ВР҃ДЬ**).

**ВР҃ДЬН҃И** — вредный: — **Въздържватиса врѣдьныхъ брашьнъ.** Изб. 1073 г.

— поврежденный, больной, калѣка: — Добрѣ те кѣсть врѣдьноу въ животъ вѣнити неже обѣ роуцѣ имоущѣ ити въ (о)зеро гораше. и въ огъ негашжии. **Мр. ІХ. 43.** **Юр. εα. п. 1119 г. 131.** (врѣдноу въ животъ вѣнити. **Гал. εα. ХІІІ в.;** въ нов. бѣднику). **Врѣдьгъма зракома показающе съ лѣньце.** ельма его видѣти не моглѣть (ταῖς σαρραῖς ὀψει). **Гр. Наз. ХІ в.** 300. Имыне ногу его вреденую. **Иак. Бор. Гл. 130.** **Голѣнню врѣдьныи** (πεπληγγινέος, oblaesus). **Ефр. Крм. Апа. 77.** Слѣпить и сапце врѣдьныя очима (ἀρμβλωσπούτας, слабыхъ глагазм). **Крина. Иерус. ХІІ в.** 58. Аще творишіи вечерю пядрядноу, не зови дроугъ своихъ ии родоу свокго. нѣ врѣдныя хромыя и слѣпыя. **Никон. Панд. сл. 20.**

— поврежденный, въ перен. см.: — **Чади δμομ врѣдни**

319

ВР҃ — ВР҃

320

сивке (φρενοβλαβός). Жит. Андр. Юр. XLIV 169. Блюдоуще себе житик и вѣроу не врѣдьноу. Жит. Θεοδ. Си. 165.

**ВР҃ДЬН҃**, нар.: Врѣднѣ глаголати — богохульствовать, βλασφημεῖν: — Сь врѣднѣ глагѣть. Мө. ІХ. 3. Четвероев. 1144 г.; Ев. 1270 г.; Ев. Полм. д. 1300 г. (въ Остр. ев.: — сь хоульствовокъ; βλασφημεῖ — безаконнѣ разумѣть. Мө. XXVI. 65. Четвероев. 1144 г. (Оп. I. 248).

**ВР҃ЖАТИ, ВР҃ЖАЮ** — вредить, посеге, βλάπτεν: — Врежати ли пользовати. Ефр. Крм. введ.

**ВР҃ЖДАТИ, ВР҃ЖДАЮ** — вредить, посеге: — Врѣждадаштейпек похотѣник. Изб. 1073 г. Ни бесловесьни бо животи съмѣяхоу врѣждати чѣва. т. ж. 134.

**ВР҃ЖДАТИСТА** — πραγματικότερα: — Сами не врѣждадѣться. Изб. 1073 г. Ничимъ же отылѣдь не врѣждадася (ρρ. δε το παραπτυχα βλάπτεσθαι). Панд. Акт. ХІ в. (Амф.). Никако же не попоуштакшія... щсвѣзха врѣждатиса. Гр. Наз. ХІ в. 21.

**ВР҃ЖДН҃ІЮ** — вредный, βλαζόρεζ: — И въ масѣть добрѣшшааго врѣждьное расматрактъ (τού χρησίμου το 50 χρησίμουνεν). Ефр. Крм. 204. Вмс. Вел.

**ВР҃ЖД҃ТИСТА** — βλάπτεσθαι: — Г'яко не врѣждѣтисид отъ съмотращихъ паты. Гр. Наз. ХІ в. 345.

**ВР҃МЕНЬН҃ІЮ** — πρόσχιλοι, temporarius: — Сей временныя и скверненныя (жизни) ако зминыхъ ядовычтъ устенъ бѣгаемъ. Плар. Сл. Дѣании врѣменъ нѣныхъ врѣменьның (ώροις, καίροις). Гр. Наз. ХІ в. 109. На врѣменная възирають (πρόσχιλα). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Казни посыласть (Богъ) временныя. Пеков. Г. а. 6856 г.

— своевременный: — Творая доброе минимоломъ, а сънимъ временныя не подага. тать кѣсть. Пчел. XV в.

— повременный: — Новѣсти временныхъ лѣ (разказы) повременный о прошедшихъ го'dахъ). Пов. чр. л.

**ВР҃МА** = **ВЕРЕМА** — χρόνος: — Врѣма рект.шее, частынь и мѣсаль и лѣто. Изб. 1073 г. 232. Вѣкъ бо ни врѣма есть, ни врѣмене часть. не численно бо оубо; нъ сже намъ врѣма, сълънѣчнѣмь прѣхоженцемъ чтомо, се присноскщымъ вѣкъ. Гр. Наз. ХІ в. 329. Лѣто остависва и врѣма повсѣно кѣсть (καίροις, temporα). Ефр. Крм. Ник. 8. Время есть спотязаемо мира (мѣра) съставленіа, въ нежме всяко мѣрится, движеніе ли звѣздъ, ли животъ, ли что таковыхъ. Ю. екз. Грам. 171.

— орнаниенное, опредѣленное пространство времени; χρόνος, καίροις: — По мнозѣ же врѣмени приде господинъ рабъ тѣхъ (μετὰ δὲ χρόνου πολὺν). Мө. XXI. 19. Остр. ев. Въ оно врѣма (τῷ καίρῳ ἐξίνῃ). т. ж. Въздадать юмов плоды въ врѣмена своей (ἐν τοῖς καίροις γὐτῶν). Мө. XXI. 41. т. ж. Врѣмене на се трѣбункъсьа, и потъ мѣногъ и троудъ (χρόνος). Гр. Наз. ХІ в. 193. Врѣма нарочито. т. ж. 310. Врѣма нѣколико (χρόνου τίνα). Крм. Халак. 15. (У. лѣто кдино). И въ едино врема всѣ земла наша въслави Хӑ. Плар. Зак. Блаз. Гладькои врѣма. Несм. Жит. Θεοδ. 22. Время печально. Ю. екз. Бол. 351. Πρ че-

реда пабысено. не съ. въ то врема лѣпшій. Поуч. Влад. Мон. Въ послѣдня времена отступать нѣчи отъ вѣры Христовы. Кир. Тур. 80. Бѣгорастворено и плюдоносьно... и многокружьнохъ врѣма рабомъ своимъ дароуи. Ман. Празд. ХІІ в. Свивая славы оба полы сего времени. Са. лак. Игор. Вступита г'на въ злата стремъ за обиду сего времени, за землю Рускую. т. ж. Бъі знаменкъ въ сліці... бъі яко мць и съмерческа. и по мале времени напълниса. Нов. І л. 6695 г. Временомъ миноувѣшемъ. т. ж. 6712 г. Ни обидѣти ихъ въ то время. Жал. цр. Ив. Кал. д. 1340 г. И о твоемъ монастыри и о твоихъ братіяхъ посѣжде напишемъ, понеже нынѣ время не подасть. Кирр. м. посл. цг. Ав. 1390 г. — Скончаник временъ — конецъ свѣта: — Нов. І л. — На врѣма — на нѣкоторое время: — Англъ бо на врѣма схожаше в коупѣль (κατὰ καίρον). Θεοφ. Толк. ев. Не тъкмо на врѣма, нъ и въиноу (πρόσχιλον). Ефр. Крм. LXXXVII. 14. — Нѣсть врѣма, нѣсть врѣмене — некогда: — Прочаил же кго додрѣдѣтели индѣ скажемъ. нынѣ же нѣ врема. Як. Бор. Га. 59. — Ни въ которое врема — никогда: — А не щтупити въы са мене ни въ которое же врема. Дол. цр. Тв. в. к. Мих. Яр. съ Нов. 1301—1302 г.

— пора, должное, удобное время, καίρος: — Пршѣлъ кисѣ съмо прѣжде врѣмене (πρὸ καίρου). Мө. VIII. 29. т. ж. Бъі пренесению врема стма мученикома Романа и Дѣда. и съвъкупившеса брӑ... и сътвориша празд'ьство свѣтло. Як. Бор. Гл. 126. Врѣма всякои вещи вѣдѣти подобасть. ако и смѣрению и власти... и оутѣшению и страхов и дьръзновению. и бігостынн. Никон. Панд. са. 16. — Врѣма кѣсть — слѣдуетъ, пора, удобно: — Сѣти кѣда врѣма и събитрати же (καίρος). Гр. Наз. ХІ в. 107. Время обѣдти, врѣма трезвитися. Тріод. Цвѣт. ХІІ в. 30. Врѣма молчати и врѣма г'ати. Ефр. Сир. XIII в. — Нѣсть врѣмене — не время: — Аще нѣсть времене снити ми на землю и спасти миръ, сниди на гору Сина. Плар. Зак. Блаз. — Въ врѣма — когда слѣдуетъ: — Не въ врѣма врачество пакость боудеть. Никон. Панд. са. 2. — Безъ времене — не во время, не къ стати, importune, ἀκαίρως. — Въ благо врѣма и безъ времени. Тим. II. IV. 2. И зьюло безъ врѣмене пожынкне (καὶ δεινὸν ἄωρος δερμός). Гр. Наз. ХІ в. 306. — Врѣма нарочито — срокъ, προδεσμία: — Гр. Наз. ХІ в. 310.

— φυλαχχή, vigilia: — Въ четверток же врѣма нощи (пов. стражи). Мр. VI. 48. Гал. ев. XIII в. Звѣзды просвѣтніяаса въ врѣменехъ свопхъ (ἐν ταῖς φυλαχχαῖς γὐτῶν; здѣсь слово φυλαχχή принято какъ часть ночи, дѣлившeneries на свои стражи. Оп. I. 101).

— Азъ г'ла и приїдох. акы врема на горы. Иех. ЛII. 6. 7. (Оп. II. 1. 115).

— грам. терм.: — Нынѣ же посѣдствующаа рѣчи скажемъ, яже суть се: изложеніе, залогъ, виды, начрътата, числа, образы, времена и супружества. Ю. екз. Грам. 170.

321

ВР҃ — В҃

322

— Врѣма значило первоначально счастливое время. Вонь. Vocal. с 436. — Ср. беремя есть, не врѣма, не берема. — Ср. **ВЕРЕМА, ЧАСЬ.**

**ВР҃НИК** — кипѣніе: — Нѣкогда бо ему (Павлу) смолѣ вращає сь ипѣли братами. смолѣ же вемли възвав- рившися. и ˜ зелнаго възврѣна и вънь ис коноблѣ кыпащи на земла. Павелъ же зра погѣбленіе смолное. не обрѣтѣ же ни дрѣва, ни ино что таковое да ҃толи врѣніе смолное. абѣ же ржккі своє шнаживъ въ конобъ въложивъ, смолное врѣніе ҃толи. Гриц. пап.

— колебаніе, ҃фахуҫь: — Врѣны земла. Гр. Наз. сь толк. Ник. Пр. XIV в.

**ВР҃СЕНЬ** = **ВРЕСЕНЬ** — сентябрь.

**ВР҃ТЕНО** = **ВРЕТЕНО** — fusus, веретено: — Роуцѣ свои ҃тврѣждаетъ на врѣтенѣ (εἰς ἵπτρχτον). Примч. Сол. XXXI. 19. Локѣти свои оустрелаетъ на вре- тено. Пов. бр. л. 6488 г.

**ВР҃ТИ, ВР҃К** = **ВЪР҃ТИ, ВЪР҃К** — кипѣть, fervere: — Боуди акы въ генѣ уже вращи. Гак. посл. Дм. д. 1078 г. Масло и соль да быша в коупѣ врѣла (συνε- φησιον, ut simul coquantur). Θεοδ. Студ. Ост. 27. Коноби вращии (λέφητες ζουντες). Гр. Наз. сь толк. Ник. Ир. XIV в. Достопнѣ есть смолѣ присно врѣшен. Златостр. XIV в. Варахисии иси огнепальныю смолѣ врѣшю. Прол. март. 29. Въврѣжена быша въ конобъ врѣщимъ смолюю клокочѣщим. Прол. іон. 21. Юлиан. Елип.

— колебаться: — Морю подходицю или земли враща (βράττειν). Гр. Наз. ХІ в. 246.

— вздыматься: — Мѣнозѣ же бркти вращи (περιστεν). Гр. Наз. ХІ в. 52.

— Алѣчнымъ же скъемѣ. небо далише кръмлѣкъ. камы же жаждѣщимъ врлаше (πηγησιν). Гр. Наз. ХІ в. 247.

— Срца ˜ многѣна печали враща (συνδυσσον, intu- mescens). Гр. Нис. Мин. Чет. февр. 127.

— Ср. варити, варъ; Лит. verdu, viriau, virti — варить и кипѣть; Др.-В.-Н. warm; Гто. varmjan; Н. wärmen.

**ВР҃ТИ, ВР҃К** — см. **ЗАВР҃ТИ, ЗАВОР҃К, ЗАВОРА;** Лит. atverti — открыть, suverti — закрыть; Гто. varn; Др.-В.-Н. ware; С.-В.-Н. wara, ware — защита, забота; Гр. ὡρα — забота.

**ВР҃ТИЩЕ** — мѣшокъ, карманъ, saccus, μάρσιτος, μχρ- σύπτων: — Комуждо въ свое вретище (saccum). Быт. XLII. 25 по сп. XIV в. Кто вложи во вретище наше (in marsupiis). т. ж. XLIII. 23 по сп. XIV в. Во врѣти- щи твоемъ (in marsupio). Втъ. XXV. 13 по сп. XIV в. Въ врѣтишти ставила лесьна. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Вложи богы своё въ врѣтище. Жит. Влас. Мин. Чет. февр. 118. Повелѣ аноупатъ принести врѣтшите. и въсадити и въ не. и ископати ровъ. и върѣшти и въ нѣ въ врѣтишти. и бити и посохами. Супр. р. 84.

— мѣшокъ, въ смыслѣ мѣры: — Мѣкъ въ вретище рекше спѣдовъ (triginta naves). Жит. Θεοδ. Сик. 92. Мин. Чет. апр. 460.

— корзина, κάρταλλος, cartallus: — Да возметь жрещь... врктище. Втъ. XXVI. 4. по сп. XIV в.

— σάχχος, cilicium, одежда: — Въ арѣтпити. Мө. ХІ. 21. Прѣпояшешися въ врѣтище. (Упмр. — іршкъ). Ис. ІІІ. 23. Вънити въ врѣтище и плакатиса дьнь и ноць. Гр. Наз. ХІ в. 315. Отрѣшіи своє врѣтище. (sacculum). Пан. Син. ХІ в. 11. Нынѣ небеса просвѣ- тишася, отъ темныхъ облакъ, яко вретища съвѣлѣ- пися. Кир. Тур. 20. (Св. Василии) ни въ какъихъ врѣтищихъ одѣнъ бѣ (тъкмо въ власаныхъ). Усм. 1193 г. 223. Въ кдѣно врѣтище бѣ облѣзѣченъ обѣженъи и не измѣноваше кго. дондеже бы лѣ сконьчалися. Сбор. Троиц. XII в. Пов. и откр. Архип. 40. Въ врѣтище облѣшися и попѣлъ подъстьяти. Никон. Панд. л. 32. Вдахъ вретище и мѣшокъ, веретье. — Срб. Хрв., Хрът. вреѣна.

— врѣтик, врѣшта — мѣшокъ, веретье. — Срб. Хрв., Хрът. вреѣна.

**ВР҃ТИЩЕНОСЦЬ** — σχχοφόρος, saccophorus: — Врѣ- тищеносцц п отѣрочьницц. Ефър. Крм. Вас. 47.

**ВР҃ШАТИ** — clamare (М.): — (1)н же (Стопѣткъ) вре- щаше рекъ. ώχъ. женѣ по ня. Пересла. л. 6504 г.

**ВР҃ШИ, ВЪР҃К** — ἀλοῦν, triturare: — Не обрѣтши воюу върхоуша (λοσύντα). Кор. 1. ІХ. 9. Апост. посла. по сп. 1220 г. Врѣхъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Има- ши раба ни дровъ сѣкоуша ни жита въхоуша. Зла- тостр. 58.

— Ср. Др.-В.-Н. werrau, С.-В.-Н. werren, Н. verwirren; Лат. verbere; Гр. ἐρωμα; Рус. воронъ. — врахъ.

**ВР҃ШИ, ВЪР҃К, ВР҃К, ВЕР҃К** —iacere, бросать: — Възаша же каменик да върѣглѣ на ны (іνα βάλωσιν). Ю. VIII. 59. Остр. ев. Вергoy (вм. ввергоша). Аван. Алекс. толк. пс. Врѣгъ камень на въысотоу (ό βάλλων λισθον εἰς ὁφος). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въргъ же себе на пърспѣ гло любьзно цѣловаше кго. Заатостр. XII в. Врѣже Всеславъ жребіи о дѣвицю ссѣѣ любу. Сл. пак. Иор. Вергойтъ жеребек. Мир. щрам. Нов. 1199 г. Кā кнаже очима позриші тѣ. тā тмъ глазами своими выржемъ (то же, что повалити головою). Нові. І. 6722 г.

**ВР҃ШИСТА** — iaci, бросаться: — Аше снѣ кис Бѣжіи. вързиса низъ (βάλε σεχτόν). Мө. IV. 6. Остр. ев. Вързиса отъсюдоу домоу. Юр. ев. п. 1119 г. 89. Уже врѣжеса дивъ на землю. Сл. п. ик. Иор. Вержеся огнь из Нѣмечь- кого двора в Неревыскынъ когенъ. Нові. І л. 6807 г.

ВС... (= въ с...) — см. ВъС...

ВС... (= въс...) — см. ВС...

ВТ... — см. ВТ...

**ВЪДВЛЪ** — вм. δδηλъ: — Что ти ссмь отступилъ Дмит- трова съ волости Дмитровьскими въ вудѣлѣ. Дои. гр. Вас. Вас. 1435 г. — См. δδѣлъ.

**ВЪЗКЕ** — вм. δже: — Выставиша и на сани пемше за вужа везоша и. Пов. бр. л. (по Им. сп.) 6581 г. — См. δже.

**В҃ЗА** = **В҃ЗА** — δεσφός, ligamen, уза: — Възы. Авв. ІІІ. 13. Отягчаямъ възв свою тяжкѣ (χλοιόν). т. ж. ІІ. 6. Ранъ пришти и воузы (= узы). Никон. Панд. сл. 50. Въза (δεσφός). Мө. Пат. 86.

— повязка: — Оуспѣ воуза (на струпѣ). Никон. Панд. 50.

21

323

ВЗЗ — ВЪ

324

— Ср. вазати. — См. ВЗА.

ВЗБИЛИЩЕ — темница, беднотворюн: — Бяше видѣти възблищца. Муч. Георг. 1. Мин. Чет. апр. 547.

ВЪИ — вм. 6и: — Пославью ему на воину сю съ вуемъ своимъ. Ип. л. (Хлъби. сп.). 6760 г.

ВЪЛГАТА: — Тоже начало бысть въ преведенія въдлата (hoc quoque principium erat in editione vulgata). Esce. XI. 1. примѣч. Библ. 1499 г. (нов. пер. народного; въ другомъ мѣстѣ, [примѣч. къ гл. Х. 3] vulgata переводится народна, — нов. вѣдома).

ВЪСТИК — вм. 8стик: — Проonde въ вустье Днѣшврское. Пов. вр. л. введ.

ВЪТРОБА — вм. 8троба: — Зачатъ слово Бѣйе въ вѣтробѣ. Пов. вр. л. 6494 г.

ВЦ... (= въ ц) — см. ВЪЦ...

ВЧ... (= въ ч) — см. ВЪЧ...

ВШ... (= въ ш) — см. ВЪШ...

ВЦШ... (= въ ц) — см. ВЪЦШ...

ВЪ = ВО — предл. in: —

а) съ виннит. пад. 1) для обозначенія мѣста на вопросъ куда: — Кто вселится во стѣю гору твою (др. пер. въ горѣ стѣи). Пс. XIV. 1. Приде археиpty Iwa(нѣ) въ Новъгородъ. Новъ. І л. 6618 г. Въ слѣдѣ текоша. Кир. Тур. Мнози идутъ в задъ многа добра не видѣвше. Дан. ил. В Ратпинноу тажю платили ксмѣы к гривенъ серебра за двѣ голове. Дог. гр. 1262 — 1263 г. Выѣха посадникъ Ладожскыи... въ воіну. Новъ. І л. 6821 г. Позванъ въ Орду. т. ж. 6823 г. Поплыли в низъ по Төферкѣ. т. ж. 6880 г. И пойде съ ними въ рати его в задъ. Псков. І л. 6934 г. (Въ этомъ смыслѣ въ часто опускается или повторяется: Изборскъ — вм. въ Изборскъ; въ свою отчину во Төфърь. Новъ. І л. 6846 г. и т. п.). Ср. предл. НА. — 2) для обозначенія времени на вопросъ: — Въ коурцы поюща. Ев. 1307 г. Бѣй бо ууже въ заморозн. Іак. Бор. Гл. 99. Дьржа Роусьскою землю въ своіхъ князнецк... Грам. 1130 г. А тата в первые продати противу поличного, а въ другіе уличатъ, продадутъ его не жалуя, а уличатъ въ третье ино повѣсити. Уст. Дф. гр. 1397 г. В том градѣ иже в то перво столінѣ и игменъ Іеванъ въсходѣ сътворити гистерноу. Жит. Еоф. Сик. Мин. Чет. апр. 521. — 3) для обозначенія цѣли: — Въ слово брѣнія (εἰς λόγον εὐλογισθυ, causa eulogiarum). Ефър. Крм. Лаод. 14. Въ шставленіе грѣховъ. Нап. въ ч. арх. Мих. п. 1108 г. Тако бо оубо сътрѣбитсья въ охудѣние величество Бѣйгъ естьства. Ю. екз. Богосл. 46. — 4) для обозначенія движения въ переносномъ смыслѣ, перемѣны состоянія: — Аще кто мѣрѣ не послушаетъ в бѣду впадаетъ. Пов. вр. л. 6463 г. Еда како шбратить Бѣй тобою Русскую землю в покаланье. т. ж. 6496 г. Не предан же мене въ смрѣть. Нест. Бор. Га. 14. Посла Романъ Вячеслава, веля ему Юрика пострици в чернці. Новъ. І л. 6711 г. (по Арх. сп.). Пойдите в мою вѣру. т. ж. 6856 г. Пойдете в одиначество. т. ж. 6856 г. Почалъ крестити въ свою вѣру. т. ж. 6856 г. — 5) для

обозначенія тождества: — Въсельоса посредѣ Іерѣлма и обѣдѣ ми въ люди. И азь обѣд имь въ Бѣй (Бога). Зах. ХІ. 8. Гдѣ създа ма въ чѣнкѣ (εἰς ἀνθρωπον, hominem). Жит. Андр. Юр. XLIV. 176. Въ старыи миръ (по прежнему договору). Дог. гр. 1262 — 1263 г. А не бывати тебе въ Батыя царя (равнымъ Батью). Сл. о Зад. XIV. — 6) для обозначенія качества, сравненія: — Чесо ради сана своего... ни въ что же положив. къ соустьѣнѣ вѣрѣ крѣстияныстѣ пойде. Жит. Кондр. ХІ в. Ни в кую же имѣти (ни во что, ни за что). Поуч. Ваад. Мон. — 7) для обозначенія цѣности, содержанія: — Кованькъ его злото. и серсебро. и камѣнье. и жьнчюгъ въ. Ѓ. гривнъ. Нап. на кр. Ефър. Пол. 1161 г. Баше грӑв твердъ Юрьевъ въ Ѓ. стѣнны. Новъ. І л. 6770 г. Блюдо серебрьно въ Ѓ. грѣвнъ серебра. Грам. 1130 г. Осѣле Стослӑ. Рыжевкоу городьць Мьстиславъ. съ пылкы въ. Ѓ. тысащь. Новъ. І л. 6724 г. Сйнче помьрце... п бѣ акы въ. Ё. нощии мѣь. т. ж. 6738 г. А кто купитъ лошадь въ рубль... Тамож. Бълоз. гр. 1497 г. — 8) вочто: — Оже ся князь извинить то въ волость, а мужь в голову (князь винноватый платится волостью, а мужь головою). Ип. л. 6685 г.

б) съ мѣстнымъ падежемъ: 1) для обозначенія мѣста на вопр. гдѣ: — Свѣтъ въ тымъ свѣтитьса. Ю. І. 5. Остр. ев. Прѣстависа Володимиръ... въ Новѣгородѣ. мѣд. октабра. въ. Д. Новъ. І л. 6560 г. Въ той лѣ. постави цьрковъ въ нізоу на Хоутина Варламъ цьрнець. т. ж. 6700 г. (Въ подобныхъ случаяхъ предл. въ часто опускается: Кыкѣвъ, Новѣгородѣ; или повторяется: Въ прѣкахъ въ. несъборьнѣихъ [εν τελις εὐχητριοις οἰκοις, in oratoriis]. Ефър. Крм. Трул. 31). — 2) для обозначенія времени на вопр. когда: Въ семь же. лѣ. иде Гарославъ на Чюдь. Пов. вр. л. 6538 г. Бѣваше в ноны тутнѣ... по семь же начаша в дѣе тѣлвитиса на коныхъ. т. ж. 6600 г. Скочи отъ нихъ лютымъ зверѣ въ пльночи. Сл. плк. Игор. То же бысть въ утрѣ. Новъ. І л. 6850 г. — 3) въ отвлеченномъ смыслѣ для обозначенія пребыванія или состоянія: — Въси иже въ канонѣ (εν τῷ καλυνώφι, sub regula). Ефър. Крм. По семь же Володимеръ живаше въ законѣ хѣгіньстѣ. Пов. вр. л. 6497 г. Володимеръ имѣлаше снѣ. Бі... въ нихъ же баше старие Вышеславъ. Іак. Бор. Гл. 59. В терьшѣнии вапшемъ стажите дшѣа ваша. т. ж. 92. Молитва за ны Бѣй и при животѣ и въ смырти (послѣ смерти). Грам. 1130 г. Должнѣшшіи во всѣхъ миснѣхъ. Дан. ил. Хто что возметь или чимъ изобидить, быти отъ меня въ казни. Жал. гр. к. Андр. Мож. 1397 г. — 4) для обозначенія платы, въ смыслѣ предлога за: — Князь продаже. Бі. грѣне въ челадинѣ. Р. Прав. Аф. (по Син. сп.). А подъимуть ноги во дворѣ. ино убить. оли подъимуть ноги за вороты. то ли платити въ немъ. Р. Прав. по Рост. сп. А оже ли оубьють. а люди боюдуть видѣли связанъ. то платити въ немъ. Р. Прав. по сп. Акад. А въ холопѣ и въ робѣ вары

325

ВЪ — ВЪ

нѣтуты. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Яко же и въ свободнемъ платежь, тако же и въ закоупѣ. т. ж. Та земля святому Николѣ и въ вѣки въ тихъ кунахъ (т. е. въ закладѣ за тѣ дѣнъи). Заклад. 1349 г. — 5) для обозначенія причины: — Удальцы воспѣлеска-ша в Татарскихъ узорочіяхъ (радоваліись о). Мам. поб. 67. — 6) для обозначенія качества, содержа-нія: — Приходи Священкѣ... въ... пинъ. инъекъ. Новъ. І л. 6650 г. Придоша в слѣ величѣ Нѣмці. т. ж. 6745 г. Лука же въ две сту выйха восять. т. ж. 6850 г. Въ магѣ дружинѣ. т. ж. — 7) Бліти въ чемъ: — отвѣчать въ чемъ: — Аже боюдуть со-водни с нимъ крали... то кнажно въ продаже. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Аще попь и чернѣць оупьются безвременно оу ейна в впѣ. Церк. Уст. Яр. 1051—1054 г.

— въ — въх. Ср. Гто. in, Н.-в.-Н. in, Лат. in, Гр. ἐν. εἰν, εἰς.

Ст. помощь предлога въ образованіись многія вы-раженія, имѣющія смыслъ нарѣчій, напр. въ истину, въ мѣсто, въ пма, въ дное и т. п. См. эти выраженія при тѣхъ словахъ, ст. которыми въ нихъ соединенъ предлогъ въ. — Подъ вліянемъ, выговора иногда вмѣсто пред. въ встрѣчается: — Кто хоче-те по Двине кхати оу вырхъ или оу низъ. Смов. гр. 1229 г. — Точно такъ же въ слѣдствіе выговора въ употребляется иногда вмѣсто предлога: — Египъ въ нихъ же соучь манастыреве (sub quibus, ἀρ. ὁδειο. Ефр. Крм. LXXXVII. 12. Атъ же оубога зѣло имѣ-ныя нѣсть въ наю. Златостр. ХІІ в. А въ которого человѣка почнуть окупать села... Дол. гр. Юр. св. Мих. Яр. Тв. и Новъ. 1318 г. — Ср. во.

ВЪВИВАТИ, ВЪВИВАЮ — figure, вбивать: — Гводзі желѣзны посрѣ главъ въбихаюху. Персяся. л. 6449 г.

ВЪВТИКИ, ВЪВИЮ — вбить: — И вбієтъ колъ въ стѣны ея (figet). I. Cup. XIV. 25.

— вогнать: — Богина я в градѣ. Лидер. л. 6728 г.

ВЪЪОЛБЕ — болѣе: — На верху теремаца стоитъ. Хри-стосъ сдѣланъ серебрянъ, яко мужа вбѣлѣ. Дан. ил. 13.

ВЪВОСТИ: въ бости въ городъ — оттѣснить назадъ сдѣлавшихъ вылазку. Ит. л. (Черм.).

ВЪВРАНАТИ: — Простъмъ въбранати. Вопр. Кир.

ВЪВРЕСТИ, ВЪВРЕДЪ — войдти въ бродъ: — (Святот-полкъ) всѣдъ на конь въбреде в рѣку и по немъ поп-кго. Гак. Бор. Гл. 100. Прибѣгоша к рѣнѣ Стунгѣ. и вбреде Володимиръ, съ Ростиславомъ. Нов. вр. л. 6601 г.

ВЪВРѣНИТИ, ВЪВРѣНЮ — ψωρχωχίζειν, вооружить: — Вѣрьрии шбѣщаниемъ боюдощнихъ благъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ВЪВЪГНѣТИ, ВЪВЪГНѣ — вбѣжать: — И въ вѣгнете въ градъы ваша. и посюе стьмръ на въ (κακτρεφεύξεσθε). Изв. 1073 г. 103. (Лев. XXVI. 25).

ВЪВЪЩИ = ВЪВЪЧИ, ВЪВЪГНЪ — вбѣжать: — Вбѣ-гоша въ стовую Бцю. Новъ. І л. 6746 г. Вѣбѣгоша в Николою стѣи. т. ж. 6778 г. Вѣбѣгоша въ дѣти-нецъ. т. ж. 6819 г. (по Син. сп. — възбѣгоша на).

326

ВЪВАДИТИ (В.) — впрачь: — Вълади же оараонъ ко-лѣница своя (εἰσενεῖν). Пар. 1271 г. (Нес. XIV в. б).

ВЪВАДИТИСІЯ — повадиться: — Аще са въладить волкъ в овцѣ. то въносить все стадо. аще не оубью его. Нов. вр. л. 6453 г.

ВЪВАЛИТИ, ВЪВАЛЮ: — Вѣлано тя въ тамъ (συμποδίσω). Кит. Андр. Юр. Х. 49.

ВЪВАЛИТИСІЯ, ВЪВАЛЮСІЯ: — Творан злага въва-литиса въ на. Изв. 1073 г. 103. (І. Сир.). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Да не сь нимъ въ тамоу млѣчена вѣчѣ-нааго въваланѣса (κατασκόρονται). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Аще бо слѣнъ слѣпа всдѣть. ωδα въ пропасть въвалитася. Никон. Панд. сл. 17. (Ме. ХІІ. 14). Копаця подъ другомъ тамоу сам са в ию въвалить. Новъ. І л. 6765 г. Братъ въвалился въ дѣльь и пичео же виданше вънотъ лежа. Кит. Влас. 2. Мих. Чем. Фев. 223.

ВЪВАЛИТИ — ἐγχυχρέσιν: — Въ златыхъ ковчезѣхъ въ-валано. Сказ. Афрод. до 1300 г.
— Яко же бо рѣтво огнѣнок и въ желѣзѣ и въ камени невѣдимо и несказанно. тако оубо и зачатик мла-дение в желѣзѣи и безличнѣи венці оутробнѣи въва-тану. растетъ кыжіко оудт. Пал. XIV в. 52.

— вписать на камій. Нах. XIV в. л. 190.

ВЪВЕДЕНИЕ: — Прекъ введенія ихъ въ землю благъ (antequam inducam). Втъ. XXXI. 21. Тѣгда боларе оубоявѣшаса въѣдена Фрагтъ. Нов. І л. 6712 г.

— въведеніе — паздникъ введенія во храмъ, пре-святой Богородицы: церковь Введенія: — Загорѣйся на Прускон улицѣ у Веденья святѣи Богородицы. Новъ. І л. 6899 г.

ВЪВЕСТИ, ВЪВЕЗВѣ: — Оже погуби на полѣ и въ дворъ не въвесьеть. Р. Прав. (по сл. ХІІІ в.). Сѣно косити десятинами и въ дворъ възстили. Уст. гр. м. Катир. Конст. мон. 1392 г.

ВЪВЕРЕЧИ — бросить: — Постанникъ въверечнъ въ шинь. Жион. Фед. Ст. 152. Не изъ его въверечнъ въ погребъ. Смов. гр. 1229 г. 2-й сп.

ВЪВЕСТИ, ВЪВЕДЪ — introducere: — Нѣда въведоста родителя отроча Итса (εἰν τῷ εἰσαγγελίῳν). Лук. II. 27. Остр. св. Странныі бѣхъ и въведосте ма (συναγγελέτε με). Мө. XXV. 35. т. ж. Без венкъы ноужи въве-деть (въ церковь). Церк. уст. Ваад. (по Син. сп.). Въведи нозѣ свои въ поута. Изв. 1073 г. Нѣсть уже яд въ вѣгъ въ домъ свои. Сл. 1076 г. Испоршью отъ нашего въвести: събора (introduci, εἰσενεχθηνα). Ефр. Крм. Крв. 87. Падъша преступленіемъ пакъ въведешъ въ рап. Кир. Тур. 35. Лѣпше волъ ввести въ домъ свои, нежели зная жена поняти. Сл. Дан. Зам. — поставить, назначить на какую ип. должность: — Вывѣдоста Мыстислава Гюргевъ вънукъ. седевѣшно емоу годъ до года без недѣлъ. а Стослава въвѣ-доша опать на всѣпь волъ его. Новъ. І л. 6669 г. Прѣ-стависва кнѣзь Клиевѣ Глѣбъ Гюргевнѣцъ. и въвѣдоша Володимира Мыстиславица. т. ж. 6678 г. Прѣ свокого прѣставленнѣ. Саватинъ слѣза вѣдкоу Антониа. и по-садника Иванка. и всѣ Новгородце. и запраша браты

21*

327

ВЪ — ВЪ

своки. изберете собъ игоумаена... въвѣдете Грицина
но... и вѣдоша моў добра... и постригоша и... и по-
ставина и игоумаеномь. т.ж. 6734 г. По преставлени
же Калментов. Норгородци мно гадавше... визно-
бина вен... моўка добра и смѣрена Феоктиста...
і сьзвонивші вѣне... въведоша его с показономъ і
посалиша і въ вічни дворѣ. т. ж. 6807 г.

въ работѣ въвести: — Мужь Нековічь мечі пачѣчи,
а ныя земі въ работу ввести. Нсков. І л. 6773 г.

порскъ въвести: — А въ серебрѣ бы ввели пораку а
осень прилетъ, и они бы и серебро заплатили. Грам.
Вилоз. кн. Мах. Андр. и в. к. Вас. Вас. о. 1450 г.

введены боярини: — А городная осаца. гад хто
жыветъ, тому туто сѣсти, опричъ бояръ введенныхъ
и путниковъ. Доц. гр. Боров. кн. Вас. Ар. съ в. к. Вас.
Вас. 1453 г. Сужу язъ самъ князь великіи или мои боя-
ринъ введены. Жал. гр. в. к. Вас. Вас. Пь. Пет. 1450 г.

— см. ВВЕСТИ.

ВЪВИЖЮ — см. ВИЖА.

ВЪВИРАТИ, ВЪВИРАЮ: — И жезлы острыми хходы
окажившіхъ във прающе ноужахох (δεχάδοις ἀρχήσεις τός
δεχρς τῶν ἀρχήσεων διαχρεώντες). Гори. Ам. 162.

ВЪВОДИТИ, ВЪВОЖЮ — inducere: — Прокъ изхъ.
въводанъ въ пагоубокъ (πάγποσθα). Мов. VII. 13. Остр. ев.
Въводити въ обновленіе. Наар. Зак. Блаз. Князь не
самъ владѣеть во многія въ вещи злѣя, но думцы
вводять. Са. Дан. Зат.

ВЪВОДИТИ себе: — Въводити себе въ мирьскільхъ
вешніхъ строкник (se miscere, μισθοσθεν). Ефир. Крм.
Хац. 3.

ВЪВОДЪ (В.) — δοχή: — Въся притъча въ бѣжствѣ
нѣкъмъ писаний многъ инчестъ принемать въводъ. Изб.
1073 г.

ВЪВОДЬНИЦА — женщина принятая въ домъ: — Ни
енепъ ни попъ... вводиша имѣти, токмо матерія или
сестръ или тетей. Корм. Нак. І. 3. (И. συναγχητο-
νομ. σκηνήσεις, вт. К. свѣденинѣ).

ВЪВОЖДЕНИК: — Въвождена прѣврѣвати. Ефир.
Крм. LXXXVII. 12. (τός ἐνγκρήσεις ἀποφυλειον, actiones
suscipere; въ Ряз. возмомъ быти на соудъ).

ВЪВОЗИТИ — inveheve: — Товаръ въвозиша в. горѣ.
Нов. І л. 6778 г.

ВЪВОНИПТИ — стѣлать воньомъ, вооружить: — Въвон-
инить себе (στρατεύοντα). Карна. Крус. ол.

ВЪВОНИПТИСТА — стѣлаться воньомъ: — Хотя въво-
нилась. Пам. миц. Мил.

ВЪВОЛИТИ, ВЪВОЮ: — Тако и во Калачкі. Вене-
вищон не въволите ловити. Нсков. І л. 6974 г.

ВЪВОЛОЧИТИ — см. ВОВОЛОЧИТИ.

ВЪВОНАТИСТА: — Маса въвношаса временем. (согру-
птас sunt, διαχρήσεις. Ζναπостр. са. 9.)

ВЪВРАЖИТИСТА — ἐνδείξειν: — Вѣвражена врагомъ ва-
нишъ (inimicis tuis, ἐνδείξωσα τοῦ ἐνδείκτου; въ др. си. вѣвражю же са, врагъ δυδά). Нес. XXIII.
22. во си. XIV a.

ВЪВРѣТНИ — ВЪВРЕТИ: — Съвазати ржѣцъ и нозѣ з.

кол. желѣнъ въвѣрти междоу рѣкама и ногама.
Сур. р. 2. Повкаў гвоздінъ великі сътворити ё.
въврети въ охло. Муч. Θεοδα. Мин. Чет. феар. 48.

ВЪВРѣЩИ = ВЪВРѣГ = ВЪВРѣГ = ВЪВЕРГ =
Ленутъ, инице: — Въвѣрши въ гец. иж. (ἐρεβλεῖν).
Лук. XXI. 5. Остр. съ. Въвръжемъ мрѣжю (χαλάσσορεν τὸ
δικτυον). Дук. Γ. 5. т. ж. Да быхомъ ся въ огнь въ-
вери. Нлар. Въ море въврѣзи ждицѣ. Изб. 1073 г.
Не пимъ человѣка, дабы... въверглѣ мя бы въ ку-
пѣц. Кар. Тур. 45. Пророка Данила въ ровъ вверже.
Са. Дан. Зат. Огнь въвергоша. Нов. І л. 6712 г.
Особна Прусі Овестрата. и сынъ кго Лоуготоу. и
въвргоша и въ грѣбно мрѣтвѣ. т. ж. 6723 г.

ВЪВРѣЩИСТА — пісі: — Вѣврѣжеса въ море (ἔβαλεν
ἐκτόν). Ю. XXI. 7. Остр. съ. Въврѣзиса въ море.
Несм. Жит. Θεοδ. Въврѣжеса на бръзъ комонь и скочи
съ него босы вътккомъ. Са. пах. Игор.

ВЪВЗБА — повязка, ремень: — До въвѣзы сапожны.
Быт. XIV. 23. (Он. І. 14).

ВЪВРѣТВИСТА, ВЪВРЧВСТА — ворваться: — Полов-
ци... алее посочкнина; Русь же пришше помощь
Божию и въвѣртѣшаса в нѣ, и начаша ў сѣчи (и)
ната. Или. л. 6691 г. Стрѣлчи же Рускии и Черни
Каюбки въверѣшаса в ня и яша ихъ живыхъ 600.
м. ж. 6698 г.

ВЪВВЕРИТИ, ВЪВВРЮ — πιστεύειν: — Хотѣвѣшамъ мѣно-
гы образы въвѣрити. Изб. 1073 г. Въвѣраіа частынок
частьньшымъ. т. ж.

— Сему мое храненіе съ Богомъ въвѣрпихъ, и въ отца
мѣсто имѣти соудихъ (καλητεστυούχ). Геор. Ам. 367.

ВЪВВЕРИТИСТА: — Въ нихъ же навыкъ юси и въвѣ-
рилѣх. Изб. 1073 г.; Пат. Син. ХІ в. — См. ВВВРИ-
ТИСТА.

— Пріковномъ попеченію въвѣрися (ἐπιστεύειν, fidei eius
credita est, quem porучено попеченіе о церкви). Жит.
Карна. 17.

— (Оному же пришедши к Ростиславу. и ввѣрившюса
кму. чтатье и Ростиславъ. Пов. вр. л. 6732 г.

ВЪВВРАГИТИ, ВЪВВРАГІЮ — πιστεύειν: — Мал.Бѣшемъ древъ
вѣвратоѣ человѣцы дѣшвы своя (credunt. πιστεύονταν).
Прем. Сол. XIV. 5.

ВЪВВРАГИТИСТА — πιστεύεσθαι: — Не скоро въвѣраиса
кму. Изб. 1073 г. 182. Не въвѣрантеса въ дроу-
дѣ. т. ж. 183.

ВЪВВСИТИ, ВЪВВШЕ: — Некопати ровъ и въвѣсити и
с. п. Сур. р. 84.

ВЪВВСТИТИСТА: — Свѣдѣнна также дамъ. тѣбъ във-
муся тѣбъ (innotescam, γνωστοσοφια). Иех. XXV. 22.
по с. XVII в.

ВЪВВЧАТИСТА: — Алее хоценш въвѣчанъ миса да быхъ
вѣдѣли (si vis itaque famulari mihi fac sciam, ἐν ὑ
βολεα ὑμνωσθοι ροιοι ἐπιστημο). Жит. Андр. Юр.

ВЪВАЗАТИ, ВЪВАЖЕ: — вязатъы: — Аште бо не въва-
зано въ тѣло. Изб. 1073 г. — утвердить: — А ввязати
ихъ въ тое село и сѣножати и вѣдѣли есьмо боярину...
(Суд. лип. Смол. нам. Юр. Га. 1496 г.

328

329

ВЪ — ВЪД

330

**ВЪГАЖАНИЕ** — угоденіе: — Добрааго въгажанія (εὐδρεστήσεως). Ю. Льетов. XII в.

**ВЪГАЖАТИ, ВЪГАЖАЮ:** — Бъси бо рѣ насѣвають черноризѣ помышлены. похотѣны. лукава вражающе кму помыслы. Нов. вр. л. 6582 г. (по Лавр. сп.; — въ Радз. сп. — угашающи; въ Акад. — угажающе; въ Ип. — вжагающа).

**ВЪГАЖАТИ (В.)** — угоддатъ, служить въ полізу: — Исьхъиши тина къ тому свиньямъ не вътракать (верхнѣй). Ю. Льетов.

**ВЪГАЖДАНИЕ** — угоденіе: — Не срамъякни ли съ ти млѣчителю, о сътворенійхъ тобою злѣн и о въраждании бѣсовъетѣмъ. Супр. p. 123.

**ВЪГАЖДАТИ, ВЪГАЖДАЮ** — угоддатъ: — Аште оBUO не была вътраждали Бу. Изб. 1073 г. — См. **ВГАЖДАТИ**.

**ВЪГАТА** — см. **ВАТАГА**.

**ВЪГЛАСЬНЬИ** — ἔνγχος: — Монма оушима въгласть. Гр. Наз. XI в. 93.

**ВЪГЛАШАТИ:** — Акы въглашающіе имъ и Бѣжи слово. Изб. 1073 г.

**ВЪГЛБЪЛЪИ** — глубже: — Локтя въглоублен. Ю. Фил. В. Иуд. II. 8. 9.

**ВЪГНАТИ** — см. **ВЪГЪНАТИ**.

**ВЪГНІТІСІЯ** (В.) — проникнуться гнилостью: — Напрасно окальную дюшю въехытающе и до конца въгнится врѣдъ оустраляюще. Ю. Льетов. XII в.

**ВЪГНЗДИТИ, ВЪГНЗЕД** — ἔμφωλεσύν. — Въ сихъ горахъ въгнѣздавшемъ. Гр. Наз. ΧΙ. в. 25.

**ВЪГНЗДИТІСІЯ** — κατασχημόνιον: — И въгнѣздитиса въ вѣлахъ кго. Мө. XIII. 32. Юр. ев. п. 1119 г.

**ВЪГНЪСТИСІЯ** — Обынъ въгнѣтошаса въ илотѣ его (carni inhaeserunt). Жит. Θεο. Сик. 100. Мик. Чум. апр. 100.

**ВЪГОДИК** — угодное, τό ἔνγχον: — Пилать же хотѣ народоу въгодик сътворити. Мр. XV. 15. Юр. сп. п. 1119 г. (въ Ев. 1164 г. — огодыкъ).

— выхода: — На свое въгодное. Упър. 285.

— См. **ВГОДИК**.

**ВЪГОДИТИ, ВЪГОЖЕ** — угодить: — Како тө можеть вгодити Бу. Изб. 1073 г. Да не въгодити окушашоцеса. Ю. Екз. Бол. 298. — См. **ВГОДИТИ**.

**ВЪГОДЬНИК** — угодникъ: — Ἔρυρσι оустынъ мѣи на неповѣдникъ чюдесъ твоихъ и на похваление стааго въгодника твоіго. Несм. Жит. Θεο. 1. Сподобитъ магъ кси недостоянаго съповѣдателя быти стынѣмъ твоимъ въгодникомъ. т. ж. 1. Почисти въгодникъ и дроугы снѣ Бѣжил. Ю. Екз. Бол. 294. — См. **ВГОДЬНИЕ**.

**ВЪГОДЬНЬИ** — угодный: — Въгоднаа кмоу творх (тά ἀρεστά; по др. сп. огодьная). Ю. VIII. 29. Юр. ев. п. 1119 г. Аше створини добро и вгодное предъ Гмъ (τό ἀρεστόν καὶ τό καλὸν, bonum). Втъз. XII. 28. по сп. XIV в. Въгодная Гбй (τά ἀρεστά τον Θεο, quae Deo placent). Вар. IV. 4. Да искусы и въгодны сътворить. Ис. толк. Въгодьно бѣдеть Бу. Изб.

1073 г. 35. Въгодьно Гбй (Deo acceptum, εὐδρεστον). Ефър. Крм. 235. Въгодныя събороу (placita, ἀρέσχντα). т. ж. Крв. 90. Въгодьно ксть (placet, ἀρέσκει πάσιν). т. ж. Сард. 1. — См. **ВГОДЬНЬИ**.

**ВЪГОДЬНЬ** — илко же премоудръ въгодьнѣ. соющества набѣдить. Ю. Екз. Бол. 209.

**ВЪГОДЬ** — Акы въгодѣ спрашати ти есть. Изб. 1073 г.

**ВЪГОЖДЕНИЕ:** — Еже въгождению върхъ естъ. Ю. Екз. Бол. 184. — См. **ВГОЖДЕНИЕ**.

**ВЪГОНИТИ, ВЪГОНЮ** — вогнать: — Въгонивше въ Пысковъ юша Вачеслава. Нов. Гл. 6740 г.

**ВЪГРАЖАТИ, ВЪГРАЖАЮ** — minari (М.): — Вътрак жас тужа. Гр. Наз. съ толк. Ник. Ир. XIV в.

**ВЪГРАЖДАТИ, ВЪГРАЖДАЮ:** — Прѣзорство въводи, любы же вътраждеть. Изб. 1073 г.

**ВЪГРАЖДАТИСЯ:** — Вътраждатъся въси творащен безаконик. Изб. 1073 г.

**ВЪГРОБЬНЬИ:** — Въскривнуть мървтичи и въстанову въгроблини (οἱ ἐν τοῖς μυριαγοῖς). Ю. Екз. Бол. 350.

**ВЪГРЗИТИ, ВЪГРЖЕЗ** — погрузить: — Въгроузити оружіе (immergere, βλπτίσαι). Зацтостр. 59.

**ВЪГРЗИТИСЯ** — погрузиться: — Аще бо и не въгрузся въ твоя пырсъ оружіе. Кир. Тур. 41.

**ВЪГРЪЖДЕНИЕ** — χληνός: — Иже благодійный въгъръждения (възопскающе). Гр. Наз. ΧΙ. в. 94.

**ВЪГРЪЗЕНИЕ:** — Се бо видъ на срачици кго крѣвъ союцю ὥ въгъръзинена желѣза. Нест. Жит. Θεο. 4.

**ВЪГРЪМЬТИ, ВЪГРЪМЛЮ:** — Се въвгрыместа (=въгръместа) обѣ оуші кго. Изб. 1073 г.

**ВЪГРАСТИ, ВЪГРАД:** — Мъвозп въградоуту (брф. 61), accedunt, въ Р. оустремлamoюςca. Ефър. Крм. LXXVII. 27.

**ВЪГЪНАТИ, ВЪЖЕМ:** — (О)же погоубить на полѣ и въ дворъ не въжёнеть (не въвезеть)... то то кмоу илатити. Р. Прав. Влад. Мон. (по Сим. сп.).

**ВЪДА** — см. **ВОДА**.

**ВЪДАНИЕ** — даяніе: — Въдалия ради злата (δόσεως, donationis). Ефър. Крм. 2. Ник. 5.

**ВЪДАВАТИ, ВЪДАВАЮ** — давать: — По всеи нѣлѣ вдаванeта стражеви тому. Иак. Бор. Гл. 137. Села въдаваючe на попечение имъ. Нест. Жит. Θεο. 12. Не вдаванe сизнѣ погубити чѣлѣва. Поуч. Влад. Мон.

**ВЪДАЛЬ** — **ВЪДАЛЬК** — далише: — Вненанія отъ града гюрусалима вдаѣдѣ дву версту. Дан. ии. 23. А отъ того мѣста до самыі рѣки Іордана есть вдаѣдѣ яко можетъ мужъ довреши каменемъ малымъ. т. ж. 30. Допедше Молочны и ту воротнися, вдаѣдѣ 15 верстъ отъ града. Ип. л. 6675 г. Вземше у нихъ вѣсть, аже Половці динца вдаѣде: (=даѣде) лежать. т. ж. 6701 г. Тамо бяше весь недалѣче отстоящи отъ тоя пустыні вдаѣде мести конрицъ. Прол. синт. 30. (В.). — Ср. **ВЪДАЛТА**.

**ВЪДАЛТА** — далише: — Тридесатъ пыришть въдаіла отъ манастър. (упр. р. 210. — Ср. **ВЪДАЛТ**.

**ВЪДАНИЕ** — даяніе: — Не согбенѣ руцѣ имѣя на вдаше ихъ. Лавр. а. 6724 г.

— сдача: — Нѣкогда приде с вои Сенахиримъ црф...

331

ВЪД — ВЪД

и многы грады пріятъ швонхъ вданіемъ (όμολογίχ). швонхъ съчѣемъ (πολιορχίχ). Псалт. Θεοδ.

**ВЪДАРИТИ, ВЪДАРЮ** — см. **ДАРИТИ**:
— Хрещьянинь
Жида вдарили. Жал. гр. 1388 г. Вдариша чоломъ князю великому. Псков. II л. 6986 г. — См. **ДАРИТИ**.

**ВЪДАТИ, ВЪДАМЬ** — дать, dare, διδόναι: — Въдаша ему кънигъи (ἐπεδόη). Лук. IV. 17. Остр. ев. Да любимъ другъ друга. ὥъ всегда дійа и изволѣны. И не вдадимъ елико наше изволение. Быти ὥъ сущій под рукою нашихъ кназъ свѣтлыхъ. Ни какому же съ率为ну или винѣ. Дог. Ол. 912 г. Аще ли будеть неповить... да вдасть елико можеть т. ж. Елико хěтанъ ὥъ власти нашега. плаѣнена приведуть Русь ту. аще будетъ оуноша или дѣвица добра да вдадать златникъ. Γ. Дог. Иг. 945 г. Вдаи ты мнѣ свои челадинъ. Р. Прав. Ар. (по Син. сп.). Вѣдимъ你 въда цѣнкви св. Бфѣ десятину. Як пам. Влад. Сѣдунавше Полане и вдаша ὥъ дыма мечь. Пов. бр. л. введ. Вдан ся своего да вдамъ бімъ. т. ж. 6491 г. Изславъ... вда имь гору ту. т. ж. 6559 г. И вдаша Дѣдоу Новъгородъ. Нов. Г л. 6603 г. Вдахъ оцію. Γ. грғи золота. Поуч. Влад. Мон. Вѣдажь намъ харъитію. Затюстр. XII в. Вда имъ волю вею. Нов. Г л. 6717 г. Въда кмою кипью въ Перемѣшши. т. ж. 6728 г. Злато на плѣненныхъ вдати. Сим. посл. (Пат. Печ. 2). Елико же на немъ вѣдавшіе (= елико дано есть). толмко же възати. Сбор. поуч. Мус. Пушк. XIVв. А что еси, княже, отъималъ... вдаи опять. Дог. гр. Нов. св. Ар. Ар. 1270 г.

— позволять, допускать: — Богъ не вда имъ того створити. Лабр. л. Бъ бо не вда крѣвъ пролитыя. Нов. Г л. 6706 г.

**ВЪДАТИ НА ШПИТЪ:** — Вдаша Мѣнескъ пѣкоша мужѣ. а жены и дѣти вдаша на щиты. Пов. бр. л. 6575 г.

**ВЪДАТИ НА РЪЦВЪ:** — поручить: — Оумершю Рюрикови предасть кна(же)нѣе свое (Шагови... въданъ ему сѣи свои на руцѣ Игоря. бѣсть бо дѣтскѣ вельми. Пов. бр. л. 6387 г.

**ВЪДАТИ ЗА КОГО** — отдать замужъ: — Вдасть Брославъ сестру свою за Казимира. И вдасть Казимиръ за вѣно людinn. н. сотъ. Пов. бр. л. 6551 г.

**СЪРДЬЦЕ ВЪДАТП:** — И ту абнѣ срѣдьце въдавъ пропаалие крѣштениа. Супр. р. 18.

**ВЪДАРИТИКА** — отдаться, сдаться: — Вданитса Нечениѣгомъ. Пов. бр. л. 6505 г. На сѣрты вдаса. животъ владѣя и смѣртью. Пис. Влад. Мон. 1096 г. А в то са не вдадимъ. Нов. Г л. 6726 г. Не въдадимъ са позатьмъ житнійскішнѣмъ. Сборн. поуч. XII в.

— Самы суть въдаднѣя (transfugerunt, ἀποτοκλησχ). Иис. Нав. Х. I. по сп. XIV в.

— Вѣдасться на бракъ. (ἐκτονὴ ἐπιδὴ γάμω; въ. У. попагеть за моучы). Корм. Халк. 15.

**ВЪДАРИТИ** — см. **ВЪДАТИ**.

**ВЪДВАРАТИКА** — водворяться: — Праведниці въ нѣмъ жилищѣ водварюются со агніцы. Пов. бр. л. 6579 г. Христост... вѣдварякѣсьа. Мин. Празд. XII в.

332

**ВЪДВОРИТИКА** — водвориться: — Цесарствии Бѣгии въдворишися. Сб. 1076 г. (В.). Средѣ прѣмдръихъ въдвориться (αὐλισθήσεται). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪДЕЖДЕНЬ (В.)** — вдѣтъ: — Оуже въдѣждено бывше. Жит. Св. XVI в.

**ВЪДИДЬ (В.)** — удодъ: — Вѣдида и нацнаго нетопырѣ (ἐποπα). Втъ. XIV. 17. по сп. 1538 г. — См. **ВЪДОДЪ**.

**ВЪДНАТИКА:** — Единаче бо емоу (потокѣ) не въднащоуса оудобъ емоу есть грабити. въднащою же са емоу и исходащоу не оудобъ есть противитиса емоу (ήσυχάζοντι μὲν γὰρ καὶ λατεσταλμένω ῥάδον ἐπιλέσθαι, αὐζομένω δὲ καὶ μετὰ πολλῆς φερομένω τῆς τῶν ὑδάτων ῥόμης οὐκ ἐξ ὁρμοίως εὐκολον ἀπαντᾶν; dum enim tranquillus est et stagnans atque angustus... verum posteaquam increvit...) Златостр. са. 8.

**ВЪДОВЛАТИ:** — Жены владѣють мужими своими. И въдоблять иими (въ Разд. и Ак. сп. — вдовляютъ). Пов. бр. л. введ. (по Ип. сп.).

**ВЪДОВА = ВЪДОВА** — vidua: — Си.. живѣши съ мажемъ. γ. лѣтъ. отъ дѣвьства свокго и та вѣдова до осми десатъ п четырь лѣтъ. Лук. II. 36. Остр. ев. Въдова помолиться за ня. Изб. 1073 г. 83. Истоватъ въдова... надѣкътъся на Ба. т. ж. — Прус. widdewu; Гте. viduvo; Др.-в.-Н. wituwa; Н. Witwe; Лат. vidua; Скр. vidhava.

**ВЪДОВЕСТВИК** — см. **ВЪДОВЬЕСТВИК**.

**ВЪДОВИЦА** — вдова, vidua, χρήσ: — Мѣногъ вѣдовица бѣша въ дѣны Плишны. Лук. IV. 23. Остр. ев. Судите сироуому и оправданте вѣдовицю. Изб. 1073 г. Избавите шбидима судите спротѣ. шправданте вѣдовицю. Поуч. Влад. Мон. Пріимѣте наша худая словеса акы Богъ дрѣ мѣдници оноя убогыя вѣдовица. Кир. Тур. 85. Оживляющи вся человѣкы своею милостью, спроты и вдовцы, отъ вельможь погружаеми. Сл. Дан. Зат. Вдовицъ... милите. Грам. Алск. митр. 1356 г.

**ВЪДОВИЦА** — см. **ВЕДОВИЦА**.

**ВЪДОВИЧИИ** — прил. отъ вѣдовица: — Отрока вѣдовича вѣскреси. Изб. 1073 г.

**ВЪДОВИЧЬНЬИ** — прил. отъ вѣдовица: — Ризы вдовичныя (τὰ τῆς χρεισθείς ἡράτα). Георг. Ам. 127.

**ВЪДОВЛЯТИ** — см. **ВЪДОВЛЯТИ**.

**ВЪДОВЬЮЩИИ:** — Съ матерыми вѣдовоющинами (vidulis, χρεισθείς). Ефір. Крм. Труа. 53.

**ВЪДОВЪИ** — χρήσ: — Мѣтлию твораща ницимъ и оубогымъ и вдомъ. Нест. Бор. Гл. 13. Діакони вдовін. Псков. Г л. 6978 г.

**ВЪДОВЬЕСТВИК = ВЪДОВЕСТВИК:** — Поношеніе вѣдовесты своего не въспоманешн. Георг. Ам. 212.

**ВЪДОВЬСТВО** — viduitas, χρεισθείς: — Нѣты же въ вѣдовѣствѣ осмы лѣтъ. Пат. Син. ХІ в. 167. Съборъ повелѣ... и побы ставитъ закоиннымъ, бракомъ прыывымъ, имуща жены дѣвы, а не оты. вѣдовства или отъ пущеницъ. Никиф. м. на Лат. Иже въ вѣдовѣствѣ. Никон. Панд. са. 13.

**ВЪДОВЬСТВОВАТИ, ВЪДОВЬСТВЮ** — χερεύειν: — ζήκντ, вдовствующи, спрѣ безъ ейпа и безъ оучѣныя стѣь

333

опъ. Раз. Крм. 1281 г. запис. О священникъхъ въдов-
ствующихъ. Псков. І. л. 6978 г.

ВЪДОДЪ = ВДОДЪ — удой, ирира: — Вдодъ. Зах. V.
9. (Биша, XVIII в. Оп. І. 175). — Хрт. udebodeb,
Чем. dudek; Др.-в.-Н. witu-hof; Н. Wiedehoft; Гр. ёпof,
— см. ВЪДИДЪ.

ВЪДОШЕНЪИ — см. ВЪДШЕНЪИ.

ВЪДРАЗИТИ — ӑхӑтрӗпӗн: — Низложьше и въдра-
зивше (subvertentes). Ефр. Крм. Трул. 1.

ВЪДРОВИТИ, ВЪДРОВЛЮ — ӗрӳртӗн: — Въдробивъ
(ӗндӗрийӗн). Дан. XIV. 32. Въдроби алъчньъимъ пыщ
(дикӑрӗртӗн). Гр. Наз. ХІ в. 54.

ВЪДРЪЖИТИ, ВЪДРЪЖЪ = ВОДРЪЖИТИ — водрузить: —
Земля на водахъ оутвържна есть и въдрожена. Ю. екз.
Бог. 158. Въдроженъи цыркъви. Жит. Од. Ст. 44.

— immergere, βαλπίτσαι: — Въдроўжити мечь въ зло-
дѣвы пыси. Златостр. 59.

ВЪДРЪЖЛИНИК: — Имъ необратьно въдроўжанне. Ю.
екз. Бог. 221.

ВЪДРЪЗИТИ, ВЪДРЪЖЪ — водрузить: — Стоять съ
страхъмъ акы въдроўжени. Сб. 1076 г. (В.).

ВЪДРЪЧИТИ, ВЪДРЪЧЪ: — Оного червіе не въдручива
(охъ ёвіхънхъ). Златостр. сл. 4.

ВЪДРЪНЪТИ (В.) — вдернуть, втащить: — Сагша моужа
рѣкама своюма водрынѣста Лішта к себѣ во храми-
ноу (ёієспёръхънъто, вовлекоша). Быт. ХІХ. 10. по сп.
ХІВ в.

ВЪДРАГНЪТИСІА: — Свѣтлѣ и звѣздѣ. яже оутвер-
жения црѣвныя, несоблазньно въдрагнувшася и
землю чюдесе просвѣщающи. Мин. юл. XIV в.

ВЪДЪНЪТИ, ВЪДЪНЪ: — insuffiare: — И вѣдѣ въ лице
его дыханіе жизни. Быт. II. 7.

ВЪДЪШЕНИК: — Прельсти въдущения въведоша въ
человѣкъ (πλάγνη μετεψυχώσεως), Ю. Мал. Хрон.

ВЪДЪШИТИ, ВЪДЪШЪ: — Зьданъя и въдоўшеныя
плѣти. Изб. 1073 г.

ВЪДЪШТИСІА — переселиться душею: — Въдшыюсва
въ мѣсѣ (вѣ) лицю (μετεψυχωδεῖσχν). Ю. Мал. Хрон.

ВЪДЪЛЪ = ВЪДОЛЪ = ВДЛЪЕ (В.) — вдоль, въ длину:

— Вѣде и въпрекы имать сажен ў... и въпрекы и
въдолѣ. Дан. ил. по сп. XVII в. Грезновіе висяше злато
лакти въ дле. Хроногр. XVII в. (Жит. Александр.).

ВЪДЪМЕНИК = ВОДМЕНИК (В.) — ёмфъστημα: — Слово
водменіа. Златостр. XVI в.

ВЪДЪМЪ: — Дію же словесьноу и разоумічноу своюмъ
въдъмомъ давъ емою. Ю. екз. Богосл. 176.

ВЪДЪХНОВЕНИК: — Дага яже апостоломъ въдъхнове-
никъ оубо власти бігодати. Изб. 1073 г.

ВЪДЪХНОВЕНЪИ: — Въдъхновенъи отъ Хса Сты
Дхъ въ апълъ. Изб. 1073 г.

ВЪДЪХНЪТИ, ВЪДЪХНЪ: — Не разоумѣша сътворивъ-
шааго и въдъхноувѣшааго дѣв. Изб. 1073 г. Вдохну
въ онъ благодать Святаго Духа. Псков. І. л. 6773 г.

ВЪДЪШЕНИК: — внушеніе: — Погоуби даръ отъ въдъше-
нія Бъгія. Изб. 1073 г. Ивѣ есть въдѣшение Божие.
(ємфъστημα). Гр. Наз. ХІ в. 367.

334

ВЪД — ВЪЖ

ВЪДЪШЕНЪИ = ВДОШЕНЪИ. — Вен Бѣшъ въдопенъ.
Ираки. м. на Лам. д. 1121 г.

ВЪДЪІМАТИ, ВЪДЪІМАЮ — ёмфъστην: — Дію вдімасть
Златостр. XVI в.

ВЪДЪІХАТИ, ВЪДЪІХАЮ — ёмфъνειν: — Бігодать Хіа
любъвъ въдѣхасть намъ (ємфъνει). Ефр. Крм. Кро. 112.
Възинде въдѣхаи на лице твои. Иб. 1073 г.

ВЪДЪІХАТИСІА — ёмфъνειστη: — Сине и мы убоч и
размѣвати и гіти въдѣхваємъся о Доусѣ. Гр. Наз.
ХІ в. 362.

ВЪДЪІШАТИ, ВЪДЪІШАЮ: — Бѣ дію въдѣшайке.
Пал. XIV в. 30.

ВЪДЪТИ, ВЪДЪЕЗЪ — вѣдѣть, вложить: — Вѣдѣ церста
своя въ вѣши яго (євѣхлє). Мр. VII. 33. Гал. ев. XIII в.
(Остр. ев. — въложн.). — Ср. ВЪДЪЕЗТИ.

ВЪКГДА — когда: — Бы въєгда зачинахъ овца (ємғе-
νετο ἡνικα ἐνεχίσσων τὰ προβάστα, quando concipiebant
oves). Быт. ХХХІ. 10. по сп. XIV в. — Ср. ВЪНЕГДА.

ВЪКДИНЕНИЕК = ВОКДИНЕНИЕК — соединеніе, ёνωσις,
unitas, unio: — Въкдиненіе бысть (unitas). Ефр. Крм.
Крв. 94. Въкдиненіе Ойа и Сна и Стага Дха (unio-
нем). т. ж. Крв. 2. О воединеныи царьки (по др. сп.
воединъи). Пл. л. 6763 г.

ВЪКДИНИЕК — см. ВЪКДИНЕНИЕК.

ВЪЖАГАТИ, ВЪЖАГАЮ — зажигать: — Нп въжагаіжъ
свѣтильника (χλίσιοι). Мъ. V. 15. Остр. ев. Рыньне
натыштъно въжагасть огнѣ (євххіει). Панд. Ант. ХІ в.
(Амф.). Никто же свѣтильника въжагаєть подо спу-
домъ. Нест. Бор. Гл. 32.

— Бѣс бо... всѣвають черноризцемъ похотѣнна ул-
кава вжагающе ему помыслы. Пов. бр. л. (по Ил. сп.)
6582 г. (по Лавр. сп. — вгажающе).

ВЪЖАГАТИСІА: — Въжагаісва... дхъмъ Гйа любве. Мин.
юл. XIV в. 150.

ВЪЖАДАТИ: — Въжадавъшв ємоу дрѣвѣ въ оскоудъ-
ніи водті помолитиса. Изб. 1073 г. Владимиръ вжада
сѣтѣ кріценья. Як. пам. Влад.

ВЪЖДАДАТИСІА — διψāν: — Не имать въждадатиса (οὐ
μη διψηση). Ю. VI. 35. Остр. ев. Въждадахъся и на-
поисте ма (єдіψησα). Панд. Ант. ХІв. (Амф.). Алъчньи
бывъ и въждадаса. Гр. Наз. ХІ в. 353.

ВЪЖДАЛИТИСІА: — Въждальяса коумпъриници (нос
fuit magis molestum). Жит. Порф. 78. Мин. Чет. февр.
315.

ВЪЖЕДЕЛНИК — желаніе: — Великіи въ кназихъ
кназы Стославъ. въжделаниемъ зѣло въжделавъ. Изб.
1073 г. запис.

ВЪЖЕДЕЛАТИ, ВЪЖДЕЛАЮ — пожелать: — Жены не
въжделаи. Изб. 1073 г. Восприяласта вѣнца йбнѣпа.
яго же вожделаста. Як. Бор. Гл. 95.

ВЪЖЕДЕЛТИ, ВЪЖДЕЛЮ — желать: — Ниже въждѣ-
лѣ быти съ ними (μεγὰς ἐπισυρήσης). Панд. Ант. ХІв.
(Амф.).

— горевать: — Въжѣлѣю лежальница оутварěи ваши
(πενθήσουσιν αἱ θῆκαι τοῦ κόσμου ὑρᾶν, lugebunt, во-
плачутся хранилища). Ис. III. 25. по сп. XV в.

["335", "ВЪЗ — ВЪЗ", "**ВЪЗДЕЖИТИ (В.)** — поднимать, носить: — О въздіж-\nжащихъ п о сложащихъ

337

ВЪ — ВЪ

срѣдце жерче (factum est bonum). т. ж. XVIII. 20.
Възблажа срѣце его. Руе, III. по сп. XIV—XV в.

**ВЪЗВѣРДІЯ** = **ВЪЗВѣРДІЯ** = **ВОЗВѣРДІЯ** = **ВЪЗВѣРД** — проснутъся, однократный видъ отъ гл. бѣдѣти ем. възбѣднѣти: — Възбнувъ рано и видѣ лако гѣдъ кѣсть оурѣнни. Іак. Бор. Гл. 71. Он же възбнувъ и не облѣнниса. поида к стѣма стрѣпцема. Нест. Бор. Гл. 52. (Изяславъ разсказываетъ сонъ)... И оттѣлъ възьбнухъ. Или. л. 6664 г. И возбнувъ царь услыша раны тяжки на тѣлѣ своемъ, п воставъ притече ко іконѣ Спасовѣ. Нов. III л. 6553 г. Възбнѣвѣ же чрінецъ (ξξοπνος; въ др. сп. 66бdivѣ же са). Жит. Андр. Юр. 113. Възбнувъ яко отъ сна. Соф. вр. 6968 г. — Възбноути мощно (= 2-й пер. възникноути). Никон. Панд. сл. 32.

**ВЪЗВѣРДІЯСІЯ** — проснуться: — И възбнувся яко отъ сна отъ идолского служенія. Псков. І. л. 6773 г.

**ВЪЗВОЛЪЗНОВАТИ, ВЪЗВОЛЪЗНЬЮ:** — Ты ли толкомъ Гбѣмъ повсевѣвающимъ възболѣзноукшп. Никон. Панд. гг. 35.

**ВЪЗВОЛѣТІ** = **ВОЗВОЛѣТІ** = **ВЪЗВОЛЮ:** — Равнобожицкъ възболѣвѣше. И Бѣнъж заповѣдь прѣстоюпивѣше. Изб. 1073 г. Възболѣвѣ (σδυνηθείς). Панд. Акт. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗВОРОНЕНИЕ:** — Безъ възборонкнія. Жит. Θεοδ. Ст. 142.

**ВЪЗВОРОНІТІСІЯ:** — Аще и таковая лодыя. и ђ буря пап бороненія земнаго боронима. не можеть възборонитиса в своей спѣмѣста... мы Русь и доповедайтъ. Дог. Ол. 912 г.

**ВЪЗВОРОТИ** (В.) — геругнаре, поборотъ: — Сотонъ възбороти (να τω σατανὴ ἀντιπαλλάζη). Кир. Ієр. Ол. ВъЗВОРОТАТИСІЯ — бояться, рοβείσθαι: —

Не възбоиса пхъ (ne timueris). Втъ. VII. 18. по сп. XIV в. Видѣвъши мож тазвк възбоитеса. Панд. Акт. ХІ в. (Амф.). По грабѣжи томъ възбоавшееся Кузьмодемьянчи, да не горѣе будеть на нихъ. Нов. І л. 6926 г. (по Ак. сп.).

**ВЪЗВРАНЕНИЕ:** — Тѣхъ всѣхъ възбраннія. Изб. 1073 г. Острія ю на възбраненіе отрока ю таковѣмъ яго съмѣрненіи. Нест. Жит. Θεοδ.

**ВЪЗВРАНИВАТИ, ВЪЗВРАНИВАЮ** — запрещать: — Того ради възбраниваю ннѣмъ, атъ и дроугъи бога(т)са того же. Вопр. Кир.

**ВЪЗВРАНИТИ** = **ВОЗВРАНИТИ, ВЪЗВРАНЮ** — запретить, хωλυειν, impedire: — Възбранихомъ кмоу (ξξολύσαμεν). Мр. IX. 33. Остр. ев. Да не възбранкѣ боудетъ на таковыи радъ възведень бѣти (κωλυεθω, prohibeatur). Еф. Кр. Тру. 13. Стѣнѣ же видѣвѣ ядупа на нь. възрѣвѣ на нѣбо вопишае. Гла си: суди Ги обидащимъ ма. и возбрани борюцкима со мною. Нест. Бор. Гл. 24. Новгородьчи хотаху съ моста съвѣрѣші. Нъ възбрани имъ археіпъ. Нов. І л. 6717 г. Оумысінша... како оударити на городъ... и възбрани пимъ видимо сила Хва. і не смѣша. т. ж. 6767 г.

338

**ДРЕВО ВЪЗБРАНЬЕ** = **ВЪЗБРАНЕНЕ:** — Онъ противъ рудѣ къ древу възбраньному. Кир. Тур. 37. Отъ древа възбраненаго. т. ж. о черн. чин.

**ВЪЗВРАНИТІСІЯ** = **ВОЗВРАНИТІСІЯ:** — Акы снѣмъ одержими не възбранниса отъ грѣха. Кир. Тур. поса. Вас. 120.

— А почнуть ти, господине, бити челомъ, и ты бы, господине, Бога ради пожаловали ихъ... занеже... дослѣ были у тѣбе въ нужи да отъ того ся, господине, и возбранили. Посл. Кир. Вълоз. ок. 1400 г.

**ВЪЗВРАНЬНИКЪ** = **ВОЗВРАНЬНИКЪ:** — поборникъ: — Правыяньимъ възбраньникъ (въ печ. поборниче). Мин. сент. ХІ в. (В.). Возбранника на враги видимыя и невидимыя. Соф. вр. II. 6970. г.

**ВЪЗВРАНЬНО:** — Служать (попове) не възбраньно. Θεοδ. Печ. Отв. Из. 216.

**ВЪЗВРАНИТАТИ, ВЪЗВРАНИЮ:** — ВОЗВРАНАТИ — запрещать: — Възбранаше кмоу Бѣ не клати. Изб. 1073 г. Отъ комъканніа не възбранати (μὴ κωλυεσθαι, non vetari). Еф. Кр. Анк. 3. Βοуксти и ђ гордости возбранающе стіи о. Риз. Крм. 103. Сард. сб. кам. 19. толк. Творити не възбранніа. Жит. Θεοδ. Ст. 159.

**ВЪЗВРАТИ, ВЪЗВЕРВ** — собирать: — Шьдѣше възбереете древле пачѣелы (συλλάξατε). Мъ. XIII. 30. Остр. ев. Възбора оученія. Жит. Θεοδ. Ст. 38.

**ВЪЗВРАЧЬСТВИЕ:** — Иже въ възбрачествій добровачастьвие (ἐν ἀγαρίᾳ). Ιεορ. Ам. 157.

**ВЪЗВРОНИТАТИ, ВЪЗВРОНИЮ** = **ВОЗВРОНИТАТИ** — возбранять, запрещать: — Монастырскому соловару вольно соль продавати... я мои ему соловару не возбронистъ. Жал. гр. в. к. Вас. Вас. Троиц. Сер. м. 1453 г. Ζ иολ.

**ВЪЗВВДИТИ, ВЪЗВВДЖД:** — Лазарѣ дроугъ нашъ оусѣпе, нъ идѣ да възбѣждѣ (εἰξοπνίσω). Ю. ХІ. 11. Остр. ев. Възбоюдна и (δυγμερλν). Дук. VIII. 24. т. ж. Възбѣдити въшѣннимъ (προβιβάξειν). Гр. Наз. ХІ в. 362.

**ВЪЗВВДИТАСІЯ** (В.): — Възбоужшеса. Салат. толк. ХІІ в.

**ВЪЗВВДАТИ, ВЪЗВВДАЮ:** — Насыпившеса възбунажа (χορησούσι, fastidient). Втъ. XXXI. 20. по сп. XIV в. Гражаномъ възбоюнѣшемъ (cum baccharentur). Жит. Макд. 9. Мин. Чест. феар. 331. Възбоюнавшеи (qui affectant contumeliam, τῆς πολεως βακχευθείσης). т. ж.

**ВЪЗВЫДАТИ, ВЪЗВЫДАЮ** — с сомно excitari, просыпаться (отъ гл. бѣдѣти): — И съшить. и тапакѣ. и погразакѣ. и възбѣдакѣ (καλθεθεύει, καὶ ναυαγεῖ, καὶ ξεοπνίζεται). Гр. Наз. ХІ в. 227.

**ВЪЗВЫСТРИТИ, ВЪЗВЫСТРЮ:** — Волна ваша възбѣстрена ссть (διεγγερμένη τυγχάνει). Златостр. 48. Не тѣщетою юдною коснѣсть. нъ и памятью боудуще възбѣстрить. Никон. Панд. 27. Любѣви Бѣки. и къ дроужни, присно. срѣдна. послоураюцкихъ. паче ишразно неже словеса. възбѣсиргать. любви вашей. сказати. некоуса яже тѣ. яже юще кѣсть. снѣ мои. Гри. пап.

22

339

ВЪ — ВЪ

340

**ВЪЗВЪДНОВАТИ, ВЪЗВЪДНОЮ:** — Рахиль... възбѣднова ржтвомь (εὐστόχησεν ἐν τῷ τοκετῷ, passa est difficultatem in ipso partu). Быт. XXXV. 16 по сл. XIV б. Да не облажавшееся сътъмь ихъ възбѣдъноусь гонести (xviνδυνεύσωρεν). Панд. Акт. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗВЪСТИ:** — Женол. Давноа на Оурино єжбиство възбѣс. Изб. 1073 г. 172.

**ВЪЗВЪСТИСІЯ:** — ВОЗВЪСТИСІЯ: — Въ селѣхъ возбѣсатся въ бубыи и въ юсѣли. Псков. І а. 7013 г.

**ВЪЗВЪСЬНѣТИ:** — ВОЗВЪСЬНѣТИ: — Разоумѣвْне дьяволю альсть. и покаживеса къ немою. послѣжде възбѣсънѣша. Изб. 1073 г. 190. Възбѣсънѣша пать дѣй (а daemonio corregtae sunt, εὐχρονίσθησθ). Нам. Син. ХІ в. 179. Старцъ възбѣсънѣ (εὐχρονίσθ). т. же. 260. Възбѣсънѣша яко панни. Соф. бр. II. 6985 г.

**ВЪЗВЪСЬТІ, ВЪЗВЪСЬЮ:** — Піете, тако въ оутелъ мѣхъ віввасте... дабъ възбѣсѣете ў паньства. Дуб. Сб. XVI в. 79. Поул. Вас.

**ВЪЗВЪЧИ = ВЪЗВЪЩИ, ВЪЗВЪГЪ = ВОЗВЪГЪ = ВЪЗЖать, въѣжать:** — Возбѣже на комары церковная, пѣдѣже безаконны Угрѣ возбѣгли обаху. Им. л. 6763 г. Нѣмці възбѣгоша на дѣтинецъ (= въѣгоша въ). Нов. И л. 6819 г.

— обратиться въ обѣство: — Яко жже прѣрывасть възбѣже (υποχωρεῖν). Гр. Наз. ХІ в. 63. Ятваземъ вытекъшштъ па нѣ пзо осѣка, супши же с нимъ снужніцъ возбѣгоша, Леови же сонѣданъ с коня одиному и бьюющюся с ними крѣпко. Им. л. 6763 г.

**ВЪЗВЪШЕНИЕ:** — безуміе: — Взбѣшенье. Пал. XIV в. 274.

**ВЪЗВАДИТИ ВЪЗВАЖД** — возмутить: — Твърдислъ и Иакоунъ тысачскіе засіи къ Юрію, не поѣти ихъ тоуда. и въ звадінша городъ. Нов. Г. а. 6727 г. Въ звади весь городъ. т. же. 6728 г. — Ср. вадити (завадити, навадити и пр.), водити, вести (въ звадити, въ звѣсти и пр.), вада = вадьба — клевета, наважденіе, свада, свадити, обада, обадити.

**ВЪЗВАДЪ?** — А лѣтѣ възѣди на Въ звадъ звѣри гонить. Дол. гр. Нов. сл. в. к. Мих. Нр. о 1307 г. — Ср. ОВЗАДО.

**ВЪЗВАЛИТИ, ВЪЗВАЛЮ:** — Възвал камень великъ (περσχολίσσης). Мол. XXVII. 60. Остр. сл.

**ВЪЗВАНИЕ:** — см. ВЪЗВАНИЕ.

**ВЪЗВАЛЬНО?** — Възъаньно упинатися Ю. мандр. Прав.

**ВЪЗВАРИТИ, ВЪЗВАРЮ** — заварить: — Свезлая из городовъ меды многіе зѣло и въ звариша. Перс. сл. 6153 г.

— возмутить, разсорить: — Посадій же ойа въ звари городъ выл. (= въ звади). Нов. Г. а. 6738 г.

**ВЪЗВАРЪ = ВОЗВАРЪ:** — Книлъ же велики... причастися святыхъ тасть: по причащенію же мало возвару вкус. Соф. бр. 7012 г.

**ВЪЗВАРЯТИ, ВЪЗВАРЯЮ** — кинѣть: — Раждѣжнѣй котѣвъ и въ звармомъ. Муч. Зосим. Ман. Чем. ашр. 197. — Ср. ВЪЗВИРАТИ.

**ВЪЗВАТИ, ВЪЗОВЪ = см. ВЪЗВАТИ.**

**ВЪЗВЕЛИЧАТИ, ВЪЗВЕЛИЧАЮ:** — Възвѣнчала пъ въ мѣтѣ. Изб. 1073 г. 35. Отъ толѣ тако Богъ възвѣличаше мѣсто то, оумножаи выѣхъ бѣтъштв. въ немъ молитвами въ годника свокго. Несл. Жит. Θεοδ. 12. Да въ звѣнчало и азъ съ моученкома Исусе Христе мѣногою твою благостінію. Стихир. Нов. д. 1163 г.

**ВЪЗВЕЛИЧАТИСІЯ:** — Нажда въ звѣнчашѣ зѣло. Изб. 1073 г.

**ВЪЗВЕЛИЧИТИ, ВЪЗВЕЛИЧА** — μεγαλύνειν: — Възвѣнчилъ кѣсть Гб. милость своїхъ съ ніка (magnificavit). Лук. І. 58. Остр. сл. Иже и Абраама въ звѣнчи. Изб. 1073 г. Въ звѣнчх и оупохъ дійх чистительскому. Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Вѣхъ благъ подавѣшааго намъ обилнѣ въ звѣнчицтв. Кир. Тур. 27.

**ВЪЗВЕЛИЧИТИСІЯ:** — Кольма въ звѣнчишася дѣла твои. Гб. Изб. 1073 г.

**ВЪЗВЕЛИЧИ, ВЪЗВЕДЛЮ** — приказатъ: — А въ звѣнчи, ми книзь велики Витовтъ. Дол. гр. Ряз. в. к. Ив. Θεο. о. 1430 г.

**ВЪЗВЕСЕЛИЕ:** — Враномъ въ звѣсеск. Мин. пол. XIV в. 97.

**ВЪЗВЕСЕЛИЧИСІЯ:** — εἰργάνεσθαι: — Въ звѣсеслине же са. и въ зврадоватися подобаше. Лук. XV. 32. Остр. сл. Рабъ же твои въ звѣсеслишась. Изб. 1073 г. Въ звѣсеслихася многовъ богатѣство ми бывшоу. Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Въ зрадусямъ и въ звѣсеслишася. Кир. Тур. 17.

**ВЪЗВЕСТИ = ВОЗВЕСТИ, ВЪЗВЕДА** — ввести: — Възведе на горж выскокъ (χνχρέσθαι). Мол. XVII. 1. Остр. сл. Възведе къ нимъ врача. Изб. 1073 г.

— вывести, educere: — Възведе городъ Шюмескъ и посла Володимерю (вывѣлъ жителей и послалъ). Им. л. 6679 г.

— подіять: — Възвѣдѣте очи ваши и видите нивы (εἰπόχρετε τοῦς δρωθλυός, levate). Ιο. IV. 35. Остр. сл. Въ звѣхъ очи мои и видѣхъ. Зак. ХІ. 5. Въ звѣде вѣжди (εγεχτί). Ζαων. Нερ. Гал. Ман. Чем. фебр. 260. Не можаше ил очию въ звѣсти ил и оствами двигнути. Несл. Вор. Г. 50. Да не въ звѣранийе боядѣсть на таковыя радъ въ звѣденье быти (ερρεφήζησθαι). Εφρ. Кριμ. Тула. 13. Падѣша преступленіемъ въ звѣдохъ. Кир. Тур. 51.

— пазначить, поставить: — Того же яѣта Новгородчи возведоша Монсса на въладічество. Псков. Г. а. 6860 г.

— возбудить, иротнѣвъ: — Королія сен на ма въ звѣлъ. Им. л. 6660 г.

— проводить: — Полови... шедше в порогы начаша пакостити Гречинкомъ. и посла Ростиславъ Володислава Ляха съ вои и въ звѣдоша Гречинкы. Им. л. 6675 г.

— ἀπαντίγενη: — Оудобъ бо кѣсть съставленіхъ рабылати чьто, неже расыпанок въ звѣсти. Гр. Наз. ХІ в. 72.

**ВЪЗВЕСТИСІЯ** — подвѣрѣся: — Въ звѣтессе очи мои (εἰργάνεσθησθαν). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.).

["341", "ВЪЗ — ВЪЗ", "342", "**ВЪЗВИРАТИ:** — Раждеженъ котъя и възвираюцю. Муи. Зосим. Мин. сент. XV в. — Ср. **ВЪЗВАРАТИ**.", "**ВЪЗВИТИК** — lucrum, барышь, выгода, ростъ: — Възви-\nтіа дѣля своего князи съдѣюваюхъ неправедныя раз-\nбоя. Упр. 209. Възвитія дѣля своего лѣжя творяще.\nт. ж. 209. Еда ся оубшавше людіе гнѣва Бѣжіа. Штврь-\nгѣть къ мінра. да и сін лихъ бѣдѣ възвитія всего. еже\nприемаше слѣжа къ мінраш. Амос. 28. Виждь припиншага\nталанѣтъ и не стѣ творшаго възвитія (рѣн ємтореусхъ юнов,\nпо negotiatum). Златостр. сл. 23. Аще по землі хо-\nдить, то и нивы и села и обители и баня възвитія\nприбытки помышляя. т. ж. сл. 30 (въ Златостр. ХІІ в.\nнѣтъ). Възвитія злагъ въ тѣшѣ присно приносить и.\nМенанд. —Нѣ все то подъ нозѣ подъ ложивші вѣ рште-\nникъ съ възвитішімъ сьмѣсивъ винъ искааше. Супр.р.\n271. — См. **ВЪЗВИТЬ**.", "**ВЪЗВИТИСІА, ВЪЗВОЮСІЯ:** — Аще ли тако въ зовѣется\nна срѣи не много пивъ елитемы й кнїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїїї

343

ВЪ — ВЪ

344

и ономоу сѣдѣшню на столѣ въ градѣ томъ, Никонъ же възворотися въспѣть. Нест. Жит. Θεοδ. 13. Князне же возворотилась в домы своя. Ип. л. 6693 г. Възворо-
тинаса въ Новгородъ. Новъ. И л. 6703 г.

**ВЪЗВРАТИЕ** = **ВЪЗВРАТИЦА, ВЪЗВРАЩА**: — Чимъ кого обидѣль, възвраш четворицеж (āποδιδωμι, redo). Лук. ХІХ. 8. Остр. ев. Възвратися ножь твои въ свои мѣсто (āπόστρεψον, converte). Мө. XXVI. 52. т. ж. Повѣха в Татары... и възврати Татарской рать. Новъ. И л. 6778 г. Возвратити краденое десяте-
риче, а рѣзонное сторчение. Паис. сб. 179. Предел.
пок.

**ВЪЗВРАТИСТІЯ** = **ВЪЗВРАТИСТІЯ**: — Азъ кіда въз-
врашкса. въздаль ти (ἐν τῷ ἐπανέργεσθαι, cum rediero).
Лук. Х. 35. Остр. ев. Възвратиса въ домъ свои (ἐπέ-
στρεψεν, reversa est). Лук. І. 56. т. ж. Мрътвъ въздо-
женъ, акъ въ гробъ на носило, кнѣ възвратиса (ἐπ-
άνεμι). Гр. Наз. ХІ в. 55. Пъ се оуже възвратима на
первую повѣсть. Пест. Бор. Гл. 11. Възвратиса въ
свои (ἐπαναχθρωμαι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Она же
възвратистася въ Іерусалимъ. Кир. Тур. 16. Возвра-
тимся на предняя словеса. Са. Дан. Зат.

**ВЪЗВРАТЬ** = **ВЪЗВРАТЬ**: — Възвратъ же кѣсть. слово възвращалася оттѣ подълежаштааго на прѣдълежа-
щекъ. ни кдюнои же части словѣсѣнъи по срѣдоу
падающи (ἀναστροφή). Изб. 1073 г. 238.

**ВЪЗВРАЩАТИСЯ, ВЪЗВРАЩАЮСЯ**: — Възвраща-
щемъ же са имъ. оста отрокъ въ Иерсамѣ (ἐν τῷ
ἀποστρεφειν ἀυτοῦς). Лук. Н. 43. Остр. ев. Не възвра-
шалкѣсь слово. Изб. 1073 г. Агнъи и унцѣ... ска-
чють и скоро къ матеремъ възвращающѣся веселяться.
Кир. Тур. 22. Седмици възвращаксе кдѣнъ днѣ...
Сине бо и вѣчнокѣ своиство кѣстъ, кѣе самомоу в се
възвращатисе. Ю. екз. Шест. 1263 г.

**ВЪЗВРАЩЕНИЕ** = ἐπάνοδος; — Пā, възвращенны моции
σταаго Иоана Златоустаго. Остр. ев. 263. Възвраште-
ник. Изб. 1073 г. Нѣсть възвращеныя по отсѣдшень-
нимь исходѣ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗВРЬНѣТІСЯ** — см. **ВЪЗВРЬНѣТІСЯ**.

**ВЪЗВРЬНИК** = **ВЪЗВРЬНИК**: — Въстрасание, и въ-
вырѣнне, и срѣдцю извѣ, и ослабленне колѣнома (βρα-
μος). Гр. Наз. ХІ в. 308. Нѣогда бо ему смолδ ва-
рянѣ с инѣми братіями. смолѣ же велми възварив-
нися. и ὦ зелнаго възвѣнна и вънь ис конолѣя кы-
няци на земля. Гри. пап.

— воленіе: — Възвѣрѣнье рѣки. Никон. Панд. 41.

**ВЪЗВРЯТИ, ВЪЗВРЮ = ВЪЗВРЬЕТИ = ВОВРЕТИ** —
вкишѣть.

— начать бродить (о винѣ): — Възвырить вино. Ефпр.
Сир. ХІІІ в.

— Възвѣр земля (ἀνεβράσθη ἀπὸ τῆς γῆς). Георг. Ам. 233.

— почувствовать зной (Β.): — Посла Бѣ знои на зем-
лю... и взовреша чѣлви. Пал. 1494 г.

**ВЪЗВРЬЩИ, ВЪЗВРЬГЪ = ВОЗВРЬЩИ**: — Възверже-
наго мрѣтвѣца на свои тѣло вѣскрѣси. Изб. 1073 г.
Жрѣбна възврѣгыша. Кирил. Иерус. XII в.

— ἐπεὶρρίπτειν, iactare: — Въсѣ печаль нашѣ възврѣзѣмъ
на Бā. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Возверзи на Господа
печаль свою. Са. Дан. Зат. (Пс. LIV. 23). Аще кназь
възвержеть гнѣвъ на Роусина. Смол. ир. 1229 г. 2-й сп.
Възверже гнѣвъ на Новгородъ. Новъ. И л. 6840 г.
Возверже нелюбье на ны. т. ж. 6927 г. (по Ак. сп.).

**ВЪЗВРЬЩИСТА**: — Къ великомою Θεωδороу възверьгохъ
си. Жит. Θεοδ. Ст. 146.

**ВЪЗВЪЗА = ВОЗВЪЗА**: corrigia, ремень: — Отрѣшити възвузы сапогомъ кго (φύάντα). Лук. III. 16. Юр. ев. п. 1119 г. Раздрѣшити възвоузы сапога кго. Мр. І.7. т. ж. Ὁ вервйи до възвызы сапожнѣя (usque ad corrigiam, ἐως σφρωτήρος; по др. сп. вступи, возвызы). Вым. XIV. 23. по сп. XIV в. Възвызъ сапожнаа: ре-
мыкъ, обѣва. Бѣ ді повазка. Бер.

**ВЪЗВЪЗЕ** — см. **ВОЗВЪЗЕ**.

**ВЪЗВЪЛЧИТИСЯ** — см. **ВОЗВОЛЧИТИСЯ**.

**ВЪЗВЪІСТИ, ВЪЗВЪІШЕ** = **ВОЗВЪІСТИ**: — Кок бо
оумлѣнник. кіда възвѣлісь гласть свои ико голове.
Никон. Панд. 29. Смиренныя възвысь. Псков. И л.
6773 г.

**ВЪЗВЪІСТИСТІЯ** = **ВОЗВЪІСТИСТІЯ**: — Иже възвы-
ситься самъ обнизиться, а иже обнизиться возвы-
ситься (ἀρώσει ἐχυτὸν... ἀρώθησετα). Мө. XXIII. 12.
Ев. 1164 г. (Β).

**ВЪЗВЪІТИ, ВЪЗВОЮ** — взвыть: — Начаша прѣтиса со кназемъ, стояще долѣ. кназю же из оконца зра-
цю... рес Тукы брать Чюдпинъ Изаславу. видиши.
кнаже. людье възвѣли. Пов. бр. л. 6575 г. И отскача
поганыи Маман отъ своея дружины, сѣрымъ волкомъ
взвылъ. Сл. о Задон.

**ВЪЗВЪІШАТИ, ВЪЗВЪІШАЮ** — ὑφοῦν, exaltare: —
Правда възвышакъ языкъ. Изб. 1073 г. (Прити.
Сол. XIV. 34). Нынѣ же възвышаше вѣло конь вели-
чавъ. Гр. Наз. στ. толк. Ник. Ир. XIV в.

**ВЪЗВЪІШАТИСЯ**: — Не възвыпан себе да са не па-
депни (μὴ ἐξυφούν σεχυτόν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗВЪІШЕ = ВЪЗВЪІШЕ = ВЪЗВЪІШЕИ = ВОЗ-
ВЪІШЕ** — въ вышину: — Древо възвышке. ἡ. локоть.
Есо. V. 14. (Β.). Мыстиславъ... оумрѣ. и положиша
и оу етā Сиса юже самъ заложицъ. объ бо въздано
ега при немъ. възвѣлише яго на кони стояще досащи.
Пов. бр. л. 6544 г. И стѣдавъ ю (церквы) дѣ. нѣ. лакотъ
възвѣлише. Иак. Бор. Гл 135. Печерка... возвыше
мужа малаго. Дан. ил. 12. Лавица возвыше 4 локти. т. ж.

**ВЪЗВЪІШИТИ, ВЪЗВЪІШЕ** — ὑφοῦν: — Стъвръши же кн-
вотѣ и съхраніе преподобныаго Нога, възвыши же бла-
гословькнимъ, чистителі Мелхиседека. Сурп. р. 169.

**ВЪЗВЪІШИТИСЯ**: — Въславлени бѣдѣть и възвы-
шаться. Изб. 1073 г.

**ВЪЗВРЬНѣТІСЯ = ВОЗВРЬНѣТІСЯ**: — возвратиться: —
Възвернутъ ли ся на насть, измятутъ ны. Троиц. л.
6724 г. Ятвзасемъ же видѣвшимъ скорое пришествіе
и не стерпѣша и увратишася на бѣгѣ; бывшимъ же
имъ средѣ вси пакы возвернушася (възвратишася).
Ип. л. 6764 г.

345

ВЪЗ — ВЪЗ

346

ВЪЗВЪРЪТИ — см. ВЪЗВРЪТИ.

ВЪЗВЪРЪЩИ — см. ВЪЗВРЪЩИ.

ВЪЗВЪРОВАТИ, ВЪЗВЪРЪЮ — увѣровать, повѣрить: — Фугелъ епископ Ефесяскѣи и Симоновскѣи възгѣрова. Изб. 1073 г. Како възвѣроемъ емоу (εριπλεσθεσομέν). Панд. Амн. ХІ в. (Амф.). Възвѣроетъ самъ, и весь домъ его. Прохор. Жит. Ю. Богоса. ХХ.

ВЪЗВЪРЪТАТИ, ВЪЗВЪРЪТАЮ — II лукавѣла възвѣра грабительныя вълкъ. Изб. 1073 г. 246.

ВЪЗВЪСТИТИ, ВЪЗВЪШВ: — Кто взвѣспѣтъ медѣ или икру или иное что взвѣспѣтъ, и пудовицкомъ имати съ рубля по двѣ денги. Тамож. Нов. гр. 1571 г.

ВЪЗВЪСТИТИ, ВЪЗВЪЩШ! — Слѣдъ тѣнікомъ възвѣстить (ἀπαγγελεία). Мъ. ХІІ. 18. Остр. св. Възвѣстихъ (εἰσημαν). Панд. Амн. ХІ в. (Амф.). Ти тако щидоша ко оканьньомъ и възвѣстиша кму всѣ яже створима стому. Несм. Бор. Гл. 26. Аще къде видѣвлѣне такого отрока, да пришьдѣше възвѣстите мѣтри кго. Несм. Жит. Θεοδ. 5. Съберу братію мою, и узрятъ славу мою, и ти възвѣстятъ имя мое въ странахъ. Кир. Тур. 16. — Аще къи ейлъ възвѣшнѣ боудеть (accusatus fuerit, καταγγελεύειν). Ефѣр. Крм. Сарод. 5.

ВЪЗВЪСТЕКА: — Тако жъ ряднічіи пана Миколаевъ биралъ взвѣсти у гостенъ у купцовъ. Привил. влад. бор. и мпц. Смол. 1505 г.

ВЪЗВЪСТВЕНИЕ: — Слѣзъ възвѣстника нелѣжна не тавлена тавшиа. Жит. Θεο. Ст. 51.

ВЪЗВЪЧЕННІЕИ (= възвѣченнѣи?): — Свергоша мрежа таче възвѣчены не имахоу ничесоже оуловивше (retia in mare demissa sunt, quae extracta nihil in se captum habebant, ἀνασφορεύντα). Жит. Вас. Амас. 17. Мин. Чем. апр. 643.

ВЪЗВЪЩАНИК: — О възвѣщаннѣ дѣне пасхы (diem paschae n. nciandum, περι τοῦ ἀγγελεύσειν). Ефѣр. Крм. Кρυ. 73.

ВЪЗВЪЩАТИ, ВЪЗВЪЩАЮ — nunciare: — Тѣ же шьдъ възвѣщанці црѣствик Бѣйне (διαγγελλε). Лук. ІХ. 60. Остр. св. Новаа вамъ възвѣщаю. Плар. Зак. Блат. Бѣй тавѣ πρροκомъ Юосіемъ възвѣштанъ. Изб. 1073 г. Възвѣщая ему Нѣмецкихъ пословъ челобітіе. Псков. І. д. 6969 г.

ВЪЗВЪЩЕНИЕ: — Великоу мьзду приимоуть въ възвѣшении кго. Нест. Жит. Θεοδ. 5.

— Конецъ же възвѣщенію (τῆς παραγγελίας). Тим. 1. I. 5. (Оп. I. 155).

ВЪЗВЪЯТИ, ВЪЗВЪЮ — ВОЗВЪЯТИ — flare, πνεῦ: — Възвѣраша вѣтри (ἐπνευσάν). Μο. VII. 25. Остр. св. Вострубимъ, братіе... и начнемъ бити сребреныя арганы, и возвѣемъ мудрости своя. Сл. Дан. Зат.

ВЪЗВЪАЗАТИ, ВЪЗВЪАЖВ — завязать: — И се щрышеся щ вѣра попасть. им же ёб рука кіа възвазана. Нест. Бор. Гл. 52. Имѣтъ сапогъ... златомъ ременіемъ възвазаны (ἀναδεδεμένοι). Жит. Андр. Юр. XXII. 94.

ВЪЗГАРАТИ — ВОЗГАРАТИ, ВЪЗГАРАЮ — καλισθεί: — Возгарающе щ пещнаго жаратка. Гр. Наз. съ толк. Ник. Ир. XVI в.

ВЪЗГАРАТИСЯ, ВЪЗГАРАЮСЯ — загораться: — Отъ кѣстѣствынаго възгорѣнныя възгаранаса. Изб. 1073 г. Се вѣтораіа намъ ліжѣви не пскра кт. томоу, нѣ сѣніта юже възгіарастѣсъ свѣтѣла и въздухшаныя (ἀναπτυχθῆνα). Гр. Наз. ΧІ в. 38.

ВЪЗГВАТИ — см. ВЪЗГЪВАТИ.

ВЪЗГЛАВИЕ — προσχερόλλον, cœvical, изголовѣе, подушка: — Вѣше самъ на крътѣмъ на итакамѣи сѣна. Юр. св. п. 1119 г. 77. Боуди ти стылінѣк възгіаликъ помілѣсъ нѣйныя радости. Сб. 1076 г. Видѣ възгіавѣ еское огнемъ стіграюще. Жит. Пол. 5. Мин. Чем. фεβρ. 262. — Болг. възгілавіе — oreiller. Dozot. 353 — velamen, ἀποδολλον: — Из. XIII. 21.

ВЪЗГЛАВИЦЕ — уменьи, отъ възгілавикъ: — Прострѣть паполомоу верхі кго (одра) и положить възгіалавицкіе мало. Чин. Нов. XIV в. чин. поріб.

ВЪЗГЛАВИЧИИ — прил. отъ възгілавицѣ: — Възгілавичю подушку. Прол. XIII в. 255.

ВЪЗГЛАВЛЕНИЕ: — повтореніе квратцѣ, recapitulatio — Възгілаленікъ въкратцѣ πρεσπής всѣхъ. Ю. Дюбѣ XV в.

ВЪЗГЛАВЬНИЦА — подушка, возгілавіе: — (Братъ. Святотинъ Изязіавъ) проса себѣ на блашіе крта иже оу парамандинъ его и възгілавніца и кладки его на неи же кланашеса (въ др. сп. подушка). Сим. посл. Помік.

ВЪЗГЛАГОЛАНИЕ: — Да разрушатся соблазны и въ емпю намъ едніеніе бытии и възгілаголаніе духовно. Ю. митр. посл. Клим. 211.

ВЪЗГЛАГОЛАТИ, ВЪЗГЛАГОЛОЮ — ВОЗГЛАГОЛАТИ — заговорить: — Словеса възгілаголютъ (λόγους λαλοσ). Панд. Амн. ХІ в. (Амф.). Си вся оставимъ, о первѣмъ възгілаголемі. Кир. Тур. Причи. чел. дули. 137. Богатъ возгілаголетъ, свои возмочатъ, а слово его вознесутъ до облакъ; а убогъ возгілаголетъ, свои на нѣ кликнутъ и уста ему заградятъ. Сл. Дан. Зат.

— высказыватъ: — И купно възописна лице. кто възгѣлъ силы Гил. Ισα. Бор. Гл. 130.

— κατηγορεῖν, обвинить, наговорить: — Аще ли къто възгілаголетъ на избранааго, да ожидется того поставлінікъ (accusaverit). Ефѣр. Крм. LXXXVII. 31. Аще на ейна възгілаголотъ. т. ж. Кρο. 134. На свокго моума толлико възгіна. Изб. 1073 г.

ВЪЗГЛАГОЛИВЬІЕ — κατάλλασ: — Възгілавомъ юдемъ. Панд. Амн. ХІ в. (Амф.).

ВЪЗГЛАЖДАТИ, ВЪЗГЛАЖДАЮ: — Иже са неправѣдными, гношаемъ, и възгілаждаеть на. Изб. 1073 г.

ВЪЗГЛАСИК: — Възгіласиі стѣихъ таинъ пришти. Изб. 1073 г.

ВЪЗГЛАСИТИ, ВЪЗГЛАШТВ — φωνεῖν: — Прѣждѣ даже не възгіласить коуръ. Лук. XXII. 61 Остр. св. Възгіласить попъ възглашник. Уст. Мон. д. 1200 г.

ВЪЗГЛАШАТИ, ВЪЗГЛАШАЮ — возгілашать: — Тѣмъ же бо и диаконъ възгілашасть, Изб. 1073 г. Бѣкѣствѣны словеса възгілашати (ἀποφωνεῖν, recitare). Ефѣр. Крм. Трул. 33.

ВЪЗГЛАШЕНИЕ: — Доже и до коурінаго възгілашенныя

347

ВЪЗ — ВЪЗ

348

ношти. Изб. 1073 г. Иже въ време възглашенью гласта словеси боудеть. Ю. ск. Бог. 45. Възгласть. пош. вътълашник. Уст. Мон. д. 1200 г.

**ВЪЗГЛАДАТИ, ВЪЗГЛАДАЮ** = **ВЪЗГЛАДАТИ** —
respicere: — Възгладанте и възведѣтъ си очи (хъяхъ-хъятъ). Плоа. Антигр. 64. Дук. XXI. 28.

**ВЪЗГНБСИТИСЯ** = **ВЪЗГНБСИТИСЯ**: — Не возгнушена дипа мола (non abominabitur, ǒ βδελύζεται). Льв. XXVI. 11 по сл. XIV в.

**ВЪЗГНБШАТИСЯ** = (βδελύζεται): — Не возгнушасться дипа мола вась. Изб. 1073 г. Сихъ. възгношанпътъ. Нест. Жит. Осод. 11.

**ВЪЗГНЪТТИ** = **ВОЗГНЪТТИ, ВЪЗГНЪЩА** = (гъпътъ): —
Възгнѣшшемъ же имъ огъ (хъяхъгъсъ). Лук. XXII. 55. Остр. ев. Възгнѣшъ въ пены огъ (хъяхъ-пътъ). Иер. XX. 47. Не возгнѣтите (огъя) олтаренъ моемъ тоуне. Малах. XII. 1. 10. Таче по сихъ поклонитъся иредъ съмъмъ шел.тарымъ трикратъ до землъ, ти тако свѣнцю възжѣсть ў стаго олътара. И ў того огъ възгнѣтите. Нест. Жит. Осод. 18. Аште бо ты пламене не возгнѣтши. Изб. 1073 г. 60. Огъя возгнѣтити. Поник. посл. 10. (Паш. Пех.). Възгнештша въ ношъ многоя огъи. Псков. II. л. 6988 г.

— возбудить: — Иже да возгнѣтить золобою погублѣсть отъ нега. Изб. 1073 г.

**ВЪЗГНЪЩАТИ, ВЪЗГНЪЩАЮ** = (гъяхъ-пътъ): — Възгнѣщалъ чѣши. Гр. Наз. ХІ в. 279.

**ВЪЗГНЪЩИ** = accendere, (гъхъ-хъятъ): — Да тяжеть възгнѣшъ огъ. Нос. XXII. 6.

**ВЪЗГОВАРІЯТИ**: — Съ паче възговаряне и мятане имъ (гъ-гъ-хъ-ттъ). Златостр. сл. 3.

**ВЪЗГОВОРИТИ, ВЪЗГОВОРЮ** — паговорить, донести, пожаловаться: — А на кого възговорить, изъ. Новогородскихъ возостенъ на Тѣерсккого тата и на розбопника, а възмолѣть нѣтъ, ино ему и потомъ, не быви въ Тѣерсккыхъ возостехъ. Дол. пр. Нос. 1426—1161 г.

**ВЪЗГОДОВАТИ**: — Не возгодова земля (гъгъ ποσσύδησις, non exhorrescat = exomet). Льв. XVIII. 28. по сл. XIV в. Не возгодоваша дипа их. т. же. XXVI. 11. по сл. XIV в.

**ВЪЗГОЛОВИК** — см. ЗГОЛОВИК.

**ВЪЗГОНЪ**: възгономъ: — Болинъмъ молемъ изъ монастырскихъ сель... пухновъ, жеребенъ всѣхъ роны орать возгономъ, и сѣятъ, и пожатъ, и свѣту. З. ед. пр. Кап. Конет. мон. 1391 г.

**ВЪЗГОНОЛИТИ**: — Възгонъ стадо на возмать. Сб. 1296 г. 9.

**ВЪЗГОРАТИСЯ**: — Мы властѣе сель. помыслювъ возговаритюес. Изб. 1073 г.

**ВЪЗГОРОНИК** = возгорѣе: — Есть возгорѣе отъ запада. Дан. т. 16. Есть верстъ вълѣе шесті на тѣгорѣи егъ, подули. т. же. 51. Вѣнотившую ми са въ възгорѣ. Кап. Ос. Сик. Ман. Чем. арх. 515.

**ВЪЗГОРЪНИК**: — Отъ кстьгелѣнаго возгорѣнны воззтаранѣн. Изб. 1073 г.

**ВЪЗГОРЪТИСЯ** = (гъхъ-хъятъ): — Етка акты огъя возгорятъ. Изб. 1073 г. Възгоритѣ. Нов. Ам. ХІ в.

(Амф.). Възгорѣшася огъмь. Кир. Тур. о черк. чин. 106.

**ВЪЗГРАДИТИ, ВЪЗГРАЖЕ** — возвигнуть, построить: —
Ина цркъ пакъ възгражена была. Нест. Бор. Гг. 32. Възгради цркъвъ на мѣстѣ томъ. Нест. Жит. Осод. 10. Въ трхъ дѣлхъ возгражю ю (црквов). Ю. ск. Бог. 355. Възгради великоу храминю (аedificasset). Жит. Попл. 4. Ман. Чем. февр. 253. — Прежже злѣждштимъ съеждѣ и вѣс лѣжа отъ высѣду отълѣгнѣ та, и яже обѣше възградилъ, разврати са. Сурп. р. 38.

— Сидоби (Гй) възградити степень... даныя кмоу (діакону). Чин. Нос. XIV в.

**ВЪЗГРАДИТИСЯ**: — Не стѣять ли кого немоштъна соушта възградиться. Изб. 1073 г.

**ВЪЗГРАДЪ**: — И стояша 18 днейъ порокы шибяюче во градъ, възгради прилачаюцца, самы о стѣну тоткуше. Псков. Г. 6877 г. — Ср. ГОРОДЪ.

**ВЪЗГРАЖАТИ, ВЪЗГРАЖАЮ**: — Вѣдѣник вѣлчаннѣ творить, а любы възгражать. Изб. 1073 г. 168 об.

**ВЪЗГРАЖДАНИК**: — Изѣраша яже к на возгражда ные цркъвъ. Изб. 1073 г.

**ВЪЗГРАЖДАТИ, ВЪЗГРАЖДАЮ**: — Преже возгражда ти и насаждати. Изб. 1073 г.

— Възграждаетъ я недостонныцымъ возздаанцемъ. Изб 1073 г. 83.

**ВЪЗГРАЖЕНИК** — сооруженіе: — Подалъ же ки ў имѣнны доволнок (на) возграженны црквъ. Нест. Бор. Га. 43. Подвищалѣса и трожала о возгражении таковаго домоу. Нест. Жит. Осод. 26. Высакого бѣдаго и поуждѣнаго на возграженны (біходбюгъ) людьмъ. Ефър. Крм. 220. Кир.

— Иже обидѣнны возграженье иже в напастѣ оутѣнѣе. Гр. Наз. съ мол. Пик. Пр. XIV в.

**ВЪЗГРАКАТИ, ВЪЗГРАЧЕ** (Б.) — сносісе: — Вранъ же охюе сѣдни на дѣбе и возграка. Жит. св. XVI в.

**ВЪЗГРАКАТИ** — сносіе: — Всю ношъ съ вечера досуви цраны возграху. С. п.ок. Нор.

**ВЪЗГРАКАТИСЯ**: — Аще возграшеннѣ яко орелъ. Поса на Уру. 1480 г. (Соф. ср. П. 211).

**ВЪЗГРЕВАТЕЛЬ** — τούτωνορέως, qui seculera effodit: — Гробѣнны возгрѣватель. Ефър. Крм. Вас. 66.

**ВЪЗГРЕВАТИ** — effodere: — Иконоу погребли баху съ мертвениемъ статаго Миханда и не повѣтъ возгрѣвати. кресты, рече, кетъ. Бон. Кир.

**ВЪЗГРОЗИТИ**: — Замѣ возгрозиты и огню оуже лютѣ распалишую. Нест. Жит. Осод. 27.

**ВЪЗГРЬМЕТИ**: — Стішнанітюоумоу воззрѣмъти объма оушина кго. Изб. 1073 г.

**ВЪЗГРЪЗИТИ** — кагромодить: — Кѣда вѣтри раманы въ изчинно утілѣть, высѣ възмѣжать, и воззрѣзать горѣ вѣткіе (гъ-гъ-хъ-ттъ). Изб. 1073 г. 59.

— растроить: — Тываръ воззрѣзі (зѣдωσεν). Ю. ск. 1263 г. 38.

**ВЪЗГРЪЗИТИСЯ**: — Напади проценіа ради оуностныя грѣхотъ прежнихъ перрѣкшенніи и съ хотящій при

549

ВЪЗ — ВЪЗ

350

конди и переходе възгрѣзитиса грѣхопаденияхъ. Дуб. сб. XVІ в. 318. Вас. Вел.

**ВЪЗГЪБАТИ** = **ВЪЗГБАТИ**: — Бѣ. запона... юже възграбыші рѣка памяна пренитѣ Сготова (āvπαθοδισσχ, reductens). Жит. Андр. Юр. VII. 38.

**ВЪЗГЪБЕНИК**: — Бѣнна любуча свѣтомъ спамкмъ. възгъ-бенна, любаштнімъ дакши. Мин. Нум. ХІ в. 3; Мин. май ХІІ в. 4. Идко же зрѣялойъ любучами ти (Г'й) озаримъ. и высѣмъ стыма възгъбенна зарезрачна прѣсловѣші. Мин. Нум. ХІ в. 4. (Мин. май ХІІ в. — възгъбенна зарозрачныя).

**ВЪЗГЪНДИ, ВЪЗГЪНВ** — ἀναπτύσσειν, expandere; — Вѣзгобъ ризоу (др. ен. простре, простроша). Суд. VIII. 25 по сп. XIV—XV в.

**ВЪЗДААНИК**: — Възграждаемъ я недостопнынымъ въздашникмъ. Изв. 1073 г. 83. Въздашнѣмъ въздатъ дѣлжны ссмъ (άροιαράς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Все благодарѣнъ приспѣмъ за бѣднштекъ въздашнѣ (āvταποδοσις). т. ж. На очуρѣжденныя странынъмъ въздашникъ (āvτιδοσις). Гр. Наз. ХІ в. 53. Мыздъ и напідъ... и въздааныя. Конст. Бол. Поуч. ХІІ в. Въздааніа по дѣломъ. Нов. І л. 6848 г. (по Арх. сп. възданіа, по Толст. сп. вздаяніа).

**ВЪЗДАВАТИ** — см. ВЪЗДАВАТИ.

**ВЪЗДАЖДА** — βραβεῖον: — Да постигнемъ възджадъ вѣшнаго зъваныя о Хѣ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДАЛЪ** — далско: — И бысть ѣха в зажитье сдіпною въздаль отъ города. Ил. л. 6798 г. — См. ВЪЗДАЛЬ.

**ВЪЗДАНИК**: — Еда... възданьемъ въздасть намъ вса злая (āvταποδορα ἀνταποδώ, redditione reddat). Вит. Л. 15 по сп. XIV в. Жизни възданнѣ (āvρειψις). Гр. Наз. ХІ в. 97. Донсис имъ. Все бо то въ руцѣ Бѣнъ вълагакшши. и възданью ихъ боудешш. Сб. 1076 г. Роука въ възданне съябена. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въ възданнѣ задыньцъ (νν τὴ ἀπατήσει, in exactione). Ефр. Крм. LXXXVII. 24. Аще не бы възданіе было за трѣдъ (āvροιβη, retributio). Златостр. 23. Аще и велика напасть. нъ вышшіе яго възданнѣ. Жит. Θεοδ. Ст. 125. Въ дѣй възданніа (χρίσεως). Жит. Андр. Юр. XXXVII. 147. Не помнять ні евда ни възданніа (μὴ δὲ χρίσεως μὴ δὲ ἀνταποδοσεως, retributionis). т. ж.

— Възданнік же ксть оуказанніе въ притъчи лежаши- нъхъ вештии (отъданик, ἀνταποδοσις). Изв. 1073 г. 240.

— Тажде въздания обоимъ (ἐπχθλλ). Златостр. 3.

**ВЪЗДАРИК** — тò βραβεῖον: — Възаріе. Апост. XV в. (Оп. П. 1. 167).

**ВЪЗДАТВА** — ἀνταποδορα: — Кѣда твориші объѣдъ. или вечерю. не зови дроугъ твоихъ. ни соусѣдъ богатѣ. еда коли и ти та такожде възовоуть. и боудеть ти въздатва (во 2-й ред... въздааніе). Панд. Ант. ХІ в. ил. 3.

**ВЪЗДАТИ** = **ВЪЗДАТИ** — ἀποδοῦναι: — Въса ти въздамъ (reddam). Мө. XVIII. 26. Остр. ев. Добро створихъ брӑ моқмоу... а онъ противоу зло ми възда. Нов. І л. 6712 г. Г'б въздасть имъ по дѣломъ ихъ. т. ж. 6773 г.

Самъ въдаенъ. каковъ отѣтъ. Бгу за то воздати. Ярл. Анны. 1379 г.

— подать: — Възгради црікъ на названі(на)нѣ мѣстѣ. и възда ричнѣ кнѣзю. яко скончана бѣ пирѣ. Неси. Бор. Г'л. 44. Въздаша вѣть къ Излѣлавоу. Нов. І л. 6654 г. И не възданою раздѣлало ксть. Изв. 1073 г. Молвили абы в добромъ покен вжити тѣхъ вжитковъ, пану Ватславу яко въздали при пану Бютншевскомъ воцводѣ Ильовьскомъ. Грам. Оты 1351 г.

хвалъ въздати — εὐχαριστεῖν. — См. ХВАЛА.

въздати слово. — См. ДАТИ.

**ВЪЗДАТИ** — пособіе: — Воздадинъ поганому Мамаю по-бѣду (= покажемъ, что Мамай побѣждень). Сл. о Задон. благодать въздати. — См. ВЛАГОДАТЬ.

**ВЪЗДАТИ** — построить: — Мъстиславъ... оумре. и по-ложиша и оу ста' сіса. юже бѣ самъ заложилъ. бѣ бо въздано егъ при немъ възвѣше яко на кони сто- юще досащи. Пов. бр. л. 6512 г.

**ВЪЗДАТИСТА** = **ВОЗДАТИСТА** — ἀνταποδοθῆναι: — По дааннѣ же его въздасться ему. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Да воздастел паки вспять церковное. Пеков. І л. 6979 г.

— Въздастасл дъва источьника (φύλασχν, seaturierunt). Итпол. Антихр. 11.

**ВЪЗДАГНИК** — см. ВЪЗДААНИК.

**ВЪЗДАТИ** = **ВЪЗДАЮ** — ἀποδούναι: — Въздаіхаю ми злая воз добрая (āvταπεδιδοσχν, retribuebant). Псал. 1296 г. 65. Въздали противу трудомъ славу же и честь. Плар. Зак. Баі. Въздаюште Бōу бѣгодаренік (āvτοδιδοντες, agentes). Ефр. Крм. Конст. поса.

мозитвъ воздаяти: — (Митрополітъ) за нѣй дѣти мѣтвъ воздасть. Ярл. Тайд. 1351 г.

хвалъ воздаяти — εὐχαριστεῖν: — Хвалъ тѣбъ въздахъ. Ю. ХІ. 41. Остр. ев.

**ВЪЗДВИГАТИ** — tollere: — Вражу възвигати. Пересла. л. 6694 г.

**ВЪЗДВИГНДИ, ВЪЗДВИГНО** = **ВОЗДВИГНДИ** — дви- нуть, поднять, αἴρειν: — Не въздвигнěши ногъ тво- кія на дѣло. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Высоче главъ въздвигъ (διχρεῖν). Гр. Наз. ХІ в. 59. Обра- тився на востокъ. въздвигъ руцѣ на йбо. Нест. Бор. Г'л. 45. Руцѣ въздвигъ на небо (āvτατείνας, extendat). Ефр. Крм. LXXXVII. 6.

— возвигнуть, возстановить: — Разорите цьркъвъ сиікъ. и трыми дѣьми въздвигнѣк якъ (εὐγερώ). Ю. П. 20. Остр. ев. Уже не убни ея, дѣяти дѣля сего, но въз- двігни отчинку ея и дзі ен с сыномъ своимъ. Лавр. л. 6636 г.

— возвигнуть, возставить: — Побѣдити имать сцъмьръ. мъртвія въздвигнѣть. Златостр. ХІІв. Ты сси Сынъ Божіи, воплотыныся на земли да Адама преступлениемъ падшаго въздвигнѣши. Кир. Тур. 5.

— Възвигли намъ оучитела сицего. Жит. Конст. Фил. XV в. 365.

— побудить: — Въздвигни. молю ти ся. Гже. Сна си и Ба. за мене помолиса. Мин. синт. ХІІ в.

351

ВЪ — ВЪ

352

-- возбудить: — Крамолж въздвигнуша на ны (στα-
σιάξειν). Гр. Наз. ΧΙ β. 232. Рать въздвигноути. Изб.
1073 г. Въскрѣшненк въздвигъи. Мин. сен. ХІІ в.
(Нов.) 60. Не баше мира межи ними. нъ. рать большю
въздвигну. Нов. І л. 6703 г.

ВЪЗДВИГНЪТСІЯ — двинуться, подвинуться, подняться
(въ прям. и переносн. см.): — Не въздвигношаса
люды донъ деже очистиса Марина. Изб. 1073 г. Мо-
люся и молобу творю и принадаю сваценымъ сто-
памъ твоимъ, въздвигнутися отъ спхъ всехъ. Ю-
минпр. посл. Клим.

ВЪЗДВИГЪ — воздвиженіе, праздникъ Воздвиженія,
фіфосіе той σταχρού: — Заоутра на въздвигъ крѣста.
Остр. ев. 42 б.

ВЪЗДВИЖЕНИЕМ = ВОЗДВИЖЕНИЕМ — подняться, воз-
бужденіе: — Все въздвиженье (πᾶν το ἀνίστημα, susci-
tationem). Вим. VII. 23. по сл. XIV в.

— Праздникъ Воздвиженія животворящаго креста: — Въздвиженикъ стааго крѣста (exaltatio s. crucis). Остр. ев. А достопно ксть кромъ Въздвиженна цѣловати, тасти все, и масо. Вопр. Сав. Тако же и на Въздви-
женье на оуныша (αἴρειν). Гр. Наз. ΧΙ β. 47. Въ томъ
монастыри идѣ то Климъ кресты въздвизакъ. Вопр.
Кир. Лѣ ю ли гумену крестъ въздвизати? Сего не бра-
нять канони. Вопр. Евеон. 1276 г.

ВЪЗДВИЖЬНЬИ (В.) — поднимающійся: — Рамъ крѣ-
тациса и въздвижьнѣ. Гр. Наз. ХІ в.

ВЪЗДВИЗАЛЬНЬИ — см. ВОЗДВИЗАЛЬНЬИ.

ВЪЗДВИЗАТИ, ВЪЗДВИЖЕВА — ВЪЗДВИЗАЮ — подпим-
мать: — Иіє же. имъ кго за рѣжк. въздвиже и (ἐγέρειν).
Остр. ев. Мр. ΙΧ. 27. Очп въздвижоу. Изб. 1073 г.
А онъ грѣдъи въше сѣдить и брѣви горѣ въздви-
жеть на оуныша (αἴρειν). Гр. Наз. ΧΙ β. 47. Въ томъ
монастыри идѣ то Климъ кресты въздвизакъ. Вопр.
Кир. Лѣ ю ли гумену крестъ въздвизати? Сего не бра-
нять канони. Вопр. Евеон. 1276 г.

- возвигнуть: — Да ти въздвижую храмъ (άροσιν
χριστοί τὴν σκηνὴν, levabunt). Чис. І. 50 по сл. XIV в.

- возбудить: — Нъ и на прочюю братью въздвизаше гонснина. Нест. Бор. Гл. 26. Въздвизати (ἐγέρειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въздвиже на Арсения... крамо- лою великоу. Нов. І л. 6736 г. Въздвиже крамою межи Роускъными княз. т. ж. 6743 г.

— Хотя вредъ испѣлити паче болшу язву въздвиже.
Нов. І л. 6926 г. (по Дк. сп.).

ВЪЗДВИЗАТИСЯ = ВОЗДВИЗАТИСЯ: — Въздвизаю-
щихся со мною. Кир. Тур. 26. Не тоу са зло остави-
за грехъ наша. нъ... потомъ боле въздвижесса. Нов.
І л. 6702 г. Въздвижесса боура с вихромъ. Нов. І л.
6807 г. Начаша воздвигатися и препростую чадь воз-
дымати. Псков. І л. 6979 г.

ВЪЗДЕРЖЕНИЕТЪИ = ВЪЗДЕРЖАТАЯ — названіе одного изъ крюковыхъ знаковъ: — Въздсер-
нятая. Стихир. XVI в. (Рум. № 422). Крыз исно-
гласою поется. а воздѣнутая пакъ во всѣх осмих гласе-
порѣясти бозо. Стихир. XVII в. (Рум. № 423).

ВЪЗДВИГАТИ: — Въздывявашага са Елиньскова прѣ-
моудростию како звѣршне въ лоузъ демонспѣемъ жи-
роуцать (ἀπηγριωρενος). Псали. XII в. СПП. 11. толк.

ВЪЗДЖЕНИЕМ = ἐπαρχής: — Отъ землѣ въздженидъ.
Гр. Наз. ΧΙ β. 368.

ВЪЗДЛАТИ (Е.) — στενάζειν, стонать: — Діа же мѣащеь
възлаше вселми. Иов. XXIV. по сл. XVI в.

ВЪЗДНАТИСЯ (?) — подняться: — Въздонмиса и ввер-
зиса въ море. Жит. Стерф. Перм.

ВЪЗДОИТИ, ВЪЗДОЮ — вскормить, воспитать: — Въз-
допить ти отроча (ηηλάσει, lactabit). Иех. II. 7. по сл.
XIV в. Богатство морьское вздопить та (ηηλάσει, lacta-
bunt). Втз. XXXIII. 19. т. ж. Гавльшаагоса на земли
Ба'члвкомъ танно въздоила ксть. Мин. Пум. ХІ в. 2.
(Тебе) благочестие въспита и постъ въздон. Никиф.
м. поса. Влад. Мон. 63. — Се слышавъ Пріимъ абіе на-
рече ему имя Александръ, посла же и на селе, пме-
ненъ Мандра, и въздоити и ратаю. Ю. Мал. Хрон. 178.

ВЪЗДОЛЪ — подлъ: — Бѣ бо тогда вода текущи. въздолѣ горъ Кисевскина. Пов. бр. л. 6453 г. — Слово въздолѣ едва ли можно приравнивать по образованию къ слову въздѣ: въ немъ слѣдуетъ видѣть или мѣстный падежъ сущ. въздолъ (срав. древн. Серб. выраженіе δz долъ), или же прилаг. сравнит. ст. въздоле = въздолѣе, (какъ възвыше = възвышѣк). — См. ВЪЗДЛЪ.

ВЪЗДОРОВИК = здоровье: — Дали есмы сю милостыню
церкви святое Богородиц... на память преставль-
шимъся отъ сего житья роду нашему, а намъ пребы-
вающимъ въ житья семь за въздоровіе. Жал. гр. кн.
Твер. д. 1365 г.

ВЪЗДРОЖАТИ, ВЪЗДОРОЖЕВА — поднять цѣну: — Ста-
ша около Городища шатръ. а нини въ Славнѣ по
дворому. и въздорожиша все по торгoy... и щтолѣ
ста дороговь. Нов. І л. 6736 г. (др. сл.: и бысть на
торговищѣ все дорого... п оттолѣ пакы).

ВЪЗДРАВАТИ (= въздавати?): — Θεοδοσίο же бλγο-
чыствывому царю, Богъ въздравал принести главоу
чыльною в Костянтинъ градъ повелъ (ἀρειβομένος).
Γεορ. Αμ. 249.

ВЪЗДРАДОВАТИ: — см. ВЪЗРАДОВАТИСЯ.

ВЪЗДРАДОВАТИСЯ = см. ВЪЗРАДОВАТИСЯ.

ВЪЗДРАЖАНИЕМ: — Яко же и гкеси нѣкъы мѣнозам
строунами. разлѣчна трѣбоуцкѣе въздражаннна. Гр.
Наз. ХІ в. 186.

ВЪЗДРАЖАТИ, ВЪЗДРАЖАЮ: — Въздражаемъ есмы
зѣлными мѣтвами. Иов. VII. 21 (Оп. І. 58). Подобакъ
въздражати (ἐπιστομίζειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Отъ обождоу та въздражаемъ. Изб. 1073 г.

ВЪЗДРАЖАТИСЯ: — Потрѣбно оубо ксть нюджех
въздражатиса (ἐγκρατευθεσθαί). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ВЪЗДРАЖАТИ, ВЪЗДРАЖЕВА — отталкивать: — Акты стрѣ-
ла... въздражена бысть (ἀπεχρομηθη). Гр. Наз. ХІ в. 63.
— возразить: — Неиздреченьныхъ таибникъ... кре-
тикомъ въздразилъ ксть словеса. Стихир. XII в. 26.
Адамъ... змью... въздразивъ. т. ж. 83.

353

ВЪ — ВЪ

**ВЪЗДРАЗНИТИ, ВЪЗДРАЗНЮ:** — Почто не поставлять оученици его. въздразни въ ѝ. кда мороутъ сювсе брачни.. (хъпътъръсън). Панд. Ант. ХІ в. т. 91. л. 198.

**ВЪЗДРАЗЪ** — търъпълнот: — Въздражъ на сотоноу (търъпълнот кътъ тов дъръболоу). Ю. скл. Бол. 255. Въсъс зълъ въздразъ. т. э. и.

**ВЪЗДРАСТЕНИЕ:** — Мовъц въздрастени мълѣ. Изб. 1073 г. По части писаемо приемъсть въздрастеници (хъъгънън). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Аще и малъ кен тѣсъсънѣмъ въздрастеницми (6ъхъхъ). Гр. Наз. ХІ в. 128.

**ВЪЗДРАСТИ** — см. ВЪЗРАСТИ.

**ВЪЗДРАСТИТИ** — см. ВЪЗРАСТИТИ.

**ВЪЗДРАСТЬ** — см. ВЪЗРАСТЬ.

**ВЪЗДРАСТЬ** — см. ВЪЗДРАСТЬ.

**ВЪЗДРАЧЬНЬІИ** — см. ВЪЗРАЧЬНЬІИ.

**ВЪЗДРАЩАТИ, ВЪЗДРАЩАЮ** — възрацать, пропроводить: — Земля всяку траву съемениту и древа пододвитая на твою службу въздрацать. Кир. Тур. 48.

— О чюдесѣхъ за възрацаныя и въздрацанойція сресен (διά τάξ ἀναφορεῖσας καὶ ἀναφορομένης αἰρεῖσης, propter exortas et exorientes haereses). Пат. Син. ХІ в. 295.

**ВЪЗДРАЩЕНИЕ:** — Лешниці писаны въздрацаннія(?)

**ВЪЗДРЕВЬНОВАТИ** — см. ВЪЗРЕВЬНОВАТИ.

**ВЪЗДРЕЕЛЬНЬІИ** — сообразный, ўзлѣюцъ: — Еже бо нарицатиса дѣвож. и дѣтей не имѣти въздраженійхъ и присніцхъ и четалитихъсѣ дѣвъствѣ. оудорѣж таковью дѣвідж рече Гѣ. бесѣтѣна бо склти п безмастна. вънѣ црса нояага затворитьсѣ. Панд. Ант. ХІ в. л. 53.

**ВЪЗДЕРЕМАТИ** — см. ВЪЗДРЕМАТИ.

**ВЪЗДРИНДТИ, ВЪЗДРИНВ:** — Въздриновенъ присноихъсѣ пасти (impulsus, ὁσθείς; въ нов. отриновенъ). Пс. 1296 г. СХVII. 13. Не постави его оу собѣ да не тебе въздрине и'стане на мѣстѣ твокьм. Изб. 1073 г. 182.

**ВЪЗДРИСТАТИ, ВЪЗДРИЩВ** — ἀνατρέχειν: — Въздрижнѣще грѣхъ. Гр. Наз. ХІ в. 286.

**ВЪЗДРОЖАТИ** — см. ВЪЗДРОЖАТИ.

**ВЪЗДРОЧЬНЬІИ** — ἀνάλογος: — Подобаетъ же и прочая дѣтей тако же речено въздрожны (ключимы) имѣти. Панд. Ант. ХІ в. л. 54.

**ВЪЗДРВТІТІСІЯ** — упасть на землю: — Аще кто въздругътнысѣ вънезапоу. Ефдр. Сир. ХІІІ в.

**ВЪЗДРВЧАТИСІЯ** — см. ВЪЗДРВЧАТИСІЯ.

**ВЪЗДРВЪТ:** — Въздѣтъ тако волъ на заколенне ведетъсѣ (τυφωδείς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДРВЫДАТИ, ВЪЗДРВЫДАЮ** — κλασιν, θρηνειν: — Въспакетеса и въздѣрѣдацѣ вы (θρηνόστε). Ю. XVI. 20. Остр. ев. Горе смѣжницимъсѣ нынѣ. тако ти въздѣрѣдацѣ (κλασισοντα). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДРВЬВНОВАТИ** — см. ВЪЗДЕРЕВНОВАТИ.

**ВЪЗДРВМАТИ, ВЪЗДРВМЛЮ** — ВЪЗДЕРЕМАТИ — ἐπυστάξειν: — Не въздѣрмѣлѣ хранан п. Изб. 1073 г.

На въздѣрмъ въеждана свояма. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДРВМАТИСІЯ:** — Мовдамштоу же женихоу, въздѣрманаса въся (ἐνυστάξν). Мол. XXV. 5. Осир. се. Егда же въздѣрмаашесла, тѣлда же стѣдъ и текъ идалаше въскран конна. Нест. Кит. Θεοδ. 15. Погыбель пхъ не въздремлетса (οὐ νυστάξ, non dormitat). Златостр. са. 24.

**ВЪЗДРВЧЬНЬІИ:** — Словеса крѣпка и въздѣрчына. Кит. Θεο. Ст. 85.

**ВЪЗДРВШАТИСІЯ** — ἀναλύεσθαι: — Въздѣршаться и прежде отъдаа намъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДРВШИ:** — Възрѣшни имѣти. Кит. Θεο. Ст. 61.

**ВЪЗДРЮТИ** — см. ВЪЗРЮТИ.

**ВЪЗДРЮЧАТИСІЯ** — см. ВЪЗРЮЧАТИСІЯ.

**ВЪЗДРОЩЕНЬІИ** (В.): — оцѣнѣный (?) : Предътѣящимъ црѣмъ како ти стоять не поступающе с чѣстَا, не бесѣдующе, ни очима сѣмо и обамо възмешонце. нъ съ болѣзнью и слухомъ стоять тако и въздрюцени Ефдр. Сир. XIV в.

**ВЪЗДРАСТА** — см. под. с. ВЪЗДРАСТИ, ВЪЗРАСТВ.

**ВЪЗДМАТИ** — см. ЗАДМАТИ.

**ВЪЗДВНДТИ, ВЪЗДВНВ** — вдохнуть: — Духа животяго, его же въздунувъ на лице его. Кир. Тур. Прити. чел. души. 142.

**ВЪЗДВРОВАТИ:** — Или непотребна въздоурова. Служе. ХІІ в. Воскр. мон. Мол. пир. прич.

**ВЪЗДВІИ, ВЪЗДЪМВ** — φυσίν, flare: — Въздѣмъ на вы (ἐκφυσιον, sufflabo). Ιεζ. XXII. 21. (В.). Аните въздѣмшии нискру възгоритьса (ἐνν φυστάξ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДВХАНИЕ** — τὸ ἀναπνειν: — Ова же въздоуханик дающи животъи въсѣмъ. Гр. Наз. ХІ в. 245.

**ВЪЗДВХОВЪ** — прилаг. отвъ въздѣхъ: — Не существо въздухово кѣсть тьма. нъ свѣтово лишенѣе. Ю. скл. Бол. 134.

**ВЪЗДВХЪ** = воздѣхъ — ἐρη, одна изъ четырехъ стихій: — Нбсе, п земла, и въздоуха... чытлѣште. Гр. Наз. ХІ в. 30. Въздоуси мене не троужають (οἱ ἐρηε). Пат. Син. ХІ в. 114. Творцъ земли и морю. въздоухо же п садомь. Изб. 1073 г. На въздоусѣ тѣтахъ и птицѣ. т. э. Присено же пмать словѣ Effective его рождено. и (въ) въздоухо расходлѣс. Ю. скл. Бол. 42. Иже кѣсть въ насъ въздоухо, то кромѣ кѣсть нашаго соущьства. т. э. 44. И по семь вземни душю, понесуть ю на въздухъ къ второму испытанію, пѣдже есть .к. мытаретвѣ, Богомъ поставлена на въздусѣхъ предъ враты небесным. Кир. Тур. 94. Быхъ мысію яко орелъ параяй по воздуху. Сл. Лит. Зат. Узрѣша чюдную Матерь Божью Володимерскую, и весь градъ и до основанья акы на вздусѣ стояць. Лавр. л. 6685 г. Выше же на воздвѣсѣ писано бѣаше (ἐν τῷ ἀρε). Кит. Андр. Юр. XXX. 133.

— ἐρη, покровъ, corporale, sindon, qua tegitur sacrificium consecrandum. Рейск. 108. Конст. Порф. І. 1. 15, 17.

23

354

355

ВЪЗ — ВЪЗ

**ВЪЗДЪХНОВЕНИЕ:** — вздохъ: — Съ великмъ въздѣхно-веникмъ оударъ са по главѣ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДЪХНѣТИ** = **ВОЗДОХНѣТИ**, **ВЪЗДЪХНѣ** = **ВЗОД-НУТ**: — И възьрѣвъ на нѣ бо въздѣхънѣвъ (εὐτέναξε). Мр. VII. 34. Остр. ев. Възьрѣвъ на нѣ бо съ слезами горцѣ въ вздохънѣвъ начатъ молитвса. Йак. Бор. Гл. 75. Да не въздѣхноуотъ оубо на нѣ (στεναζουσιν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въздѣхни, рѣдан. Никон. Панд. 25. Святославъ же то слышавъ и вѣльми воздохнѣвъ, утеръ слезъ своихъ и рече. Ип. л. 6693 г. Яко мытаръ въздѣхноувъ въню. Триод. Новъ. ХІІІ в. 38. Дпя въздохнуть на тя. Паис. сб. 201. Ю. Злат.

**ВЪЗДЪШЕНИЕ** (В.) — ἀποστροφή: — Исповѣданія покалнія ὡ въздѣшенні ὥ зей (τὴν ἀποστροφὴν τῶν κακῶν). Уст. Крм. ХІІІ в.

**ВЪЗДЪІМАТИ**, **ВЪЗДЪІМАЮ** — поднимать, возбуждать: — см. **ВОЗДЪІМАТИ**.

**ВЪЗДЪІМЪ** — см. **ВОЗДЪІМЪ**.

**ВЪЗДЪІНѣТИ**, **ВЪЗДЪІНѣ** — поднять: — Андрѣи князь... цареви об челомъ... и въздыну рать Татарскую. Нов. І л. 6790 г. (по Ак. сп.). А пѣ прежде въ томъ храмѣ была служба на землѣ, и уличане тое церкви помоста церковныи въздынули и устроили престолъ пѣ службу в версѣ. Соф. бр. 7037 г. (II. 367). — Ср. **ВОЗДЪІМЪ**, **ВАДЪІМЪ**.

**ВЪЗДЪІНѣТІСЯ** — подняться: — Островъ въздыносяу поприщь Л. (ἐνεργεστήνη). Георг. Ам. 148.

**ВЪЗДЪІХАНИЕ** = **ВОЗДЪІХАНИЕ**: — Отѣбѣже бояльѣнъ пѣ печаль пѣ въздѣханіе (στεναχυμός). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Възцемъ яго мѣногъ въздѣханніи пѣ слѣзами (στεναχυμός). Гр. Наз. ΧІ в. 102. Забыхъ снѣсти хлѣбъ мои. отъ гласа въздѣханіа моего. Кир. Тур. посл. Вас. 123. Грѣховъ своихъ плакалися съ въздѣханнѣмъ днѣ и нощь. Нов. І л. 6746 г.

**ВЪЗДЪІХАТИ**, **ВЪЗДЪІХАЮ** пѣ **ВЪЗДЪІШВ** — στεναζειν: — Не въздыхаите братне моа на са да не ослаждени бѣдете. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Горѣцѣ въздѣшноуотъ. т. ж. Въздѣхати о кретинѣхъ. Никон. Панд. 25. Въздыша пѣ плача (ejulans et flens). Прох. Жит. Ю. Боисл. VII.

**ВЪЗДЪРАТИСТЯ**: — Въздериса (ἐχριζώθητι). Лук. XVII. 6. Остр. ев.

**ВЪЗДЪРАГАТИ** = **ВЪЗДРЪГАТИ** — ἐνδιδόναι: — Бръзѣды въздѣрғати. Гр. Наз. ΧІ в. 191.

**ВЪЗДЪРАЖАНИЕ**: — Ини братъ баше именемъ Деминанъ, тако постникъ и въздержаланнѣ. яко развѣ хлѣба и воды ничего же вкуси. Пат. Печ. 28.

**ВЪЗДЪРАЖАЛЬНИЦА** = **ВЪЗДРЪЖАЛЬНИЦА** — ἀσκητήριον: — Въздѣръяльница и иночадьница съградивъ. Гр. Наз. ΧІ в. 76.

**ВЪЗДЪРАЖАНИЕ** = **ВОЗДРЪЖАНИЕ**: — Плѣти въздѣръжникмъ слѣшити (ἐγκρατεῖχ). Гр. Наз. ΧІ в. 78. Пищни въздѣръжаніе (σωφρόνισιρα). т. ж. 355. Цѣломѣждрик же ксть въздѣръжаніе похотьмъ. Изб. 1073 г. Тѣлеси въздѣръжаник. Сб. 1076 г. Исакни же всприятъ въздережанье пакъ жестоко. Пов. вр. л. 6582 г. По сему

образу чырньцю вседеньныі постъ дѣржати и отъ всего въздѣржаніе. Кир. Тур. о черн. чин. 113. Въздержаннѣ и отапнөе житик (διλιστα). Жит. Андр. Юр. V. 25. Се же дасться въдержанню. яко хлѣба себѣ лишити. Пат. Печ. 24.

**ВЪЗДЪРАЖАНЬІЕ**: — Прити къ въздѣржанынымъ троудомъ. Жит. Θεд. Ст. 44.

**ВЪЗДЪРАГАТАИ**: — Похотьмъ же овы соуть дѣбныя. овы плѣтныя. и обоемоу въздѣржатаи тавлѣстьса помыслъ. Изб. 1073 г. 61.

**ВЪЗДЪРАГАТЕЛЬ** = **ВЪЗДРЪГАТЕЛЬ**: — Въздѣржателкъ и врѣтащеносьи (ἐγκρατίται, encratitæ). Ефр. Крм. Вас. 47. Въздѣржателемъ. Изб. 1073 г. (В.).

**ВЪЗДЪРАГАТИ** = **ВЪЗДРЪГАТИ**, **ВЪЗДЪРАЖ** — удержать: — Въздѣржи роукоу си (ἐπιφάλλε). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Не воздержи злата пѣ сребра, но роздан людемъ. Сл. Дан. Зам.

— Въздѣржати иκτρобоу (κρατεῖν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДЪРАГАТИСТЯ** = **ВЪЗДРЪГАТИСТЯ** — удержаться: — Искааше плакатиса... пѣ въздержашесса (ἐνεγκρατεύσα-то, continuit se). Быт. XLIII. 31. по сп. XIV в. Въздѣржатиса врѣдьныихъ брашьнѣ. Изб. 1073 г. Быда са въздѣржите. т. ж. Дѣвичьствомъ пѣ въздѣржи-нииса (ἀσκεῖν). Гр. Наз. ΧІ в. 111. Къто въздѣржитьса (ἐγκρατεύοιτο, continentiae studens). Ефр. Крм. Ганпр. 9. — Клирици пѣ въздѣржаециса (ἐγκρατεύμενοι, continen-tes). Ефр. Крм. Крв. 38.

— Ни оужасацьса видѣнія въздѣржащаагоса ниже вида (ἐγκρατής). Гр. Наз. ΧІ в. 47.

**ВЪЗДЪРАЖЪЛИВЫЕ** = **ВЪЗДРЪЖЪЛИВЫЕ** — ἐγκρατής, воздержный: — Въздѣръжылавъ ὥ гнѣва. Пат. Син. ХІ в. 268. Въздѣръжылпи о всѣхъ мѣди прилеживи. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗДЪРАЖЪНИЕ** = **ВЪЗДРЪЖЪНИЕ** — воздержный: — Подобаетъ бо въздѣръжникю всакой стоудовныя сласти пѣ желаннія вышьшоу бѣти (ἐγκρατεῖ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Ὁ въздѣръжникъ мнози. Жит. Θεд. Ст. 52.

**ВЪЗДЪРАЖЪНЬІЕ** = **ВЪЗДРЪЖЪНЬІЕ** — воздержный: — Быти... въздѣръжьноу (ἐγκρατής). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Юни пѣ обѣдно въздѣръжни оустръмлек(ни)къмъ (δυσχάθεκτοι). Гр. Наз. ΧІ в. 35.

**ВЪЗДЪВАТИ**, **ВЪЗДЪВАЮ** — поднимать: — Въздѣвати руки. Нлар. Зак. Благ.

— надѣвать: — Въздѣвають на собя порткы. Аван. Никит.

**ВЪЗДЪВИТИСЯ** (В.) — придти пѣ зрѣлость дѣвическую: — Приложився въздѣбящися преже времеме. κ. λ. ἴτъ (въ печ. насиловавый дѣвичѣ не обручен-нѣй прежде). Уст. Крм.

**ВЪЗДЪВЛАТИ**, **ВЪЗДЪВЛАЮ** — обработать, воздѣлать: — Въздѣлаша села фуннічскага в то лѣто (ἐκαρπίσαντο δὲ τὴν χώραν, comederunt de fructu regionis). Тис. Нав. V. 12. по сп. XIV—XV в. Мотыкъ ли вземъ въздѣ-лалъ (ἐδεῖνη). Златостр. 45.

356

357

ВЪ — ВЪ

— довести строеніемъ: — Топ же осени заложи црѣв
сѣго Вѣскресення каманоу... и въздѣлаша до двьрии
около до осени. Нов. І. 6703 г. А сторонныя стѣны
въ вышину наддѣлаша поддѣ Великую рѣку отъ
Кутняго костра и до Смердыпхъ воротъ, какъ съ
другоі стороны въздѣлано преже тако же въ вышину
отъ Псковы рѣки. Псков. І. 6970 г.

ВЪЗДВЕНИЕ — воздѣваніе, подниманіе: — Въздѣник
роукою мокю: Θεοδ. Пец. 195.

ВЪЗДВЕТИ = ВЪЗДВЕЖЕ и ВЪЗДВЕЮ — воздѣть, поднять: — Кігда же състарѣшпса въздежешіи ржѣв твоп (εικτενεις). Ιο. XXI. 18. Остр. ев. Стоящою роукама ствазанома въздѣ срѣдчноя око къ Бой. Мин. Пут. ХІ в. 69. Въздѣжште прѣпнѣ рюцѣ (ειπαχοντας). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). И въздѣвъ на йбо руцъ молашеса свѣе гла. Нест. Бор. Гл. 21. Въ ношехъ бо рече, въздѣжете рукы ваша въ святаа и благословите Господа. Кир. Тур. поса. Вас. 122. Роуцѣ бо свои горѣ воздѣю присно. Конст. Бог. поуч. ХІІ в.

ВЪЗДВЕГНИЕ — воздѣваніе: — Въздѣникъ ржкою мокія.
Изб. 1073 г.

ВЪЗДАТЬ...? — Ги' оустьнѣ моп отъврѣзěши и оуста
моя въздать хвалоу твоѣ. Панд. Ант. ХІ в. л. 132 (во
2-й редакціи възвѣстать).

ВЪЗЕМАТИСТА, ВЪЗЕМЛЮСТА (В.) — см. ВЪЗИМА-
ТЫСТА.

ВЪЗЗЕЛЕТАТИ, ВЪЗЖЕЛАЮ — пожелать: — Възжела
сердцемъ и възгорѣся духомъ. Илар. Зак. Блат.

ВЪЗЗВЕРТИ — см. ВОЗВЕРТИ.

ВЪЗИГРАТИ = ВЪЗЫГРАТИ, ВЪЗИГРАЮ: — Въздра-
доуптеслъ въ тѣ дѣй пъ възъяпране. Нест. Жит.
Θεοδ.

ВЪЗИГРАТИСТА — скрот.γν.: — Възиграса младенцъ ра-
дощами въ чрѣвѣ кла Лук. І. 41. Остр. св.

ВЪЗИДАТИ, ВЪЗИЖДЕ = ἀνοικοδομεῖν: — Възpnджeшe
храмъ свои. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ВЪЗИМАТИ, ВЪЗИМАЮ и ВЪЗЕМЛЮ — орать: — Се
агньцъ Бжии. въземлън грѣхъи въсего мпра (αχρων).
Ιο. Ι. 29. Остр. ев. Въземлють бѣсове (души). Изб.
1073 г. Горе... въ лицемърии възималіхънтиимъ. т. же.
Блѣнѣе есть далѣти неже възмати (λαυβηνειν). Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.). И щодащен Руси щюда възпають
щ насъ. еже надобѣ. брашно на путь. Дог. Иг. 945 г.
С любовью взималите ѡ нихъ блѣвнье. Поуч. Влад.
Мон. Възимающе я ученіемъ отъ ада грѣховнаго.
Кир. Тур. о чери. чин. 113. Да нпкто же взимаетъ ии
стяганіи, ни ймѣніи, ни людес. Ярл. Узб. 1315 г. А оу
тебе есми не взима' ничего'. Псков. суд. ąram.

ВЪЗИМАЛИ КВПЛЮ — πραγματοποιηθής, купецъ, него-
ціантъ (отъ πραγμα — дѣло, negotium, и πρανθάγω —
брать, взимать): — Кому будетъ писалъ наслѣдни
имѣнье (икго). да наслѣдѣ е ѡ взимающихъ купло
Руси. Дог. Ол. 912 г.

ВЪЗИМАТИСТА = ВЪЗЕМАТИСТА, ВЪЗЕМЛЮСТА — гор-
датыся, превозноситься (В.) — Срамъ о щюжен оу-
твари възематися (ειπαίρεσθαι). Ιο. Лпств. ХІІ и ХІІІ в.

О томъ кдиномь въземлися (επαίρου). т. же. ζητыckыми
хвалами възиматися (vitae hujus favore extolli). Гри-
παη.

ВЪЗИРАНИЕ: — Блоудъ женьскъ въ възпраниии очь-
нѣмъ. Изб. 1073 г.

ВЪЗИРАТИ, ВЪЗИРАЮ — respicere: — Нъ самоу toy
свѣтовыноюж loучоу. възпрати можеть. Изб. 1073 г.
8. На цвѣтѣда възпрати и на птица, пимъ же бес хъы-
трости доброта (βλέπειν). Гр. Наз. ΧΙ в. 75. На родъ
възпрати (ἀποβλέπειν, respicere). Ефдр. Крм. Трул. 33.
Егда глаголеши ми, тогда взираю на тя. Сл. Дан. Зат.
Свдити имъ оу кнза на сѣнехъ, взпраа въ правдѣ. по
крѣтномъ цѣлованью. Псков. суд. ąram.

— Къ томоу кдиномоу възпиракмъ (βλέπω). Гр. Наз.
ХІ в. 65.

ВЪЗПИСЕКАНИЕ = ВЪЗЪИСЕКАНИЕ: — Въ прежде рече-
нъи градъ иде на възписканикъ сидѣ своего. Нест.
Жит. Θεοδ. 5.

— О вѣрѣ възписканикъ бысть. Изб. 1073 г. Прывок же
имать възпискание. аще ксть чьто въ насть. Ю. екс.
Бов. 195. Възписканикъ подвизати (ζητησιν, quaestionem).
Ефдр. Крм. LXXXVII. 25. Възписканикъ о чистыпихъ
(ζητηχω). т. же. Вас. 1. Изряднѣ же о опрѣсноδѣхъ
и о семъ реченѣнъмъ въ възыскани, еже у васъ блаз-
нѣно есть. Ю. митр. поса. Калим. 217.

ВЪЗПИСЕКАТИ = ВЪЗЪИСЕКАТИ = ВЪЗЪИСКАТИ, ВЪЗПИ-
ЩДВИ ВЪЗПИСКАЮ: — Приде бо стынъ чѣвчыскѣнъ възи-
скатъ и спастъ погыбѣшааго (ζητησαι). Μο. XVIII.
11. Остр. ев. Възвратистаса въ Еρεймъ възпискайцка
икго (ζητούντες). Лук. II. 45. Остр. ев. Посъла мати его
Елена въ Ееросолимъ възпискатъ чьстьнааго дрѣва.
Изб. 1073 г. Словесъ бо възписка благоумик приахъ
(ειπηγηθω). Гр. Наз. ΧΙ в. 34. Разумѣти суету идолы-
скыя льсти и възыскати ёдіного Бога. Илар. Зак. Блат.
Възищемъ Бат рыданикмь. Нест. Жит. Θεοδ. 12. Възи-
щюю бо мене зліи, нъ не обрящую. Кир. Тур. 25. Аше
оубо сихъ дѣлъ останемъ са. ти възищемъ соупиро-
твнѣ тѣмъ всако добродѣтельк. Сбор. Поуч. ХІІ в. —
Шедѣше на онѣ странж възпитате прѣдъ градомъ.
кокго Савина... и рѣдѣте кмоу. Супр. р. 115.

— стараться освободить: — Лукавып... вложи има
мысль не взписати брата Игоря. Ип. л. 6654 г.

— И на третьее лѣто вложи оканныи врагъ діаволъ.
въ сердце княземъ Рускимъ взыскати князя Алексан-
дра. Псков. І. 6835 г.

— взыскивать: — Да пребывать тажа ѡтолѣ не взи-
скаема ѡ семь. Дог. Ол. 912 г. А оже кто възищеть
коунъ (или скота) на дроузь. а ѡшь са начеть запи-
рати. то ѡже на нь въыведеть послосуи. то ти подоють
на ротоу. Р. Прав. Ар. (по Син. сп.).

ВЪЗПИСЕКАТИСТА = ВЪЗЪИСЕКАТИСТА: — Аще пригото-
вится татьбу творали и оубпенъ будетъ. да не възы-
щета смрть его ни ѡ хрѣтынъ ни ѡ Русп. Дог. Ол.
912 г.

ВЪЗПИСЕЛИВЫИ = ζητητικός: — Гаданикъ отъ моужа
възпискѣлива. Ефдр. Крм. 185. Вас. веі. 15.

23*

358

359

ВЪЗ — ВЪЗ

360

**ВЪЗИСКОВАТИ, ВЪЗИСКБЮ:** — Боудоушитинъх въз-
сковати. Изб. 1073 г.

**ВЪЗИСТАТИ:** — Възистанте на миръ земли (ζητήσατε εἰς εἰρήνην τῆς γῆς). Ιερ. XXIX. 7.

**ВЪЗИТИ = ВЪЗЪИТІ = ВОЗИИТИ, ВЪЗИДЪ:** — Не ойбо възидохъ къ Ойоу мокмоу (ἀναβεβληκα). Ιο. XX. 17. Остр. ев. Выбийша стѣны и возвидоша горожани на избыть стѣны. Ип. л. 6748 г.

— Бєсомъ на първыи оурстрои възити. Изб. 1073 г. Възиде бо намъ отъ гроба праведное солнце Христос. Кир. Тур. 21. Но на преже глаголанная взидемъ. т. ж. 98. Тутою въздоша по Русскою земли. Сл. пак. Иор. Пакъ къ животу възити. Никон. Панд. 53. Винипцина въсшедшіи на землю. Пал. XIV в. л. 7. Аще възьдить къ тобѣ... на мужа овада (если подадутъ жалобу). Дог. гр. Нов. сл. в. к. Мих. Яр. 1307 г.

**ВЪЗИТИКЕ:** — По възтити сѣнца. Нест. Жит. Θεοδ. 28.

— вознесение, ἀνάληψις: — Въздвиже и пожнѣнѣп
црькѣвъ Сыпаса нашего Ха: сток же и краникъ: и сток
кго въстааникъ: и храмъ чѣстьнааго крѣста: и матере
црькѣвъ Спона: и сток кго възитикъ: и прочѣл
чѣстьнѣп храмъ. Панд. Ант. ХІ в. л. 6.

**ВЪЗЛАГАТИ, ВЪЗЛАГАЮ:** — ponere, imponere: — На свѣшеннікъ възлагаетъ (свѣтлѣнникъ; тѣнσιν). Лук. VIII. 16. Остр. ев. Възлагатъ на разоумъ сѣа. Изб. 1073 г. На малое възлагати. Жит. Θεод. Ст. 63.

— Възлагати въ канонъ (ύποβάλλεσθαι, subiicere). Ефпр. Крм. Вас. 80.

**ВЪЗЛАЖЕНИЕ:** — Имаше на конецъ горъ части тола
имъ келыя в камени исѣщень. токмо двери моюпца
в нихъ. вертъломъ въсходъ обаше въсока ради въз-
лаженыя. Никон. Панд. сл. 45.

**ВЪЗЛАЗИТИ, ВЪЗЛАЖЕ:** — Възлажицю лѣтоу (εἰπ' ἐξοδου τοῦ ἐναντοῦ, in exitu anni; др. сп. възлашъ, похо-
дящъ, прежодашнъ). Пех. XXIII. 16. по сп. XIV в.

**ВЪЗЛАКАТИ, ВЪЗЛАЧЪ:** — πενδύν, esuriire: — Оуклонится
на десно. ἀδ' възлачетъ. и изъсть ὥ лѣвыхъ. и не
насытится чѣкъ ядры" плотъ мышца своея. Пс. ΙΧ. 20.

**ВЪЗЛЕЖАТИ, ВЪЗЛЕЖЕ:** — Възлажаахъ съ Июбомъ (συνανέκυρο τοῦ Ἀγαθοῦ). Мв. ΙΧ. 10. Остр. ев. Възле-
житъ Г' въ храминѣ Фарискивѣ (κακτακείται). Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗЛЕЛѣТАТИ, ВЪЗДЕЛѣЮ:** — Подъ трубами повити,
подъ пеломы възлажѣяни. Сл. пак. Иор. Възлѣлѣи,
господине, мото ладу къ мнѣ. т. ж.

**ВЪЗЛЕТАНИЕ:** — На десно же и на лѣво опытать
възлѣтання. Изб. 1073 г.

**ВЪЗЛЕТЭТИ:** — Възлетимъ отъ губящаго илъ грѣха.
Кир. Тур. Поса. Вас. 131. Възлетѣти на аерскую вы-
соту. Кир. Тур. Принт. о чел. души. 141.

**ВЪЗЛЕЩИ = ВОЗЛЕЩИ, ВЪЗЛАГЪ = decumbere:** —
Поведѣ (Ии) народомъ възленчи на травѣ (ἀναλλι-
γναλ). Μο. XIV. 19. Остр. ев. Створите чѣвки въз-
лещи (ἀναπεσεῖν). Ιο. VI. 10. т. ж. Кто отъ васъ работъ,
имѣлъ орхшить или пасжить иже принтѣдшіхъ съ селѣ
рече абык міноувъ възлази (ἀναπεσεῖ). Панд. Ант.

ХІ в. л. 175. Възлеже и пріпъ хлѣбъ благослови.
Кир. Тур. 16.

**ВЪЗЛИВАЛЬНИЦА** — σπονδείον: — Взливалница имъ же
взливаетъ (σπονδεῖα ἐν ὀισσενδει, libatoria in quibus
libat). Чис. IV. 7. по сп. XIV в.

**ВЪЗЛИВАНИЕ:** — σπονδή: — И отласа из дом Γήν
възливанникъ и трѣба. Гр. Наз. ХІ в. 200.

**ВЪЗЛИВАТИ, ВЪЗЛИВАЮ** — ἐπιχεῖν, infundere: — Въз-
ливаю селъ и вино. Лук. Х. 34. Остр. ев. Възливан
на главѣ своій. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗЛИВЪ (?):** — (Црѣ) гнѣвѣнъ възва. изндѣте ὥ сюдоу
 мене възливъ. и никтоже прочекъ дръзнетъ при-
косноутысъ ли приполужитъся мнѣ. Жит. Θεод. Ст.
114.

**ВЪЗЛИТИ, ВЪЗЛѣЮ:** — ἐπιχεῖν, infundere: — Какъ воня
възлѣю на твое святое тѣло. Кир. Тур. 35.

**ВЪЗЛИГАТИ, ВЪЗЛИЮ:** — κακτακεῖν, effundere: — Приде
жена имѣщи алавастръ мура... и стърошьши ала-
вастръ възлѣд коюмъ на главѣ. Мр. XIV. 3. Остр. ев.

**ВЪЗЛИГАТИСТА:** — Теченье звѣздное бѣй на нѣбѣ щторахахъ бо са на землю. яко видащі мнѣти кончину. тогда же въздухъ възлиласа по велику. Пов. ер. а. 6572 г.

**ВЪЗЛОГЪ:** — ἀνάστατι: — Еще не оукрадають и осквер-
ниажъ въ злогъ. Гр. Наз. ХІ в. 278.

**ВЪЗЛОЖИТИ, ВЪЗЛОЖЕ:** — Възложъ ржкъ свокна на
рало (ἐπαραλών, mittens). Лук. ΙΧ. 62. Остр. ев. И въз-
ложиша въ рхογο главы кго. винх написанкъ (ἐπέθηκαν).
Мв. XXVII. 37. т. ж. Поверже Ияковъ ризы своя и
възложи рѣпкѣ на са (ἐπέθετο, posuit). Выт. XXXVII.
34. по сп. XIV в. Възложиша опрѣснѣки на главы
своя. Кир. Тур. о черн. чин. 104. Мрътвъ възложенъ
акъ въ гробѣ на носило (ἐντίφηρι). Гр. Наз. ХІ в. 55.
Епископъ... крести и, и возложи руку на нь и абіе
прозрѣ. Псков. И. л. 6496 г.

— Закопон, на ны възложи. Изб. 1073 г. Аже жена садеть
по моужи. то оу свой дѣте взл часть, а что на ню
моужъ възложить. тъ тому гѣла ксть. Р. Прав. Влад.
Мон. (по Син. сп.) Бѣ казнь свою възложилъ на Он-
тонина. Новъ. И л. 6737 г. Придоша Нѣмци на Водъ
съ Чудью, и повоеваша и дань на нихъ възложиша.
т. ж. 6748 г. Въ лѣто 6920... выѣкалъ изо Пскова
князь Александръ Θεоровічъ на Москву, а на Псковъ
крестное цѣлованіе възложивъ. Псков. И л. 6920 г.

**ВЪЗЛОЖИТИ ВЪРЪ:** — Лѣжело питашеся языкъ его, но
мудростію возлажаше въру на лѣжю. Ип. л. 6734 г.

**ВЪЗЛОМИТИ, ВЪЗЛОМДЮ:** — Половки пришедше к ва-
лови. поставиша стагъ своѣ и налегша первок на
Стополка и взломиша полкъ кго. Пов. ер. л. 6601 г.

**ВЪЗЛДПИТИ, ВЪЗЛДПЛЮ:** — Камыкоу възлоупленоу,
издоша обен (πηγα�ы, гдѣ. были завалены камнемъ;
tabula sublata). Жит. Θεод. Сик. 100. Мин. Чет. апр.
469.

**ВЪЗЛДЪИСИНА:** — На възлѣсникѣ его блескъ (ἐν τῷ ἀνα-
φλαλντώρατι, in recalvitie). Лев. 'ХІІІ. 42. по сп.
ХІВ в.

361

ВЗБ — ВЪЗ

**ВЪЗЛЪСЬІЕ:** — Възлъсъ есть (άγαφάλντος, recalvus). Лев. ХІІІ. 41 по сп. XIV в. Паъшивъ. възлъсъ. Жит. Θεοδ. Ст. 153.

**ВЪЗЛЪ = ВОЗЛЪ = ВОЗЛИ** — около, по: — Възда възлъ берегъ. Пов. вр. л. 6524 г.; Іак. Бор. Гл. 61. При- шедию же ему и стаца у Бълагорода, испоччившееся поидоша г Кыеву и сташа възлъ Лыбедь. Лабр. л. 6659 г. Сташа възлъ рѣку шатры. т. ж. 6715 г. То все посолонь водится поддерживая на лѣвую руку городныя стѣны возлѣ моря. Стєф. Новъ. 1347 г. Возлѣ Хопоръ. Грам. Алекс. митр. 1356 г. Заложиша Псковичи стѣну камену возлѣ Пскову рѣку, возлѣ старую стѣну, толще и выше. Псков. І л. 6912 г. А загорѣлась въ недѣлю вечеромъ и горѣ до обѣда... возлѣ Торговскіи и Боловинскіи конецъ. т. ж. 6967 г. Возли кривую полосу полоса земли. Дух. Вас. иг. о. 1350 г.

**ВЪЗЛЪЗТИ = ВОЗЛЪЗТИ, ВЪЗЛЪЗВ:** — Възлѣзе на сукоморнѣ (άνερη). Лук. ХІХ. З. Остр. ев. Сынъ Ха- мовъ възлѣзе на Налестиньскою землю. Изб. 1073 г. Тъждѣ ксть възлѣзьны вышѣ йбѣсъ. т. ж. Възлѣзше на истойку прокопаше и верхъ. Пов. вр. л. 6603 г. Римовичи же затворишася в городѣ и возлѣзше на заборолѣ. Ип. л. 6693 г.

**ВЪЗЛЪЗ:** — Възлѣ бани. Прох. Жит. Ю. Богосл.

**ВЪЗЛЮВИНЪИ:** — Всѣмъ церковникомъ и нищимъ и печалнымъ якоже възлюбины бяше отецъ. Лабр. л. 6714 г.

**ВЪЗЛЮВИТИ = ВОЗЛЮВИТИ, ВЪЗЛЮВЛЮ:** — Любли Ма възлюбленъ бдѣть Оцѣмъ Моимъ и Азъ възлюбло и (άγαπήσησει... άγαπήσω). Ю. XIV. 21. Остр. ев. И Христосъ възлюби ны. Изб. 1073 г. Възлюбиши Га- ба своего (άγαπήσεις). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Възлюбимъ дроугъ дроуга (άγαπήσμεν). Служ. Варл. ХІІ в. 13. Подобаєть намъ яко Божьими людемъ су- цицмъ възлюбившаго насъ прославити Христа. Кир. Тур. 8. Фрази же... възлюбиша злӑ. и срѣбро... а црва велѣнила забыша. Новъ. І л. 6712 г.

— избрать: — Волею Бъйкю. възлюби и кнъь Мьсті- слӑ. и всі Новгородьчи и послаша и въ Роусь ста- витъсла. Новъ. І л. 6719 г. Новгородчи мнѣ гадавше с посадникомъ Андрѣемъ. възлюбиша всі Бмѣ назна- менана моюха... Феоктиста. т. ж. 6807 г.

**ВЪЗЛЮВИТИСТА:** — Взлюбиться въ срѣци дати зачаткы (οἰς ἀν δόξη τῇ χαρδίᾳ, quibuscunque visum fuerit cor- di). Исх. XXV. 2. по сп. XIV в.

**ВЪЗЛЮВЛЕНИЕ** — αγαπήσεις: — Положиша на ма въло въз добро и ненависть за възлюбление мое. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗЛЮВЛЕНИЕКЪ = СМ. ВОЗЛЮВЛЕНИЕКЪ.**

**ВЪЗЛЮВЛЕНЪИ** — ὁ ἀγαπήτος: — Ты исси Стѣ Мои възлюбленъны. Мр. І. 11. Остр. ев. Възлюблении лю- дикъ (οἱ ἡγαπισμένοι λαός). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Послушайте възлюблении. Іак. Пам. Влад. Едина... раба твоя рыдающи предъстою съ хранителемъ тво- ихъ словесъ и възлюбленымъ ти наперникомъ. Кир.

Тур. 31. Сіи слышаще, възлюбленіи отъ святыхъ всегда покалісе и обратитеся къ Богу. Грам. Алекс. митр. 1356 г.

**ВЪЗМАГАТИ, ВЪЗМАГАЮ:** — Дхомъ Бъйкцмъ възма- гакцмъ. Никон. Панд. сл. 2. Заложи Бългра и ω многъ земль свё лйб и посади възмагаа ихъ: бѣ бо люба ёго. Пересл. л. 6500 г. (М.).

**ВЪЗМАНЪТИ, ВЪЗМАНЪ:** — (Васиіи) гоненіе отметное на цьрковъ възманоу (άνερρίτιζεν). Geop. Ам. 323.

— Възманоувъ Коунопъ рѣкама (expansis manibus). Прох. Жит. Ю. Богосл. XXVIII.

**ВЪЗМЕЗДИК = ВЪЗМЬЗДИК.**

**ВЪЗМЕТАТИ = ВЪЗМЪТАТИ, ВЪЗМЕТАЮ и ВЪЗ- МЕЩВ:** — То же лѣто бысть поводь велика... и по- топнъ словѣкъ боле 300... и многы человѣкы сни- маху съ древъ п кола, иже бѣ вода възметала. Ип. л. 6672 г.

— Оумьнѣи възмѣтақмъ ωчи къ некмоу. Жит. Θεοд. Ст. 108. Нѣмъ бысть, но точію очима възмѣща. Муч. Акинд. 4. ζριο же къ всема възмещωщ очима. т. ж. 5. — См. НАМЕТАТИ.

— Оуне ксть възметати на Ба. Изб. 1073 г.

**ВЪЗМЕТЬНЪИ:** възметьнал грамота; въскинути грамоты възметныя — объявить войну: — Король Ягала и Витовтъ и Лугвень въскинуша грамоты възметыны к Новугороду. Новъ. І л. 6920 г. И раз- верзе миръ съ ними и грамоты взметныя отсла въ Великіи Новгородъ. Псков. І л. 6964 г. — См. ВЪЗ- МЕТЬЧИЕ.

**ВЪЗМЕТЬЧИЕ:** — Наши възметчики въ Великомъ Но- вѣгородѣ възметную положили. Соф. вр. 6986 г. (П т. 178).

**ВЪЗМОЖИМЪИ:** — (Землѣ) божьествныльмъ гононима и възможима повелѣниемъ. Ю. екъ. Бол. 269.

**ВЪЗМОЖЕНЪИ = ВОЗМОЖЕНЪИ** — δυνατός: — Отъ Ба выса възможна сжѣть. Μο. ΧΙΧ. 26. Остр. ев. Иже слово животно имуще. яко свѣтила въ мирѣ сиають и възможни суть Божиею благодатью таковыхъ взи- скати и съ тобою исправити. Ю. митр. посл. Калім.

**ВЪЗМОЛВИТИ = ВОЗМОЛВИТИ, ВЪЗМОЛВЛЮ:** — І ты Θеогностъ митрополитъ возмолвитъ что такъ есми пожалованъ. Ярл. Тайд. 1351 г. А на кофо взгово- рятъ... а възмолять нѣтъ. Дог. гр. Новъ. 1426 — 1461 г. Тонъ чѣлѣ къ возмолитъ то слѣ. Псков. суд. юрам.

**ВЪЗМОЛВИТИСТА** — просить: — И възмолиса Котань зати свокму. Мстислӑ же пона молитиса кназемъ Роусскымъ. Новъ. І л. 6732 г.

**ВЪЗМОЩИ = ВОЗМОЩИ, ВЪЗМОГЪ** — δύνασθαι, pos- se: — Не възмогохомъ изгънати (οὐχ ἥδυνηθηρεν). Мр. ΙΧ. 28. Остр. ев. И възмогуть прѣльшеніемъ нози свои отвратити ω себѣ. Ιερ. XXVII. 22. Не възмогох противою юмоу. Изб. 1073 г. Никоторая же бо хит- рость премѣнити възможетъ Божіа попущеніа. Кир. Тур. Посл. Вас. 120. Свѣщашася, како бы имъ возз- мощи перельстити князя своего. Ип. л. 6654 г. И в то время и митрополитъ ту бяше и не возможе уняти

362

563

ВЪЗ — ВЪЗ

ихъ. Нов. І л. 6848 г. А тѣ хто взможетъ выкупити
иѣ выкупятъ, а не взмогутъ выкупити иѣ потя-
нутъ к чернымъ людемъ. Дог. цр. Дм. Пв. 1389 г. А
князю продажи нѣтъ, ґ истецъ чего не вмѣможетъ.
Псков. суд. царм.

— смѣть: — Не възмозні понрати Бѣмь. Никон. Панд. 53.

— Приимии брашына възможе. Нест. Бор. Гл. 50.

— подрости: — Възможе ђроча (хѣрпрѣнѣ, crevit). Суд. ХІІІ. 24. по сл. XIV—XV в. Монисѣви же възмогъ- шю бѣі великъ в дому фарашни. Пов. бр. л. 6494 г. Аже боюдоутъ въ домоу дѣти малъ... то токмо ить ближнѣ боюдоутъ томоу же дати на рупѣ и съ до- бытъкомъ и съ домомъ донѣлѣ же възмогоутъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сл.).

**ВЪЗМѣЗЖАТИ** = **ВОЗМѣЗЖАТИ**, **ВЪЗМѣЗЖАЮ**: — Въз- мужац оукрѣпѣці (хѣрпрѣнѣ, viriliter age). Въз. ХХХІ. 6. по сл. XIV в. Каганѣ нашъ Владимерѣ и възрастѣ и укрѣпѣвѣ... паче възмужавъ крѣпостію. Илар. Зак. Блаз.

**ВЪЗМѣЗТІТИ**, **ВЪЗМѣЗВѣСТ**: — Въсе възмѣятъ. Изб. 1073 г. (Вода) възмоуштена (хатерхархуенъ = тетх- гхуенъ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Буря безбож- ныхъ Руси лодіа възмѣти (= възмате). П къ брегу приверженні избієніи (хатххагънъ). Георг. Ам. 338. Не всегда вода та цѣляше, нѣ егда ю ангелъ въз- мутяше. Кир. Тур. 44. Оумъ не възмоушенъ и не премесьнъ долиньмъ прельщеницкимъ Жит. Θεοδ. Ст. 50.

**ВЪЗМЕЗТІТІСІЯ** = **turbari**: — Егда възмѣтиться вода (ταρχαθη). Ю. V. 7. Остр. сл. в. Егда бо възмутяшется вода. Кир. Тур. 43.

— Възмѣзтиса самъ и рече (εὐτάρχεν ἐσαυτὸν). Ю. ХІ. 33. Остр. сл.

**ВЪЗМЕЗТЪ** = **τεχραχή**: — Мало же ихъ нѣкотории въз- могона отъ мирѣскаго възмоута оуклонитися. Георг. Ам. 156.

**ВЪЗМЕЗТЪНѣЙИ**: — Ни да оузрита очни мон... дип-
боле горныи (им. вм. род.) възмоутныок видѣник и
омрачено обличне кго. Жит. Ниф. ХІІІ в. 81. б.

**ВЪЗМЕЗВАТИ**, **ВЪЗМЕЗВАЮ** — turbare: — Аньгелъ бо Господынъ... възмѣкшаше водѣ (εὐτάρσσε). Ю. V. 4. Остр. сл.; Кир. Тур. 44.

— Клеветание възмѣштаетъ мѣдраго (περιφέρει). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗМЕЗВАТИСІЯ**: — Помыльное бо динѣ часто въз- моштаясла нравъ любосластнѣ зълопостоупынь динѣу вълагакъ. Изб. 1073 г. 58.

**ВЪЗМЕЗВЕННИК**: — По възмѣщенні водѣ (εὐτὰ τὴ ταρχαθήν). Ю. V. 4. Остр. сл. И на земли тѣлѣа тѣзѣ- комъ. отъ нечааннія. Шоума морѣскааго. И възмѣксе- ннія (σάλλο). Лук. XXI. 25. т. ж. Дабы по възму- шеніи ангеловѣ въверглѣ мя бы въ купѣль Кир. Тур. 45.

— мя: — Отъ возмущеніа того великаго вѣтѣрсяся
весь градъ. Нов. І л. 6926 г.

**ВЪЗМЕЗКНЕТІСІЯ** = **εὐσπηδή**, вскочить: — Мечка... възмѣкнется въ домъ. Амос. V. 19.

364

**ВЪЗМЕЗШЛЕНИК**: — Да тѣмъ же оружіем. потрѣ-
бѣсть на възмышленіе (πρὸς τὴν ἐπιβουλήν). Златостр.
са. 4.

**ВЪЗМЕЗДИК** = **ВЪЗМЕЗДИК**: — Възтмемъ възмѣздне (żntulşdżan). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Приатъ въз- мѣздике ђ Гац. Іак. Бор. Гл. 102. Възмездіе пріемня на небесѣхъ. Илар. Зак. Блаз.

**ВЪЗМЕЗЗДИТИ** = **СМ. ВОЗОМЗЗДИТИ**.

**ВЪЗМЕНЬТІСІЯ**: — Аще не възмѣнѣка лихообѣтыя (дохěтъ). Гр. Наз. ХІ в. 367.

**ВЪЗМЕРЗСТВОВАТИ**, **ВЪЗМЕРЗСТВІЮ** (В.) — odisse: — Възмръзствоваля бо на Ха тако бѣсна соющя. Палт. толк. ХІІ в. LXXVII. 9. толк.

**ВЪЗМЕВТІТИ**, **ВЪЗМЕЗВѣСТ** — отомстить: — Иосфѣ же не тѣчѣх не взмѣсти братии своки. Нъ пі плакаса на вѣли отъ любѣви мѣногія (ηρύνατο). Панд. Ант. ХІ в. (Лмф.). Кѣто стѣтупѣ крестецѣлованіе, да съ крестъ взомѣстить. Ип. л. 6650 г.

**ВЪЗМЕВРИТІСІЯ**: — Въ ню же мѣрх мѣрите възмѣ-
ритьса вамъ (άντιστερηθήσεται). Мө. VII. 2. Остр. сл.
(ср. Ип. л. 6653 г.).

**ВЪЗМАСТИ**, **ВЪЗМАТВ** — разстропть: — Видивше же братья вся... полкы своя възмѣтены, отъѣхаша во свояси. Ип. л. 6644 г.

**ВЪЗМАСТИСІЯ**: — Възмѣтъся призва мене (conturbatus). Жит. Порф. 23. Мин. Чет. февр. 291.

— взволноваться: — Ходи Мпрославъ посадникъ из Новагорода мірпѣтъ Кылнѣ. съ Церниговьці. и приде не ослѣвѣ вицто же. спльно бо възмаласа всѣ земла Роўскага. Нов. І л. 6643 г. Возмятошася городи Носемыскис. Ип. л. 6693 г. Възматеса всѣ городъ и попдоша съ вѣца въ ороужии на тысячьскаго Вацеслава. Нов. І л. 6736 г.

**ВЪЗМАТЕНИК**: — см. **ВОЗМАТЕНИК**.

**ВЪЗНАКЕ** = **ВЪЗНАКО** — ничкомъ: — Погребаемъ бѣ князю Михаилу възнакъ на востокъ лицемъ. Сказ. о жит. Конст. Муром. Тѣчій ансе ё тепль (хатѣбъ, просѣ.) и паритса тогда бо възнако да лежитъ за еже не сътворити ђ поздою мокротѣ. Служ. XV в. Воскр. мон. л. 7. Лежитъ възнакъ въскрѣшение въсѣмъ. Супр. р. 344.

**ВЪЗНАКЕЙИ** — прил. supinus, ὑπτίως: — Възнакъ на одрѣ лежа въ болѣзни. Златостр. 117. И въсхитивши пра- ведника на высотѣ рѣками свонми възнака начаша его любызăти (ταξις τ.λλαρ.χις αὐτῶν ὑπτίας). Жит. Андр. Юр. І. 6. — см. НАКЕ.

— распростертый: възнакама рѣкама: — Възнакама роукама приними. Златостр. ХІІІ в. 131; Сл. Андр. Крит. Роуками възнаками възмѣлѣше. Жит. Θεοδ. Ст. 170. Възнакама рукама принемѣть. Ефдр. Сир. 1377 г. 288. Възнакама рукама объемлюющіе (ύπτιας χερσί). Ю. Лпств. XIV в. 162.

**ВЪЗНАМЕНАТИСІЯ**: — Стѣшнь Дхомъ възнаменактъся. Изб. 1073 г.

**ВЪЗНЕВРБЧИ**, **ВЪЗНЕВРБЪЕ**: — Или възнебреже или шблѣниса. Служ. Воскр. XVI в. 208. Мол. пер. причаст.

365

ВЪЗ — ВЪЗ

Оброученника временнаго възнесргела сен. Церк. Уст. 1428 г.

**ВЪЗНЕГОДОВАТИ, ВЪЗНЕГОДЬЮ:** — Възнесетовахъ житие мон. (προσώχθησ). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Тъгда иде Ростисла из Новагорода Кликову на столъ оставивъ ейа Дѣда Новегородѣ. И възнесенията Новгородці зане не створи имъ радоу. Иъ болѣ раздъра. И показаша поуть по немъ сйови яго. Нов. Г. 6662 г.

**ВЪЗНЕНАВИДЭТИ = ВОЗНЕНАВИДЭТИ, ВЪЗНENA-ВИЖЕ:** — Възненавидить дроутъ дроуга (μλσθουσιν). Мъ. XXIV. 10. Остр. св. Напинаго възненавидѣ, а дроугаго въззюби. Изб. 1073 г. Възненавидимъ же ненавидаштааго насъ диньвола (μλσθουσεν). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Да не возненавидѣнъ буду миру со многою бесѣдою. Са. Дам. Зат.

**ВЪЗНЕСЕНИЕ** — возвышеніе, οὐσιωτις. — Оумывакъ ногы оученикомъ и показать пазынцы плять възнесенія стъбреник. Гр. Наз. ХІ в. 158.

— ἵναλληψις Χριστοῦ, ascensio, assumptio Christi in coelo: — По възнесеній же Господа Иисуса. Пир. Зак. Бла. Горній Иерусалимъ, его же самъ Господь по възнесенімъ създа. Кир. Тур. 97.

— праздникъ Вознесенія Господня: — На Възнесенік Гнѣ. Остр. ев. 44. Въ праздникъ стаго Възнесенія аще куличтса стаго Иω̄ Бословца, поктѣва сложба яго съ праздникъмъ. Уст. ХІІ в. 38. Си же грамота цсана бысть пшьло было ω Ῑ Рактва Гнѣ до сего яѣта, ὥσπερ лѣтъ и двѣстѣ лѣтъ и шемьдесатъ летъ и три лѣта въ четвертое лето на Възнесеніе Гнѣ. Грам. См. кн. Θεοδ. Рост. 1284 г. Мѣсяцна маія въ 7 на Гъзнесеніе Господне. Нов. Г. 6896 г.

**ВЪЗНЕСОВАТИСЯ (В.)** — вознесения: — На йока възнесованся. Мин. Празд. ХІІ в.

**ВЪЗНЕСТИ = ВОЗНЕСТИ, ВЪЗНЕС:** — Възнесоета родитела отроча Ииса въ Иерусалимъ (νάρχησιν). Лук. II. 22. Остр. св. На отныѣ коленщина възнесеніе бѣ. Изб. 1073 г. — Мътара киндо възнесе стъбреник. м. ж. Вънесл та прю мон Бѣкѣ мон (φωσθα). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Не лиши хлѣба ина мудръ, ии вознесен до облакъ богатаго белушка. Са. Дам. Зат. И възнес Богъ деснику знавя... на побѣду иноялеменныя. Нов. Г. 6588 г.

— Высокъ пламень вънесетъ кѣсть (συντρέψειν την ὁργὴ ἀνερρίπτειν). Пир. о. 1250 г.

— Възнесоша гласть (νάρχησιν). Лук. XVII. 13. Остр. св.

**ВЪЗНЕСТИСЯ = ВОЗНЕСТИСЯ:** — Вознесется на небо (νάρχησιν). Мр. XVI. 19. Остр. св. Възнесется и едѣ одесною ойа. Изб. 1073 г.

— Съмърѣвленъ възнесется (φωσθησιν). Гр. XVIII. 11. Остр. ев. И тѣко сказаша Стополу ино стѣнчихъ повелѣнок тобою. И се слышанъ възнесца ерцѣнъ. Иак. Бор. Г. 95. Възнесъ бо ся выскокоумѣмъ сонѣти. И Богъ, и святая Союзіа низлагаетъ всегда влекомоцелящихъ. Нов. Г. 6839 г.

366

**ВЪЗНЕБМЬТИ, ВЪЗНЕБМЬЮ** — наестага, придти въ недовременіе: — Убоя же ся Иаковъ зѣю и вынесумъ (ηποσενο, въ недовременіи быстъ). Быт. XXXII. 7. по сн. XVI в.

**ВЪЗНИКАТИ, ВЪЗНИКАЮ:** — Къ възникновенію, ви-памъ и абнікъ възникающая довы. (ναυσιλιάζειν, emergentes, ἀνασχολοῦνται, renascentes). Efsp. Крм. LXXVII. 27. Св. Акакинъ пимъ бра тупу то перво възникающю. Жит. Андр. Тор. XLIX. 200.

**ВЪЗНИКНДТИ = ВОЗНИКНДТИ, ВЪЗНИКНД:** — Еже само възникнетъ (φωσι συλληπτι, ἀναχθισιονται). Лес. XXV. 11. по сн. XIV в. Данилы быль о собѣ възникни на недѣлалий земли. Иак. п. 1078 г. Креслами възникшими и по привилѣнъ Гнѣ (ραττα τῶν ἀργωγικῶν ἀργεστῶν τῶν ἀρτῶν τῶν προσχεινῶν τῶν Κοσμῶν). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Възникни отъ зла. Окт. ХІІІ в. 101. Кто можеі исполь-дати яже щодѣ възникнула (exorta sunt). Жит. Пик. Студ. Мик. Чем. фил. 63. — Да авште оубо оу-годна тѣсѣ склъ словеса молд и обѣти възникни и обѣшанъ ев. Стр. р. 35.

**ВЪЗНИЦАТИ, ВЪЗНИЦАЮ:** — Вѣн бо студоянны врѣди отъ царственны възниканыя (ναυσιλιάζειν). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.). Привѣй пы влѣти и жилѣ въз-нинахъ. И привѣдѣ по вимъ кожа. Ю. скв. Бар. 350.

**ВЪЗНИЧЬ = ВЪЗНИЧЬ.** — Исканъ виши двери на гладу горлъомъ. Але. Студ. 75.

**ВЪЗНОЖЬ = ВЪЗНОЖЬ:** — Ико вражка на право по ямамъ ко въножі. да въножью попадъ мало, да изъ въножы на лево. Меж. цр. в. к. Ия. Вас. 1504 г. Во-ю ножъ по ямамъ. т. ж.

**ВЪЗНОСИТИ = ВЪЗНОСИТИ, ВЪЗНОШЕ:** — Възносити дары Бу. Изб. 1073 г. Христосъ по всѣ дни собою жартувъ Богу Отцю за грѣшникы възносилъ. Кир. Тур. о чир. чин. 108.

— Вынѣся гласть (др. пер. крича). Никон. Панд. 30.

— Вѣздвиженны стага крѣта. заотур. про гла. ζ. Въ-посите Га. Га нашего. Остр. св. 219.

**ВЪЗНОСИТЕСЯ:** — Възношашеся на небо (ναυσιλιάζειν). Лук. XXIV. 51. Остр. ев. На ўа же възноситься въ акъ и ласт. Изб. 1073 г. Принопенны възноситета (ναυσιρέσται, offeritur). Efsp. Крм. Трна. пос.

— Высъ въноситѣ стъбрішьтесь (6 οὐσια ἀρχηγὴ). Лук. XVIII. 11. Остр. св. Не въносите въ ертии нашемъ отнѣдь ии о немъ же (ρρη ἀπαρχηθύειν). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗНОСЛИВЬИ** — inlatus, падутый, надменный (Амф.): — Възноситъ виши (τετορευθύειν). Панд. Акн. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЗНОШЕНИЕ:** — Отт. возношенна хлѣба и чайна пригати (ναυσιλιάζειν, offerendo). Efsp. Крм. Акн. 2. Воньмѣтъ егъ възношникъ миромъ приноситъ (ναυσιγράφη). Сир. Тар. XII в. 13.

— Просоюра кинда болѣи яже и възношенны на-рѣчетѣса за илѣ жинѣя яе и ὥ житна пынѣдѣнны. Уст. по 1193 г. 228. — См. АНАФОРА.

367

ВЪ — ВЪ

368

— По възношению епha (xaxtă την ἵναφοράν, ad sugge-
stionem). Ефр. Крм. Крв. 100.

— надменность, ἐπαρσις: — Възношене. Панд. Ант.
ХІ в. (Амф.).

ВЪЗНОДИТИСТА: — Възноудивисеса възгъзосте на го-
руу (παραβιασάμενοι, vim facientes). Въз. I. 43. по сп.
XIV в.

ВЪЗНЬЗТИ, ВЪЗНЬЗВ: — Възньзъ (гойбуу) на трьсть
(περιφεις; въ нов. возложь). Мө. XXVII. 48. Остр. ев.;
Мр. XV. 36. Гал. ев. XIII в.

ВЪЗНЪГОВАТИ, ВЪЗНЪГВЮ: — нѣжно воспитать (В.). —
Се бо есть, юже Оцъ възлюби и Снѣ вита въ не и
Стѣи Дѣ въ възнѣгова. Сбор. XIII в. (Лаар. 41).

ВЪЗНАТИ: — Не буду мн възнати рукъ на брата
свокго старѣншаго. Пов. бр. л. 6523 г.

ВЪЗОВИДЭТИ, ВЪЗОВИЖЗ: — Повелѣнок достоить ко-
муждо своклѣ правдѣ взобидѣти. Ю. митр. Прав.

ВЪЗОВРЭТИ — см. ВЪЗВРЭТИ.

ВЪЗОИТИ — см. ВЪЗИТИ.

ВЪЗОПИТИ — см. ВЪЗПИТИ.

ВЪЗОРАТИ, ВЪЗОРЮ: — Яко же бо се нѣкто землю
разорить, дроугыи не насѣть, нии же пожінать,
и ладать пицю бескуну, тако и сь. łyць бо сего Во-
лодимеръ взора. и оумачи рекше кршѣньемъ просвѣ-
тивъ. Пов. бр. л. 6545 г.

ВЪЗОРИСТЪИ — insignis (М.): — Взористъ бывае
въ вратѣхъ можь еа. Пересел. л. 6488 г.

ВЪЗОРОЕК — борасія: — Слѣпо зъломь възорокомъ. Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.).

ВЪЗОРЪ = ВОЗРЪ — взглядъ: — И въложиша ся взоръ
очю своею (брάσει ὁδραλλῶν, aspectu oculorum). Ιεσ.
XXIII. 16. Женскіи бо възоръ стрѣла естъ ладо-
вита (óψς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Възоръ его акъ
възоръ англіскъ (брарасіи). Гр. Наз. ΧΙ Β. 325. Просвѣ-
тимъ очи да право гладакмь, ни да никокго же обли-
ченигъ блѣждна. да не носимъ въ себѣ отъ любивааго
възора (эξα). т. ж. 136. Гладаи взора и лица его и
смѣсла егъ. Пов. бр. л. 6479 г. Непоколѣблѣкмъ ωбра-
зъмь п възоръмь. Жит. Θεο. Ст. 50.

— видъ, образъ: — Добра балше взоромь (καλλὴ τῇ ὄψει,
speciosa aspectu). Быт. XXIV. 16. по сп. XIV в. Егип-
тяныи не възору ли юсифову въсхотѣ скрѣб и до
смерти въведе. Як. посл. Дм. п. 1078 г. Елень бѣ...
чюденъ взоръ имоущи въ женахъ (φοβερὸν θέαμα).
Ю. Мал. Хрон. Личнаго взора дѣля (въ Греч. иѣтъ).
Жит. Андр. Юр. 2.

— Будеши тамо во взоръ притчюю (ἐν αἰνίγματι καὶ
παραβολῆ, in aenigma). Въз. XXVIII. 37. по сп.
XIV в.

— Бѣ кдинъ свѣсть помышленыя чѣвкацалъ. бѣси же
не свѣдають ничтоже. суть бо немощни и худи взо-
ромь. Яко и се скажемъ ω взорѣ ихъ. и ω мраченьи
ихъ. Пов. бр. л. 6579 г.

ВЪЗОРЪНЪИ — видный: — Взоренъ бывае во вра-
тѣхъ мужъ егъ. внегда аще садеть на сонмищи съ
стапи и съ жители земли. Пов. бр. л. 6488 г. Истргано

въ невидимы δды красны и взорны (ήδιστα). Жит.
Андр. Юр. 155.

ВЪЗОСТРИТИ = ВЪЗООСТРИТИ, ВЪЗОСТРЮ — по-
ощрять, возбуждать: — (Св. Писаніе) сердце на добро-
дѣтелі възостоять. Кир. Тур. Притч. о чел. душ.
132. И тако взостри Свєволода на Изаслава. Пов. бр. л.
6581 г.

ВЪЗОСТРИТИСТА — возбудиться: — Андреи же то слы-
шавъ... възострися на рать и бысть готовъ. Ип. л.
6682 г.

ВЪЗОЩРЕНИЕ — ξρις, ссора: — Георг. Ам. 238.

ВЪЗОЩРИТИ, ВЪЗОЩРЮ: — Възощренъ (παρωστύνθη).
Георг. Ам. 62.

ВЪЗОЪЖЗИИ — прилаг. отъ възбѣздѣ: — Взѣжжого
корму горожане и становые люди намѣстникомъ на-
шимъ что кто принесетъ, то имъ взяти. Уст. Бъл. гр.
1488 г.

ВЪЗОЪЗДЪ — см. ВЪЗОЪЖЗЕИИ.

ВЪЗПИТИ — см. ВЪЗПИПИТИ.

ВЪЗРАДОВАТИ — см. ВЪЗРАДОВАТИСТА.

ВЪЗРАДОВАТИСТА = ВЪЗДРАДОВАТИСТА, ВЪЗРАДЮ-
СТА: — Въздрадоваса доухъмъ Иіс (ήγαλλιάσατο, ex-
sultavit). Лук. Х. 21. Остр. ев. Възвеселити же са и
въздрадовати подобааше (χαρηναι, gaudere). Лук. XV.
32. т. ж. И видѣ и въздрадоваса. Изб. 1073 г. Воз-
радуися възвеселися. Илар. Зак. Благ. Възрадоватися
радостю великою. Новг. І л. Възрадуемся и възвесе-
лимся. Кир. Тур. 17. Въздрадоваша бо ся... ученицы
видѣвѣше Господа. т. ж. 24.

ВЪЗРАЖАТИ — см. ВЪЗДРАЖАТИ.

ВЪЗРАЗИТИ — см. ВЪЗДРАЗИТИ.

ВЪЗРАКЪ — см. ВОЗРАКЪ.

ВЪЗРАСТАТИ, ВЪЗРАСТАЮ: — Възрастаютъ и расхо-
дятся по земли. Ип. л. 6622 г.

ВЪЗРАСТИ = ВЪЗДРАСТИ, ВЪЗРАСТЪ — возрасти: —
Възрасте и бысть въ дрѣво велико (ηῦξησε). Лук. XIII.
19. Остр. ев. Върастъ и укрѣнѣвъ отъ дѣйскыя мла-
дости. Илар. Зак. Благ. Да поглѣби страсти. потому же
трѣзвисна да не възрастоуть. Изб. 1073 г. Въздражь
шал ереси. Пат. Син. ХІ в. 295. Възрастышал ереси
(obortae, ἐκφυείσας). Ефр. Крм. Конст. посл. Нѣкымъ
бѣдамъ въздрастащемъ (вм. възрастышемъ? ortae,
ἀναρομένων). т. ж. Крв. 76. Търнпнк и въячцъ въз-
драстеть на неи. Нест. Жит. Θεο. З. Въ кдинъ ча
възрасте нога кго и бѣ лако и другац. Нест. Бор.
Гл. 48. Възрастуть древа. Кир. Тур. 101. Спаде туча,
и в тони тучи спаде вѣверица млада... и възрастыши
и расходится по земли. Ип. л. 6622 г.

ВЪЗРАСТИТИ = ВЪЗДРАСТИТИ, ВЪЗРАЩД — воз-
растить, увеличить: — Масло мало на множество въз-
дари. Изб. 1073 г. Въздарици число апъльское новыи
апълъ (ηῦξησε, auxit). Гр. Нис. Мин. Чет. февр. 122.
— Въспитанъ и възращенъ (αὐξηθέντα). Ефр. Крм.
Крв. 54.

ВЪЗРАСТЬ = ВЪЗДРАСТЬ — ростъ: — Бѣ же Рости-
славъ можь добъ. ратенъ. взрастомъ же лѣпъ и кра-

369

ВЪЗ — ВЪЗ

семь лицемъ. Пов. бр. л. 6573 г. И дрєво бо не въз-  
раста ради высока и листвіа, но плода ради хвалимо  
бывасть. Кир. Тур. посл. Вас. 126. Великъ въздра-  
стомъ. Прол. XIII в. 185.

— возрастъ: — Бѣваемо по всемою въздрастою (διὰ
πάσχης ἥλικίας). Папл. Ант. ХІ в. (Амф.). Хвалу воздала
Тριμ въ бѣкъствѣ. юже покъ высіакѣмъ въздрастъ.
юнъ и старъ. свопь разоумомъ. Конст. Бол. поуч.
ХІІ в. Юнъ возрастъ пмѣю, а старъ смѣсломъ. Сл.
Дан. Зат.

— зрѣлый возрастъ: — Самъ въздрастъ пмать. самъ о
себѣ да гдѣть (ήλικίαν). Ιο. ΙΧ. 21. Остр. ев. Сп бо ў
възраста бѣжная (Ольга пскаше мдѣртью все въ
свѣтѣ семь. Пов. бр. л. 6163 г. Кормаці ей своемо
до мужества его и до взраста его. т. ж. И всѣ зраци
его тако с лесзна плакахуса. о добродороднемъ телесѣ и
чѣнѣмъ разумѣ възраста его. Иак. Бор. Гл. 65. —
Въздрасть оуности мокія (такъ назвалъ Борпъ сво-
его отца). Нест. Бор. Гл. 62.

— взрослые люди: — Подвѣжеса народъ вьсь и възд-
растъ вьсь (ήλικία). Гр. Наз. ΧΙ в. 71.

ВЪЗРАСТЬ = ВЪЗДРАСТЬ = ВОЗРАСТЬ — возрастъ: —
— Отъ младѣна въздрасти (άπό νηπίας ἥλικίας, actate).
Ефр. Крм. LXXXVII. 2; т. ж. Кρω. 54. Преже Ἰ. τῆς
свокія въздрасти. Уст. Крм. 79. Оуношьскоею пмѣя
въздрасть. Стихир. ХІІ в. Оуностыны ради възра-
сти. Прол. XV в. февр. 12. И допѣдъ мужьскыя воз-
расти. т. ж.

ВЪЗРАТИТИСЛА (В.) — начать войну: — Възратятся
на ны (πολεμήσουσιν). Ис. XXX. 32. по сп. XV в. — См.
ВЪНРАТИТИСЛА.

ВЪЗРАЧИТИСЛА, ВЪЗРАЧЪСЛА — получить образъ: —
Существо възрачнѣшее п видотворившееся (εὐμ.ροφρ-
θείσα καὶ εἰδοποιηθείσα, formata et specificata). Іо. екс.
Бои. (В.).

ВЪЗРАЧЬНѣЙИ = ВЪЗДРАЧЬНѣЙИ = εὐποτός: — Въз-
рачны отрокы и отроковица... сдѣлѣмъ образомъ
и постриженныхъ... поставп (царпца Савская) предъ
пимъ (предъ Соломономъ). Георг. Ам. 96.

— ἐπιφανής, Επιφανής, прозваніе Антіоха IV, цари Си-
рийскаго, и Птоломея V, царя Египетскаго: — Третіе
таже при Антишѣ възрачнѣмъ. Георг. Ам. 182. Пто-
ломсі възрачныі. т. ж. 191.

ВЪЗРАЩАТИ — см. ВЪЗДРАЩАТИ.

ВЪЗРАЩЕНИЕК — см. ВЪЗДРАЩЕНИЕК.

ВЪЗРЕВНОВАТИ = ВЪЗРЬВНОВАТИ = ВЪЗДРЬВНО-
ВАТИ, ВЪЗРЕВНЬЮ: — Взревнова Рахиль сестрѣ
(εἴζηλωσεν, invidit). Быт. XXX. 1. по сп. XIV в. Мужь
взревнуть еи (ζηλώση, zelet). Чис. V. 14. по сп. XIV в.
Възревнуть окомъ брату (βασκανεῖ, fascinabit). Вмъ.
XXVIII. 54. по сп. XIV в. Безумнаго облапчилъ въз-
ненавидить та; тако и си възревноваша и не послу-
шаша его. Лавр. л. 6694 г.

— Въздръвьновахъ о Икруосаліймѣ. и ш Сищнѣ. рьвь-
ниемъ великъмь. Изъз. 1073 г. 99.

ВЪЗРИТИ — см. ВОЗРИТИ.

370

ВЪЗРОПТАТИ, ВЪЗРОШЬЮ: — И посемъ паки возропта
на Мопѣя. Пов. бр. л. 6494 г.

ВЪЗРЪЧАТИСЛА = ВЪЗДРЪЧАТИСЛА, ВЪЗРЪЧАЮСЛА —
падать: — Изнемогаю и въздроучаюса (πίπτειν). Георг.
Ам. 295. — Аще кто възрѣчаетсَا достой ли дати при-
частіе (падастъ въ падучей болѣзни). Отв. Аще не
минетсَا. твَا при смерти. Дуб. Сб. XVI в. 106. Прав.
св. о. — См. ВЪЗРЮЧАТИСЛА.

ВЪЗРЭТИ, ВЪЗРЮ — см. ВЪЗЗРЭТИ.

ВЪЗРЭТИТА, ВЪЗРЭЮ: — Възрѣбем крѣпляхъся (ἀντω-
θουντες ἐκραταιοῦντο). Жит. Андр. Юр. XVII. 76. —
Ср. Рѣати.

ВЪЗРЮТИ = ВЪЗДРЮТИ: — Быкъ оусе и въздрютъ
велими (εὐθύς ὁ ταῦρος μυχτημὸν ἀποτελέσας μέγαν).  
Георг. Ам. 215. Въздрютъ тако волъ (βρύξας, rugiens).  
Жит. Вас. Мин. Чет. февр. 118.

— Земля възрѣю зѣю за 7 дни и троусъ вели бысть
по всемою мироу (εὐμυχῆστο). Георг. Ам. 254.

ВЪЗРИЮТИСЛА — se praecipitare: — Възрютъся вне-
запу лиць. Ефр. Сир. 1377 г. (В.).

ВЪЗРИЮЧАТИСЛА = ВЪЗДРЮЧАТИСЛА, ВЪЗРИЮЧАЮ-
СЛА — падать: — Отъ исписанія нѣкопхъ словесъ,
имяшѣть страсть рюмою шибѣнъ въздрючашѣть бо ся.
Георг. Ам. 295. — Аже то, рече, взрючаються, дати ли
томуу причасть? оли, рече, при смерти (падаетъ отъ
удара, отъ падучей болѣзни). Вопр. Кир. Аще ся кто
воздрючаетъ, дати ли причастие. Вопр. Θεον. (Соф.
Крм. XVI в.).

— Въздрючаюшапаса въ врѣмена лоуньная (σεληνιαζο-
μένος). Μθ. IV. 24. Мст. св. д. 1117 г.

— Ср. ВЪЗРЪЧАТИСЛА.

ВЪЗРАДДНѣЙИ — поднятый вверхъ, высокій: — Вѣжди
въздрадне (τὰ ὀρδύδα ὑψηλὰ). Прол. ион. 29. (В.).

ВЪЗО... (= въз с) — см. ВЪС...

ВЪЗВГЛИТИСЛА — ἀνθρακοσθαι: — Мучитель же... злѣ
по колѣнома възглливъся и ωρгнемъ сильнымъ и
ракеженіемъ одержимъ въ Аркадни градъ възвра-
тися (ἀνθρακωθεῖς). Георг. Ам. 316.

ВЪЗВМѣТИ — Чтѣть дондѣже възоумѣть все. Прав.
митр. Кир.

ВЪЗВНІТИСЛА — νεωτερίζειν: — Възоунися Елладская
земля (ἐνεωτέρισεν). Аласкандρ. 26.

ВЪЗВНШИНА — utilitas: — К спм же оучит. ико не
хотѣвші ини единомо же възгншнѣ пріати ὦ біго-
даніа болши моуцѣ предает вѣкѣ въ причествіе
втораго дни (πρὸς δέ γε τούτοις διδάσκει ὥς τούς ὄνησιν
οὐδεμάνις ἐκ τῆς εὐεργεσίας...). Псалт. толк. Θεодорит.
л. 18.

ВЪЗВПИТИ, ВЪЗВПИЮ — clamare: — Възоупіи. Ю. Злат.
Быт. XV в. (Оп. II. 1. 53).

ВЪЗВСТИТИ, ВЪЗВЩЮ — заткнуть ротъ, заставить мол-
чать: — Тако и ты възможеши Жидовина възжстити
(ἐπιστομίζιστο, os occludere). Марпар. 1530 г. (В.).

ВЪЗВСТІТИСЛА — возбудиться, желать: — Множикею
възоустихъса припит кѣ вамъ. и възбранкнѣ быхъ
доселѣ (προεθέμην). Апост. посл. по сп. 1220 г. Рим. І.

24

371

ВЪЗ — ВЪЗ

12. Възоустимса сами даждъ не смръкнетса (διαναστή-
σωμεν ἐκχυτούς, excitemus nos ipsos). Златостр. 23.

ВЪЗВЪЩАТИ = ВЪЗВЪШТАТИ, ВЪЗВЪЩАЮ: — Похоти
възоунитахъ различными примышлян. Изб. 1073 г. 57.

ВЪЗВЪЩАТИСЯ = ВЪЗВЪШТАТИСЯ: — Дніа часто възоунитася нравъ любосластию... вълаганъ. Изб. 1073 г.
Вранитаго ныяти съмене не имы. възоунитакъ бо
са тѣмъ сже си с на съкоупленнія щ набѣдѣлъ. т. ме.

ВЪЗВЪЩЕНИЕ = ВЪЗВЪШТЕНИЕ: — Отъ възоуншетыя
же злія. чѣнъ (ἐξ ὁποβολῆς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ВЪЗЪ = ВОЗЪ — предл. требующій винительнаго па-
деска — pro, in, super, за, вмѣсто: — Прияхомъ благо-
дати. въ: благодать (άντι). Ιο. Ι. 16. Остр. ев. Не можемъ
ти ἀνθυματι зла въ добро (άντεπειν κακὸν καλὸν). Вым.
ΧΧΙV. 50 по сп. XIV в. Почто въздасте зло въз добро
(άντι: κακῶν, pro bonis). т. ж. XLIV. 4. по сп. XIV в.
Выдадахоу мин. лылаа въз добраа (κακὰ ἀντὶ ἀγαθῶν). Панд. Ант. ХІ в. 262 л. Вътдань ли са въз добро зло.
Изб. 1073 г. 188. Тако и ти повелѣно есть зло въз
зло щдати. Жит. Харл. 5. Мин. Чет. февр. 104.

— по, на: — (Песекъ) въз' краи мора (παρὰ τὸ χελος
τῆς Ἀχλισσῆς). Евр. ХІ. 12.

— пъз' за: — Възъ гнѣвы постависта игоюмена Архилла
(ulcисcentes). Жит. Ник. Студ. Мин. Чет. февр. 64.

— въ верхъ по: — Въз Доунан въпоутное шестые твора
въ разбонинкъ въпаде. Жит. Влас. 2. Мин. Чет. февр.
24. По полю ити все подлѣ юрдаа въз водѣ лицъ олна
до верха юрданова. Дан. иг. (В.).

Выраженія, сложныя съ предл. възъ, см. при тѣхъ
словахъ, съ которыми онъ соединенъ.

— Ср. Лит. už — за, вмѣсто, съ зади, Др.-Чеш. vz (vz
ves svět. Stitny. 235. 15).

— Панисаніе предлога възъ измѣнялось подъ влѣяніемъ
выговора въ зависимости отъ звука, за нимъ слѣдо-
домшавшаго; особенно замѣчасется это въ словахъ слож-
ныхъ. Употреблялись слѣдующіе способы написанія:

1) въз — передъ гласными и передъ согласными острыйми: — въз опать, въз благодать, възнакъ.

2) възд — передъ р часто: въздрасть, въздрадоватися.

3) въж — передъ д иногда: Црквьныі же чинъ
сне ксть. зміи д ка'зміи въжь двѣ агносмѣ, а лѣтѣ
двѣ ка'змѣ аглосма кдина. Корм. ХІІІв. (В.).

4) въжд — иногда передъ ж, такъ что это ж пропада-
до: — въждадатися, въжделаникъ.

5) въс — передъ согласными тупыми: — Въс кок благо
поности кмоу Бѣ воқвати на родъ чѣвчекъи. Сбор.
Троиц. XIIв. Вопр. Ант. 189. Въ паръ водѣ согрѣв-
писал. Мпр. Праведн. XIV в. 348.

6) въщ — иногда вмѣсто въсч (= въз ч): — въщалати
(= въсчалати), въщюдитися (= въсчюдитися).

7) въ — передъ ж, з, с, ч, ш: — въжелѣти, възавидѣти,
въславити, въюдитися, въшмѣти.

ВЪЗВЪВНДИ — см. ВЪЗВЪВНДТИ.

ВЪЗВЪВЪСНДИ — см. ВЪЗВЪВЪСНДИ.

ВЪЗЪВАНИЕ = ВЪЗВАНИЕ — ἀνάλησις: — Възъва-
ник на дѣло виноградьнок. Изб. 1073 г. Въздѣхания,

възъваннія пакъ. Гр. Наз. ХІ в. 102. Се възваніе гависа
намъ. Мин. Мар. 25.

ВЪЗЪВТАТИ = ВЪЗВАТИ, ВЪЗОВЪ — позвать: — Отъ
Егупіта възъвахъ снѣ мои (ἐκάλεσσ). Мв. II. 15. Остр.
ев. Възъва моужа того. Изб. 1073 г. Лазаря изъ гроба
възва. Кир. Тур. 4.

— воскликнуть: — Възъва же въ црквн оуча Истѣ и
глѣа (ἐχρηχεν). Ιο. VII. 28. Остр. ев. Гласъмь великъмь
възъва. Лазаре гради вънъ. Ю. ХІ. 43. т. ж. Възъва
и рече аттѣа. Изб. 1073 г. Съ Логтиномъ възвахомъ:
въ истину Сынѣ Божіи еси ты. Кир. Тур. 17.

ВЪЗЪГЛАВИЦЕ — см. ВЪЗГЛАВИЦЕ.

ВЪЗЪГНѣТИТИ — см. ВЪЗГНѣТИТИ.

ВЪЗЪМѣТЪНЬИ — см. ВЪЗМѣТЪНЬИ.

ВЪЗЪНИКНѣТИ — см. ВЪЗНИКНѣТИ.

ВЪЗЪПТИ = ВЪСПТИ = ВЪЗОПТИ, ВЪЗЪПИЮ — воскликнуть: — Възъпивъ гласъмь великъмь (χρηχας). Мв. XXVII. 50. Остр. ев. Понеже не воспіла (δη οὐχ ἐρωπσεν, quia non clamavit). Втъ. XXII. 24 по сп. XIV в. И възъпившѣе великъмь гласъмь въспла- каша. Изб. 1073 г. Пъванте чада и възъпините къ Бу. т. ж. И возпи Монесѣи къ Бу. Пов. ср. л. 6494 г. Они же ὥвергъше страхъ, въставшъ возпиша: Гй по- милии. Нест. Бор. Гл. 41. И си слѣшавъ бѣжнѣи и възопи плачемь горькомъ и печалию сердечною. Як. Бор. Гл. 85. Побѣдною пѣ поюща, възпопьюща, възъяввающа и гйіща (βοῦντα). Служ. Варл. ХІІ в. 14. Яко человѣкъ възпіавъ, испусти духъ. Кир. Тур. 10. Черниговныі въспита къ Всеволоду: ты надѣшися бѣжати в Половѣ, а волость свою погубиши. Ип. л. 6647 г. С страха хотя въспити (= возъпити; ἀνα- κρέξαι). Жит. Андр. Юр. 73.

ВЪЗЪПНИК: — Мѣного сътворити възъпѣнакъ (πολ-
λὴν τὴν καταβοὴν, exclamationem). Efgr. Крм. 220.

ВЪЗЪВХАТИ, ВЪЗЪВЪД: — Възѣди въ глажбинъ и
въместъте мрѣжа ваша въ ловпѣх (ἐπανάγαγε). Лук.
V. 4. Остр. ев. И се внезапу възъѣхаша трик мужи
на дворъ кіа в бѣлахъ ризпѣхъ. Нест. Бор. Гл. 49.

ВЪЗЪЯРТИ = ВОЗЪЯРТИ, ВЪЗЪЯРЮ: — Князь Ми-
хана возъярити на царя Василья. Никон. л. VIII. 124.

ВЪЗЪЯРТИСЯ, — разъяриться: — Възъярившѣ ся зѣю
(ἐθυρώθη). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.); Кир. Тур. 62.
Народъ възъярившѣ е на того рыбніка, домъ его роз-
грабиши... И пакы възъярившѣ е акы піани... много
разграбѣ ша домовъ боярѣ скыхъ. Новы. І л. 6926 г.

ВЪЗЪЯВИСЯ — ветревожиться (В.): — Да са възыблють
звѣріе (σαλευθήσαν τὰ θηρία, moveantur). Дан. IV. 11.

ВЪЗЪЯВАТИ, ВЪЗЪЯВАЮ — называть: — Вѣлѣкъмъ и
възъявахоу (ἐχλουν, vocaretur). Пат. Сик. ХІ в. 233.

— созывать: — Моускинскоюоумоу съгласию възъя-
вающю люди (συγκαλουμένης). Ирм. о. 1250 г.

— воскликать: — Побѣдною пѣ поюща, възпопьюща,
възъяввающа, гйіща (κεχραγότα). Служ. Варл. ХІІ в. 14.

ВЪЗЪЯВИСЯ: — Андрѣви же на двое будущу, овогда
взывающуся, королевъ есмь, овогда же Татарскымь.
Ип. л. 6763 г.

372

373

ВЪЗ — ВЪИ

ВЪЗЪИГРАТИ — см. ВЪЗИГРАТИ.

ВЪЗЪИРЪ — см. ВОЗЪИРЪ.

ВЪЗЪИСКАНИЕ — см. ВЪЗИСКАНИЕ.

ВЪЗЪИСКАТИ — см. ВЪЗИСКАТИ.

ВЪЗЪРЪТИ — ВОЗЪРТИ, ВЪЗРЮ: — Възърште на пътица небесныя (ερωδεύτε). Μο. VI. 26. Остр. ος. Възършать на нь къе же прободоша (σοφοντα). Ιο. ΧΙΧ. 37. Остр. ος. Възършъ вен на въстокъ. Изб. 1073 г. Кназь възършъ съ гнѣвомъ на Никона. Несм. Жит. Θεοδ. 7. Не возри на мя княже господине, яко волкъ на ягня, но возри на мя... аки мати на младенца. Сл. Дан. Зат. Мъ князь Семенъ... чинимъ знаменито симъ листомъ, кто на нь возрить или прочитать. Присяжн. гр. Сем. Лыг. Омъ. 1389 г.

ВЪЗЪРЪТИ на Бога — надъяться на Божію помощь. Ип. л.

— см. ВЗОЗРИТИ.

ВЪЗАТИ, ВЪЗЪМЪ = ВЗАТИ, ВОЗЪМЪ: — Възъмъ коник. прободе кмоу ребра (λαφών). Μο. XXVII. 50. Остр. ος. Приде потопъ и възать въса. Μο. XXIV. 39. т. ж. Въза Γι' Б'Б'. Изб. 1073 г. Играсть възмисне псалтиρю. т. ж. (Игорь) возземавъ дань понде въ градъ свои. Пов. бр. л. 6453 г. Аже кто възмѣть два рѣза тъ то взяти исто. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Том же л'. гонихъ по Половьихъ за Хоролъ. иже Гороншъ взаша... Поуч. Влад. Мон. Много попоустина облахъ пхъ. а города не вътъаша ни одіного. Нов. І л. 6653 г. И видѣвъ Господь грѣдынъ его умъ, възметъ отъ него талантъ. Кир. Тур. Прити. о чел. душ. 133. Иѣти игоуменой святей Богородици из Онътонова манастыря взять моу полъ гривне серебра. Грам. кн. Всевол. д. 1136 г. Возьма мьздоу. Смоз. гр. п. 1230 г. Вземъ рыба пожре. Сл. Дан. Зат. Възмѣть дасть сопѣльникоу сребрьници. Жит. Ниф. XIII в. 124. Магушь король взя Орѣховецъ на Спасовѣ день; Авраама же и Кузму и иныхъ бояръ 8 взялъ к себѣ, а иныхъ всѣхъ пустылъ. Нов. І л. 6856 г. (по Ак. сп.). А на татіи. и на разбопшики же, чего пестецъ не возметъ ино и князю продажа не взати. Псков. суд. грам. Аже снѣ ўда или мѣръ не скормить до смерти, а пондетъ из домъ части смѣ не взать. т. ж.

ВЪЗАТИ правдъ: — Шьдъ свою правдоу възмоуть. Мир. грам. Нов. 1199 г.

ВЪЗАТИ стмърть: — И слѣзъ с кона посмѣнѣса река. Ш' сего ли лѣба смрть мѣнъ взати. Пов. бр. л. 6420 г. (по Ип. сп.).

ВЪЗАТИ день — провести, встрѣтить день: — Взялъ семи Великъ день. Аван. Никит. Вземъ Нетровъ день на Москвѣ. Соф. ор. 6959 г.

ВЪЗАТИ рѣкъ — поднять руку: — Он же к нимъ. Швѣцова не буди ми взати рукъ на брата своікго ксе же п на старѣнна мене. къе же бѣхъ имѣлъ акъ ода. Як. Бор. И. л. 67.

ВЪЗАТИ рать — начатъ войну, възати распра — завести ссору: — Рать възметъ. Изб. 1073 г. Воло-

димеръ же нача размѣшліати река. Аще саду на столѣ ша своікго. то има рать съ Стополою взати. Пов. бр. л. 6601 г. Взласта межи собою распра. и которы. т. ж.

ВЪЗАТИ радъ — заключить договоръ: — (Мстиславъ) възма радъ съ братью. Ип. л. 6677 г.

ВЪЗАТИ любовь — заключить мпръ: — А будетъ намъ, брате, взять любовь съ Витовтомъ или съ Литвою, и намъ, брате, безъ тобе любви не взать, ни безъ твоихъ дѣтеп. Дог. гр. в. к. Вас. Дм. д. 1399 г.

— Възяхъ княгы чисти (начатъ читать, ёдъзюν ἀνχ-γνῶσι, аperui librum). Пат. Син. ХІ в. 70.

ВЪЗАТИКИ: — Да не боудеть роука твоя прострѣта на вызатне (εἰς τὸ λαλεῖν). Панд. Акм. ХІ в. (Амф.).

— И тако бѣ възлати Црѣ гра велик(аг)р. Нов. І л. 6712 г. Приде местеръ съ Нѣмці къ Полотску на взятье .. и откидоша, а града не вземше. Псков. І л. 6890 г. А что князь Миханло товаръ порубилъ братьи нашей до Новоторьского взятъя, а того товара весь Новъгородъ вельѣлъ Юрію и Якиму отступинѣся. Дог. гр. Нов. съ в. к. Тв. Мих. 1375 г.

— γυμος, connubium: — Възятык. Ю. ск. Бог. 166 об.

ВЪЗАТИСТА — быть отнятымъ, унчотженнымъ: — Хоулкникъ да възьметъся отъ васъ. Изб. 1073 г. Да възьметъся зависть добрая шоуляюще. Жит. Θεοδ. Ст. 161. Бяше великъ и любъ пожаръ... а хто что вынессъ, пани на поле, пани на огороды... то все помлянемъ взялося. Нов. І л. 6848 г. (по Ак. сп.).

ВЪЗАТИСТА — ἐπιχρήσειν, generum fœgi, склѣтаться затемъ (В.): — Възятыця црію. Цар. 1. XVIII. 22 по сп. XVI в. Възятытіся црію. т. ж. 23.

ВЪЗАТИКА — то, что должно быть взліто: — А се мон взятки: взяти ми на своемъ убоицѣ... полтора рубля. Дух. Панкр. Чен. 1482 г.

ВЪЗИВЪЩЕНИЕ — παρχγελίκα, mandatum: — Конецъ же въизвѣщенію (въ др. м. слово παρχγελίκα переведено — запорученіе, а ἀνα παρχγελίκης — да запретини). Тим. 1. І. 5.

ВЪИЗНѣТЬ (?): — Въ срѣда же не смѣти въизнѣть (начунѣть) из оустъ плакати. Ос. 7 б. Уп.

ВЪИМЕНИТИ = ВОИМЕНИТИ — ἐπονοράζειν: — Въименити имя его (ut annominatur, ἐπονοράζσι; др. сп. во-плянити). Втъ. XII. 5. по сп. XIV в.

ВЪИМЕНОВАТИ, ВЪИМЕНЬЮ: — Побѣдны въименовати. Жит. Θεοδ. Ст. 79.

ВЪИМЕНОВАТИСТА = ВОИМЕНОВАТИСТА: — Како во-именовася Кіевъ. Соф. бр. І. 10.

ВЪИМЕНОМЪСТЬСТВО = ВЪИМЕНИМЪСТЬСТВО: — Творѣчстии образія сежь. Ἀρ. ἀ пословікъ. Ἀρ. πρώводъ... Ἀρ. въименомъсѣтство. Ἀρ. отъименикъ. Ἀρ. вѣспатословікъ... Изб. 1073 г. Въименемъсѣтство кѣты. рѣчъ съ прилогъи пани съ знаменіи. само то истокъ обавлалася има (ἀντονομαζίκα). т. ж. 239.

ВЪИНА — см. ВОИНА.

ВЪИН = semper, всегда: — Видать въиню лице ода мокго. Изб. 1073 г. Прѣбывати въиню (εἰς τὸ δυνη-

24*

374

375

ВЪ И — ВЪ БЕ

хёє). Ефр. Крм. Трул. 49. Не тъкмо на връма и, и въиноу (διγνεκώς, perpetuo, Р. бес престани). т. ж.
LXXXVII. 14.

— всюду: — Оустрой въину и тако оукраси добръ яко не могу сказати оного оухъщ(ре)нна по дъстотаннно доволенъ. Як. Бор. Гл. 142.

— см. воинъ, въинъ, въинъ.

**ВЪИНЪХОМЬ (?):** — Въпинухомъ за Христа дътша (духомъ). Мин. Празд. ХІІ в.

**ВЪИНЪ — см. ВОИНЪ.**

**ВЪИНЬНЪИ** — постоянный: — Сь бо родъ рече молодько въиньною и върою ст. постомъ исходить (εἰκτενής). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪИТИ, ВЪИДЪ = ВОТИ, ВОЙДЪ** — войдти: — Въ-пъдъ же ζη· (εἰσελθών). Мъ. XXII. 11. Остр. ев. А выгонци Галичкыя придоша по Диънру и въидоша в море. Ип. л. 6732 г. — А что Олексъ Петровичъ вёшъ въ коромолу. Дог. гр. 1340 г. Вшолъ въ каково дѣло. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. — См. ВОТИ.

**ВЪЕКАЛЪІВАНЪИ:** — Пуговки вкалываны. Паат. Бор. Оед. Год. 1589 г.

**ВЪЕКАДЕА:** — Образъ. Спасовъ обложень со вкладками, пелена жемчюгомъ, сажена съ дробницами. Рад. зап. 1542 г.

**ВЪЕКАДЪ** — вкладъ: — А хто хочетъ въ коупѣство вложится... дастъ коупцемъ пошлымъ вкладою пятдесятъ грівенъ серебра, а тысяцкомоу союкно ипскре. Грам. кн. Всевол. д. 1136 г. А пошлымъ, коупцемъ ити имъ щинюю и вкладомъ. т. ж.

**ВЪЕКАЛАСТИСІА:** — Въ недѣлю же седлмую святыхъ отецъ вкладшеся въ корабль на усть Дона рѣки подъ градомъ Азовымъ. Ин. пут. 1392 г.

**ВЪЕКОЛНИТІСІА** — ἐντυγχνέντεν: — Егда въклоніліса въ прывал словеса Содомыска и віжджя огнь. Гр. Наз. XI в. 82.

**ВЪЕКЛчимок:** — Въклочимосе врема и обратъ, и чисма бывающе. Ю. екз. Бог. 189.

**ВЪЕКЛЮЧИМЪИ** — εὐδοκίμων: — Георг. Ам. 7.2.

**ВЪЕКЛЮЧИТИ, ВЪЕКЛЮЧЪ** — concludere: — Да не включать оубивша въ руцѣ кго (οὐ συνκλίσουσιν, non con- cludent). Гис. 'Нав. ХХ. 5. по сп. XIV—XV в.

**ВЪЕКЛЯЖИТИСІА** — см. ВОКЛЯЖИТИСІА.

**ВЪЕКОВАТИ, ВЪЕКЪЮ:** — И вкова въ ю (икону) боле триндесятъ гривент, золота, серебра и каменя драгаго и женчюга, и украсивъ ю постави въ церкви своен Володинери. Лавр. л. 6663 г. Въ неп же вковано святыхъ мoheni много. Ин. пут. 1392 г.

**ВЪЕКОПАТИ, ВЪЕКОПАЮ:** — Да въкопакть ю въ землю. Изв. 1073 г.

**ВЪЕКОПАТИСІА:** — Въкопахъса равно земли. Обр. Илаб. Мин. Чет. фсар. 270.

**ВЪЕКОРЕНИТИ, ВЪЕКОРЕНЮ** — ἀρχοῦν: — Аки дѣбъ въкоренѣ на земли. Ю. Злат. Ант. XVI в.

**ВЪЕКОРЕНИТИСІА** — ἀρχοῦσθαι: — Въкорениса завида въ срци Саоули. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Имъ же въ насъ въкорениса. Изв. 1073 г.

376

**ВЪЕКОРЕНИАТИСІА, ВЪЕКОРЕНИАЮСІА** — ἀρχοῦσθαι: — Въ срдце въкореніатися. Жит. Оед. Ст. 94.

**ВЪЕКРАЖЕМА (В.)** — ? — Створите ми въкражмоу со землѣ и помажете тѣло ея на щападенне власо. Пал. 1494 г.

**ВЪЕКАРИНИЦА** — окраина?

— паменованіе мѣстности: — Взялъ бяшеть у него село на Въкраинніи. Ип. л. 6790 г.

**ВЪЕКАРАСТИСІА** — прокрасться: — И не бѣ лзѣ вкрастиса в градъ множествомъ вои ратніе (=украстися). Пов. вр. л. 6601 г.

**ВЪЕКРИЛЕНЪИ:** — Въкрилі на кѣсть и блаѣна. Изв. 1073г.

**ВЪЕКРИЛЬНИКЪ:** — (Восхвалите со мнои) пустыньны въкрилника. Гр. Паз. со толк. Пик. Ир. XIV в.

**ВЪЕКРЪВЕНЪИ:** — Въкръвено въ о прѣже вѣка. Изв. 1073 г.

**ВЪЕКВПИК:** — σύμπυχοι, conspiratio: — Въкоупик нестроннѣштъ. Ефр. Крм. Крь. 93.

**ВЪЕКВПИТИСІА** — συναλλάσσειν, совокупиться: — Аще съ оброученицею прѣже брака въкоупиться (συναλλάξειν, commercium habuerit). Ефр. Крм. Вас. 69.

**ВЪЕКВПИТИСІА:** — А кто будетъ вкупился въ ту землю въ томъ заводѣ, а тѣ знаютъ своихъ продавчовъ въ тыхъ кунахъ. Рад. Зап. п. 1314 г.

**ВЪЕКВП** — вмѣстъ: — Посадити вьса въкоупь (συμπόσια συμπόσια). Мр. VI. 39. Юр. ев. п. 1119 г. Въкоупь таджшта сърастъшаса вешнѣ (δρομιδιατοι), кидно видашта присно любѣвъ сама въ себѣ въкоупь възвраншташота (συνχυζάνοντες). Гр. Наз. ХІ в. 39.

**ВЪЕКВПИ** — simul, вмѣстъ: — Бѣахъ въкоупѣ Симонъ Петръ и Оома (μρού). Ю. XXI. 2. Остр. ев. И начала въкоупѣ отр.ришатиса въсъ (δρόμο μιζας). Лук. XIV. 18. т.ж. Въкоупѣ сѣдѣшемъ сѣдѣаше Петръ посрѣдъ ихъ (συγκλισίζοντα). Лук. XXII. 55. т.ж. Клико же въкоупѣ съставитиса не маготъ. Изв. 1073 г. И многіхъ словесті похваліша и (кротость же и смиреникъ) бѣгодородство же вкупѣ и великоумникъ. Як. Бор. Гл. 142. Въкоупѣ теккшѣ (συντέσειν). Гр. Наз. ХІ в. 120. Солнцю уже въсіявѣшіо вся въкупѣ жены съ мюмомъ... придоша. Кир. Тур. 36.

**ВЪЕКВПТИ, ВЪЕКВПЮ** — γανεσθαι: — Всье тѣ дѣнь не въксусни. Изв. 1073 г. Въсмъ бо щ дрѣва дасть женѣ кго, она же вкусинь подасть Адаму. Нест. Бор. Гл. 2. Почѣто не въксуси хлѣбъ, яже ти дахъ... понеже не бѣви мсне поушіала ма. да бѣхъ въкоуснѣ. сего ради не въксиспъ (διατί οὐ μετέλαβες ἐκ τῶν ἄρτων ὡν δεδωκά σοι... ἐπειδὴ οὖς εὐλόγησάς με, ἀποστέλλων καὶ ἀνετέλω, ἵνα μετελάβω, διὰ τοῦτο οὐ μετέλαβον; quare non comedisti panes... quia non benedixisti mihi... neque iussisti, ut cibum sumerem, idcirco non sumpsi). Пат. Син. ХІв. 71. Вкусымъ, братіе, животнаго брашна. Кир. Тур. 13.

— Не пматъ въкоусити стымрти (οὐ μὴ γεύσεται). Ю. VIII. 52. Остр. ев.

**ВЪЕКВСЪ** — вкусъ: — Вкусъ кго различень ї воня сладкѣи имѣла. Ефр. Сир. XIV в. (= оуксоусъ, по сп.

377

ВЪЕ — ВЪД

ХІІІ в.). Не познаюмъ вкуса хъѣбнаго (рапем поп
gustavimus). Жит. Онъвр. Мин. Чет. юн. 173. —
Въкоусъ въ гѣвхъ тъщійхъ. Жит. Пафі. Мин. Чет.
февр. 280.

— Въкоусъша горъкаго въкоуса. Прол. ХІІІ в. Тѣмже и жена заченіи горкыи вкусъ, и давніи мужевіи горкаго того же вкуса, отт. лѣсти непріязнены. Зак. Грец.

— Отъ древа възбраненаго вкуса. Кир. Тур. о черк. чин. Въкоусомъ дрѣвніншій непадохомъ не породы. Прол. ХІІІ в.

— варенѣе: — Творяше старецъ вкусъ малъ. Евф. Сир. ХІІІ в.

ВЪЕКСВѣРЬИ: — Небонъ и мы въкоусыншія човѣ-
ствѣмь сѣстѣвѣноуму хотѣнію поуждѣноумою на-
пълънкѣтъ. Ю. екз. Бог. 97. А иже ста напрічоютъ
въкоусынна творіштва извѣпомъ. тѣ. ж. 192.

ВЪЕКТАТИ, ВЪЕКТАЮ — Егда квутсемъ гумна и тѣ тѣка (εὐ τῷ συναγγελίᾳ cum collegeris). Втз. XVI. 13. по сл. XIV в.

ВЪЕКТЪ: — Комъко алыкъ оустропъ вкутъ (правителя, растогем, γαγούλενον). I. Сир. XVII. 14. (От. I. 83).

ВЪЕКШАТИ, ВЪЕКШАЮ — γενέθλια: — Христовы пречистыя кровѣ вкушающе спасаемся. Нлар. Зак. Блат. Почѣто бо не слоухомъ гладажмъ... а ноздрьми въкоушакмъ. Изб. 1073 г. Сего священаго нынѣ пріпмающе хѣба тако вкушаемъ, якоже и они хѣба небеснаго. Кир. Тур. 20.

ВЪЕКШЕНИЕ — вкусъ, одно изъ пяти чувствъ: — Слухтъ, очи, обоняние, вкушеніе, осязаніе. Кир. Тур. Посл. Бас. 118. (О вкушеніи... иже въ браннѣ и пшіи бывасть. Никиф. м. посл. Влад. Мон.)

— γενέθλια, вкусъ: — Не вѣсть медвѣя въкоупеніа. Панд. Анк. ХІ в. (Амф.). Горѣкъмь въкоупеніншіь грѣховніншія отт. Вѣ... отълѣчкаема прѣзрѣні. Гр. Наз. ХІ в. 11.

ВЪЕКШИВАТИ — вкупать: — Сна въкоупинати. Жит. Оед. Ст. 57.

ВЪЕКШЬ — вкусъ, одно изъ яяти чувствъ: — Но. ѣ. моу (човѣствию) еже сесть вкушь. Никиф. м. посл. Влад. Мон.

ВЪЕКНАЖИТИСЯ — см. ВОКНАЖИТИСЯ.

ВЪЕКІДАТИ, ВЪЕКІДАЮ — inicere: — Дажо же въ
испокінѣ чистъ, вкылажитъ кто. Прол. 1430 г. (В.).

ВЪЕКІНЯТСІЯ: — Вѣ бо раслаблѣ тѣ ломъ. тако не
моніи кму обратитиса на другую страну... многаджы
и червѣе въкънахуса подъ бедру кму. Пов. бр. л. 6582 г.

ВЪЕКІСНѣТНИ, ВЪЕКІСНѣ — ςομβόσθαι: — Подобно
кѣ (πρεσβυκ Βαβηκ) квасоу иже пропитнѣ жена,
скрѣті въ мѣнѣ трик сата. доньлеже въкъісе вѣса
(εἴζωρόθη). Лук. ХІІІ. 21. Остр. св.

ВЪЛААНИЕ — волненіе: — Вълаагло прилежаюцю и хо-
тацюю кораблю истоноути. Евф. Крм. 218. Кир. Ген.

ВЪЛААТИ = ВЪЛААТИ — см. ВЪЛАТИ.

ВЪЛАГАЛИЩЕ — котомка, сумка: — Сътворите себѣ
вълагалища не ветвілаша (βαλλάντια, sacculos). Лук.
ХІІІ. 33. Остр. ев.; Панд. Анк. ХІ в. (Амф.). (Възмѣтъ)

кдинъ отъ вълагалища свокаго сток свынѣглѣи чѣл-
ше (εἰ τ. πορίου, ε рεγα). Пат. Син. ХІ в. 36. Рапенри-
хомъ. оутробы наша и вълагалища (βαλλάντια, σεπη-
νας). т. ж. 172. Не ишанѣ влагалища ни мѣди при
попѣнѣхъ. вапинѣ. Грам. патр. Анк. 1594 г.

ВЪЛАГАТИ, ВЪЛАГАЮ — imponere: — Вѣ огнѣ въла-
гаіть (in ignem mittent, βαλλούσι). Ю. XV. 6. Остр. се
Оудобъ бо вълагажтъ въ ерце чѣ (ἐνποτοδενά). Панд. Анк. ХІ в. (Амф.). Котороу въ себѣ и сварѣ, вълагажитна. Изб. 1073 г. Бѣен... влагаютъ помнѣ тѣвъ чѣма. Нов. бр. л. 6579 г. Вълагати написаннік δμερ-
шемъ въ рѣкѣ. Пат. Печ.

ВЪЛАБИНЪ — переходъ на новосѣле: — Къ гоeударю
архієннєкопу на влагашь, такъ перенілъ гоeударъ
архієннєкопъ въ новыя хорозъ: Ири содорасъ. кн
Волоц. арх. дом. 1641 г.

ВЪЛАБИТИ — входить: — Иже прѣждѣ вълажаане... стѣдравтъ. бѣлаане (δ ὅν περδός ἐμβάζει, qui prior de-
scendisset). Ю. V. 4. Остр. се. П снѣ, и сцѣ. вълажа-
ста къ единон рабѣ (ἐσεποσούν-ο, ingrediebantur)
Амос. II. 7. Да не вълажитъ бѣлѣнѣрыны въ цѣркѣ
нечѣствѣншіхъ. Изб. 1973 г.

ВЪЛАЗЪ — входитъ: — Вълазъ. Упыр. 150. Оубоюшѣ-
шемъ са о такомъ вълазѣ. Изб. 1073 г. Святыя же
пророкы и пренодобныя праведники стѣ собою на
небеса въ святыи вълодить градъ, ихъ же влазъ отт.
богодѣховѣнныхъ скажемъ, кнігъ. Кир. Тур. 67. да
стрѣгоў влазъ ранынъ. Мео. Пат. XVI в.

— Полаганe на вълазъ сттапа (εἰς βάσιν ἱούσες, in basi). Пат. Син. ХІ в. 78.

ВЪЛАЗНѣИ — прил. стѣ въ лазъ: — Вълазынші мѣ
стѣбракмъ днѣми. Изб. 1073 г.

ВЪЛАТИ = ВЪЛАГАТИ — возноватъ: — Не вълажмо при-
станищѣ. Мик. Празд. ХІІ в. 113. Бурюко вълажмь.
Окт. ХІІІ в. 96. Въ поучацѣ житніштѣ вълажмь
(χειραχάσεθα). Прм. о. 1250 г.

— Вълаахоу вѣнѣ и пмаашеся порѣпра (ἐχήλαν ἐρών
χχι τὴν δεσύσχν βαρὴν ἀνεμποδίστος). Пат. Порф. Ι.
Мин. Чет. февр. 90.

влаюшіи — извѣетный разрядъ древнихъ каношъхея,
χειραχόμενος, обуреваемый, подернѣгасый неногодѣ: —
Св. влаюшіи помолиса (μετὰ νᾶν χειραχάσονταν)
Корм. Мокл. Дух. Ак. Анк. 17.

— Ср. въ. ліна.

ВЪЛАТИСЯ = ВЪЛАГАТИСЯ — fluctibus agitari: —
Сынѣе боура вѣгрына въ еперо... и вълаххла
(ἐνανδύνενον, periclitabantur). Лук. VIII. 22. Остр. се.

ВЪЛГЕКЪИ — влажный, humidus: — Соухо и вълѣтко.
Ю. екз. Бог. 194. Великома очима, влѣтъкама, радо-
стина. Ю. Мал. Хрон. 178.

— Ср. вълага, влажити; Лит. vilgau, vilgyti — влажить; Др.-в.-Н. wele, welh; С.-в.-Н. wele, welch — влажный, Англ.-С. vlac = Др.-в.-Н. wolehan, Нѣм. Wolke. — См. волгскѣли.

ВЪЛЕЖАТИ, ВЪЛЕЖЕ — ἐγκεισθαι: — Вълежить въедь
сēрти (ἐγκειστα περιθ). Панд. Анк. XIV — XV а.

378

379

ВЪД — ВЪД

380

**ВЪЛЕЧИ, ВЪЛГАГ** — войдти: — Святославъ, же съ Рюрикомъ, и со шпѣми помочьми вълегоша во Днѣпръ противу Ноловцемъ. Ип. л. 6693 г.

— принятые, начаты: — Вълегоша грабить, страшно арѣти. Ип. л. 6683 г.

**ВЪЛЖЕИ** — см. ЛЬЖАЕ.

**ВЪЛИВАТИ, ВЪЛИВАЮ** — infundere: — Водоу въливава въ. котълъ. Нест. Жит. Оеод. 18. Раздвинтися ки оста. и тако влывахъ жиццюе или меко или воду. Нест. Бор. Гл. 50. И будени акы чистыи съсудъ зъблюдая влываемая въ пь благая. Кир. Тур. о черн. чин.

**ВЪЛИТИ, ВЪЛИЮ** — infundere: — Въли воду слѣпѣю. Ис. Сир. и Нетр. Дам. XVII в.

**ВЪЛИТАНИЕ** — infusio, выпаніе: — Маслоу же не союцю хрѣваномоу въ кандила на вълишникъ въ тъ дй. Нест. Жит. Оеод. 21.

**ВЪЛИТАТИ, ВЪЛБЮ** — infundere: — Вълпа водъ въ. оумѣвалѣальніцкъ (фѣддъи, mittit aquam). Ю. XIII. 5. Остр. ев. Вълѣяти въ кадъ. Нов. ер. л. 6505 г.

**ВЪЛИТАЧЬНЬЕИ** — см. ВОЛИТАЧЬНЬЕИ.

**ВЪЛЕОГАДНЬЕИ (В.)** — волкомъ стѣденьный, лухоферотос: — Обычанъ бо имъ ксть въ годъ зноя оного вълкоколднамъ. Быти. Ю. Лест. XII в.

**ВЪЛЕКЪ** = **ВЛЪКЪ** = **ВОЛЕКЪ** — lupus, λύκος: — Вѣлкъ расхытить на (овцца). Ю. Х. 12. Остр. ев. Вълѣи и хлѣштливицкъ. Изб. 1073 г. Вѣлкъ гоумѣтелнѣи сънѣстъ ма. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Бонакъ щѣха щ вои и поча въти возчелѣкъ, и волкъ щѣтла юму, и начаша въти волчи мозги. Нов. ер. л. 6607 г. (Ноловцъ) облимахутса на пѣ акы возчи. Поуч. Владимир. Арии попъ баше... вълѣтъ овчюе покровенъ кожею. Кир. Тур. 75. Да бо Ростнелавъ Святославу (данъ) соболмъ, и горносталии, и черными кунами, и песси и бѣлыми волкы. Ип. л. 6668 г. Не возри на мя, княже господине, яко волкъ на ягня. Са. Дам. Зам. Обча... откучившиися вскорѣ погибшіе и волкомъ извѣдено будеть. Сим. поса. Полик. Рече Приточникъ: бустье дому твого скрушится, бобръ и волкъ и язвѣдь снѣдяться. Ип. л. 6749 г. Как то поехалъ изъ Витебска оу Смольнесскъ. потоустилъ же оу розбопшкове клети. Волкѣ. же счунчы. па. ё. серсєра. Грам. Ризк. ок. 1300 г. Явился волкъ голт. безъ шерістіи и много людѣнъ Вѣт. Cosf. ер. 6938 г. Рыщутъ людымъ звѣремъ и вепремъ дикимъ, волкомъ. Сказ. о книгѣ истинѣ. и ложи.

— Ср. Лит. vilkas; Др.-в.-Н. wolf; Нѣм. Wolf; Гто. vulfas; Гр. λύκος; Лат. lupus; Снскр. výka; Зенд. vehrka.

**ВЪЛНА** = **ВЛЪНА** = **ВОЛНА** — fluctus, χρυσ: — Бѣ toy корабъ же. бѣ посредѣ моръ погрѣжкаўска вълнами. Мө. XIV. 24. Остр. ев. Волпа морская. Ис. XLVIII. 18. Ити акы вълнамъ сѣмо п онамо. Изб. 1073 г. Въ вѣтнахъ житніпскахъ. Сб. 1076 г. Вѣлпы миноуга. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Петра же егда рекъ, кого гілъ. по вълнамъ пѣшаховатыншаго. Гр. Наз. ХІ в. 7. — Ср. влади; Лит. vilnis, vilne; Др.-в.-Н. wella; Нѣм. Welle.

**ВЪЛНА** = **ВЛЪНА** = **ВОЛНА** — ёріов, lana, capillum, шереть: — Па лнѣхъ или на вълнѣхъ (єрєоіє, laneis). Лев. XIII. 48. по сп. XIV в. Аше 65Д5" (грѣсъ вапш) тако багоръ, то тако вълнѣ обѣло. Ис. 76. Вино бѣго щ Хелвона и вълнѣ блаўщажса щ Милита. Изъ. XXVII. 18. Яко волна чиста (ώσει χών λευχόν). Дани. VII. 9. Отъ вълны сы а не отъ льноу. Изб. 1073 г. Ономоу же (Феодесию) псацтіръ оусты поющю тихо и роукама придодуцю вълноу, или коек ино дѣло дѣлаюцю. Пест. Жит. Оеод. 16. Стадіане придады вълноу на съллетнікѣ кошѣтьцемъ. т. ж. 9. Шбрѣтши волну и ленъ. створить білопотребнагла рукама своюма. Нов. ер. л. (по Ип. сп.) 6488 г. Оджа щ бѣлѣна вълны. Уст. п. 1193 г. 223. Власы имѣаше бѣлы акы волна (єріов, lana). Жит. Мар. Ег. 10. Мин. Чет. апр. 5. Власи гѣвъ его акы вълна чиста. Иппол. Антихр. 21. Коза... нн сыра подаетъ добра нн волны. Ю. Злат. XIV в. Асьль оубо творяне паствину млаека ради и волны. Пал. XIV в.

— шкура: — Волъ, имыи на волнѣ знамение нареченное (εἰν τῷ χρωμα). Георг. Ам. 250.

— Ср. власъ; Лит. vilna; Гто. vulla; Др.-в.-Н. wolla; Нѣм. Wollе.

**ВЪЛНА:** — Баше боура веліка съ громомъ и градомъ. и хоромъ раздъра. п съ божиць вълны раздъра. Нов. І л. 6633 г.

**ВЪЛНЕНИЕ** = **ВЪЛЪНКНИК** = **ВЪЛЪНЕНИЕ** = **ВОЛНЕНИЕ**: — Запрѣти вѣтроу и вълънкнію водьноуоумоу (τῷ κλυδωνὶ tempestatem 'aquae). Лук. VIII. 24. Остр. ев. Многа волиання (χυρατωσεως, fluctuum inundationis). Ефър. Крм. 297. Изъ боурна вълненша (ἐκ τῆς ζωλοειδους τριχυμίζας). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЛНИТІСТА** = **ВЪЛЪНТИСТА** — волновацца: — Гласть его тако море вълянщееся (χυμχίνουσα). Георг. Ам. 124. Не бо вйкдоу вълнѣ вълнащеса (fluctus agitatos, σαλευσμενα). Златостр. 9. Непроходимо вълнанцеска море. Ирм. ок. 1250 г. 38. Шткрѣшніся морю вълянщюся шснованнпа. т. ж. 88. Вълнащесла боурею море. т. ж. 134; Окт. XIII в.

**ВЪЛНОВАТИ** = **ВЪЛЪНОВАТИ**, **ВЪЛНБЮ**: — Боуръ ма влѣноукъ грѣховнагла. Мин. Пут. ХІ в. 113—114.

**ВЪЛНОВАТИСТА** = **ВЪЛЪНОВАТИСТА**: — Оуставити вълноўнштееса море. Изб. 1073 г. Видимъ... нивы вълноўншессе. Ю. слз. Шест. 1263 г.

**ВЪЛНЬНЬЕИ** = **ВЪЛЪНЬНЬЕИ** — ёріов, lanae: — Аште ли чръвѣлніи и мѣжи кръвни и стъврышни, то понѣвъ вълнѣноўкъ обѣюсть достигнѣте. Гр. Наз. ХІ в. 18.

**ВЪЛНГАНГЪИ** = **ВОЛНГАНГЪИ** — ёріов, lanae: — Положо рѣно волняно на тоцѣ. Суд. VI. 37. (В.)

**ВЪЛОВНЬЕИ (В.)** — медленный, лѣнвій: — Како не обряціе куанглінетъ реіни словесе тѣчна скорости, и тоу абікъ въловільно ксть (βραδύ ἐστιν; tardius). Златостр. XII в. Заоцвante лѣнвіяя и слабія въловныя (τοῦς ὁκυνηροτέρους). Златостр. XVI в.— Ходъ вълоунъ имѣти (тихую походку). Супр. р. 382.

**ВЪЛОВЬСТВО** = **ВОЛОВЬСТВО** (В.) — βραδύτης, tarditas,

381

ВЪЛ — ВЪЛ

медленность: — Не твоса дѣла скорости ни оного во-
ловства. Златостр. XVI в.

Въдлогъ (В.) — ő pav: — И вългы къ тѣмы коүропти-
ны и тетеревны (ó pav προς τούτους, et adhaec assas
carnes). Ев. толк. XVI в.

Въдлогъ: вълогомъ (В.) — дроп, cursu: — Пости-
же та вълогомъ приставникъ Иосифовъ. Ефр. Сир.
XIV в.

Вълажити, вълажъ: — Аще не виждъ на ржкою яго
язвы гвоздиныя, и въложъ пыреста мокго въ язвѣ
гвоздинъж, и въложъ ржк. мож въ ребра яго не
имж въръы (βάλω). Ю. XX. 25. Остр. ев. Гбѣне тѣло
въ понавицѣ обивъ въ гробъ въложи. Изб. 1073 г.
Да не ангельскааго късства въ бечьстнѣ въложить.
т. ж. Законъ дасть Моисею и уемъ отъ духа его
вложи въ избраные старцѣ, и ущедри и помилова,
ихъ же самъ въсхотѣ. Кир. Тур. о черн. чин. Въложи
Бѣ въ срдѣе бѣгок створити архелепу Супринодоу.
Нов. І л. 6738 г.

— Жена не брегъши (съего) рожденаго въ прѣгрѣ-
веникъ оубибства да въложена боуды (úpokéidv,
teneatur). Ефр. Крм. Вас. 33.

— Аще кто сблоудить с черницюсю ефпоу .р. гривенъ.
а с животиною .бі. гривенъ. а прочес во шпитемью
вложить. Церк. Уст. Яросл. 1051—1054 г.

— Аче же холопъ кѣ коунъы вложить, а шнѣ не вѣдал
вдаль, то г'ноу выкоупати али липитиса яго. Р. Прав.
Влад. Мон. (по Син. сп.).

Вълажитися: — Аще кыи ефпъ въ прѣгрѣшение
въложиться (εὐχηλιπατί περιβληθή, in crimeine
dentitus
fuerit). Ефр. Крм. Крв. 12. Ниже въложимся въ не-
чаане (βάλωρέν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Аже кто
не вложитьасъ въ дикую виру. томоу людъя не пома-
гають. нъ самъ платить. Р. Прав. Яросл. (по Син. сп.).
А хтв. хочетъ въ коупъчество вложится в Ыван-
ское, дастъ коупьцѣмъ пошлымъ вкладоу, нятдѣсять
гривенъ. Грам. кн. Всевоа. д. 1136 г.

Вълажище (В.) — поприще, стадія: — Бѣ же Вида-
ния близъ Крѣпима яко еі въложищъ (σταδίων). Ю.
ХІ. 18. Ев. 1270 г.

— Ср. вълажище.

Вълнѣти — balbutire: — Никто же пьмъ же вълнаше
назыкомъ. яко иностраненъ сын. Муч. Θад. Мин. Чет.
фебр. 328.

ВЪЛХВА = ВЪЛХВА = ВОЛХВА — колдунья, волниб-
ница, vates, maga: — Кына вълхвы и чародѣици тво-
рившѣа тѣдеса. Изб. 1073 г. Шедѣ же къ оутробѣнѣи
въсвѣ. т. ж. А яже възболать, или къ вълхвамъ
несоутъ, а не къ попови на молитву? Вопр. Ия. Аще
жена... чародѣица, наоузница, вълхва... Церк. Уст.
Яросл. (Переслас. л. 43 стр.). Волъхва (μάντεις). Ю.
Льства. XIV в. 132.

ВЪЛХВОВАНИЕ = ВЪЛХВОВАНИЕ = ВОЛХВОВАНИЕ:
— Волъхвована въ руку ихъ (тά μάντελα, divinationes).
Чис. XXII. 7. по сп. XIV в. Игра и вълхвована
(μάντεια). Гр. Наз. ХІ в. 3. А се церковни соуди.

ршспоустъ... вѣдство... чародѣиная. волхвована.
Церк. Уст. Влад. (по Син. сп.). Се же дивно есть. яко
ш въ волхвована сбываетса чародѣствѣ. Пов. бр. л.
6420 г. (по Ип. сп.). Всеславъ сѣи яго сѣде на столѣ
яго. яго же роди мѣти ш въ вълхвованы. Пов. бр. л.
6552 г. Запоисто, рѣзоиманье... разбон... повтори,
поклепъ, вълхвованія... и всяка злоба. Кир. Тур. 90.
Чародѣиство и волховани наузы. т. ж. 95. (Тѣло св.
Анастасіі дѣвицы) вское вōхвование и повторы
ōкрыває. Сказ. Ант. Нов. л. 10. ˜ кихъ писании се
слѣшасте, яко волхвованиемъ глади бывають на
земли и пакъ волхвованиемъ жита оумножаютъ.
Серап. сл. 4. Поучанте же дѣти своа удалятся отъ...
чародѣиства, отъ волхвованія... отъ запукъ и от
всѣхъ кобіп. Поуч. Непр. митр.

ВЪЛХВОВАТИ = ВЪЛХВОВАТИ = ВОЛХВОВАТИ, ВЪЛ-
ХВБЮ: — Видиши ли колико ти зло вълхвовати.
Ис. Не вълхвои, не чародѣи, не отравлапи. Изб.
1073 г. 94. Водоѣж вълхвоижеште. т. ж. Еще не бесс-
доуетъ дѣбъ, еще не вълхвоусть котѣлъ (μαντεύειν).
Гр. Наз. ХІ в. 284. Всі роди много волхвутію.
жены чародѣиствѣ, и штравою и пинѣми бѣсовысклими
козьими. Пов. бр. л. 6579 г. Видѣники вълхвоююща пи-
сания (καταγιστευούσας, quae praestringunt oculos).
Никон. Панд. сл. 12. Трул. 100. Вълхвоюющи по
обычаемъ странъ (καταμαντεύρενοι, qui divinationes
expectunt). т. ж. сл. 47. Анк. 24. Волъхвау п кобленя
твораще. Пайс. сб. са. Моис.

ВЪЛХВОВЪ — прил. отъ вълхвъ, magi (М.): — Вълхвова
клатва. Изб. 1073 г.

ВЪЛХВОВЪ = ВОЛХВОВЪ — вм. вълхвъ (какъ цыркъы):
— Вы же воду послуухомъ постависте и г'те: аще
оутапати начнеть, неповинна есть, аще ли попловсть,
волновъ ё. Серап. сл. IV.

ВЪЛХВОВНЬИ = ВЪЛХВОВНЬИ = - magicus: — По-
читати книгъ вълхвовынья. Изб. д. 1300 г. Своки
вълхвовыньж хъытростникъ измѣнілася. Сурр. р. 5.

ВЪЛХВЪ = ВЪЛХВЪ = ВЪЛХВЪ = ВОЛХВЪ =
ВЪЛХВЪ = ВОЛХВЪ — magus, vates: — Се въсъви
отъ въстока придоша въ Иереслимъ (μάγοι). Мъ. ПП. 1.
Остр. ев. Волхъ да не живеть (νενεicos, φαρμαχούς
οὐ περιπολήσετε). Иех. XXII. 18. Къ волхвомъ не хо-
дите (επασοδός, incantatoribus). Λев. ΧΙΧ. 31. по сп.
ХІВ в. Фараонови въсъви. Изб. 1073 г. Ἰγγτробыный
вълхвъ. т. ж. 150. Бѣ бо прежде въпрошалъ волъ-
хвовъ кудесникъ. ὕ чего ми есть оумьрети. Пов. бр. л.
(по Ип. сп.) 6420 г. Шлегъ же посмѣласа п оукори
кудесника рска. то тъ не право молвать волъсвѣ. т. ж.
Подобимъ и мъ са вълхвомъ (τοῦς μάγους). Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.). Ходансен къ вълхвомъ (μάντεις,
vates). Ефр. Крм. Гр. Нис. 3. Вълхвомъ и пагоубь-
никомъ бъыти (μάγους). т. ж. Лаод. 36. Много и волъ-
сви чюдесъ створиша. Як. Пам. Влад. Съ звѣздоѣх
текохомъ и съ вълхвъ поклонихомъса. Гр. Наз. ХІ в.
12. В се же лѣ въ сташа волъсви в Суждали. избиваху
старую чадь. Пов. бр. л. 6532 г. Бъйвше бо юдиною

382

["383", "ВЪД — ВЪД", "384", "скудити в Ростовъстѣ пъBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBLBL

385

ВЪЛ ______ ВЪМ

**ВЪЛТЫ** — медленно (отъ вълата"): — Ги Іе Хе Ен
напън и проуче вълъ. Ум. т. 1193 г. 204.

по вълъ: — По вълъ ноежда оувѣдъти (дъ олѣю
хъхъхъхъювъ у.дъ) . Кни. Едн. 82. Мин. Чем. арн. 155.

**ВЪЛЬГЪНИ:** — Айли слонъхо огилююне, повелъ бо
имъ Ги. вълѣтии ведѣте. и оумиленъ предалътъ дѣ
кго. Кни. Нов. ХІІІ в. 108.

**ВЪЛЬНЬИ** — см. ВОЛЬНЬИ.

**ВЪЛЗВИ, ВЪЛЗВ** — воцти: — Вълѣсти въ корабъ (ερ.ενν). Мъ. ХІІ. 22. Остр. ев. И вълѣтина въ гройб. вилѣша инжинъ (εσελφόστ). Мр. XVI. 5. т. ж. Да не вълѣете во вскопушѣнъ (μη εσελφότη, non introeatis; въ иср. да не видите въ напасть). Мр. XIV. 38. Ев. 1307 г. Вълѣи ойбо къ рабъ моси (εσελφε). intra). Быт. XVI. 2 по сл. XIV в. И üверъ оуста спой
кт. безаконнікотъ, рѣ, вълѣшіе браіе скончанъе волю
пославнаго въ. Несм. Бор. Га. 21. Вълѣе въ прокою-
доу. Изб. 1073 г. Паче вълѣе, акъ на прадѣннѣ, з
(не) на скдѣ зовомъ (εσελφ). Тр. Наз. ХІ в. 63. Ико
вѣшова въ истобку, тако запрени бъша. Нов. вр. л.
6603 г. Вѣзѣ в насѣдъ. Ип. л. 6657 г.

**ВЪЛЪНЕН'Н'И:** — Поставленъ же бъы вълѣн tell от
димотѣ. Изб. 1073 г.

**ВЪЛЗПТИ:** — Имѣнъ а вълѣена въ съвѣти (εξο-
λαμβένα, afficta). Златостр. 45.

**ВЪЛЗПТИ** = **ВЪЛПТИ** — infunderе, ίπλευ: — Вълѣе-
ши. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪЛЮВТИ:** — Аже влюбить (= оулюбить) Немчичь
на обчинъ соудъ, то его вола. Смол. тр. 1229 г. (2-й
сп.). — См. ВЛЮВТИ.

**ВЪЛД** — см. ВОЛГД.

**ВЪДАГОМИ** = **ВЪДАГОМО:** — Тотъ день весь идоша
оли до ночи Кърачеву, и сташа не дошедше Кора-
чева; и бысть влягомо. Ип. л. 6654 г. И бысть вемь
вечеръ, Володимиръ же нача изнемагати вѣлии; п
якоже бы влягомо, п тако Володимиръ... прѣставися
т. ж. 6660 г. И загорѣлоса влягоми, п в ту нюшь
да до обѣда выгорѣ весь градъ. Псков. І. л. 6974 г.

**ВЪМЕСТИ, ВЪМЕТВ:** — Въметѣте мрѣжа ваша въ ловитѣ (λαχνάστε). Лук. V. А. Остр. ев.

**ВЪМЕТАТИ** = **ВЪМЕТАТИ, ВЪМЕЩВ** и **ВЪМЕТАЮ** — εισβλλεν: — Высако ойбо дрѣво. еже не творить
пода добра. посѣкаемо блявакъ. и въ огнь въме-
такмо (εἰς πρὸ βλλελετά). Μθ. ΙΙΙ. 10. Остр. ев. Рачицк
имъ и въмѣтакмалъ ношаане (βαλλόμενα). Ю. XII. 6.
т. ж. Въ огнь въмеште. Изб. 1073 г. Въ гажбихъ
въмешетѣ (λαχναβλλε). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Живы ведѣ. и сѣкъ. вмѣтă в ту рѣчку въ Славлии.
Поуч. Влад. Мон. Его же презрахъ въметающенъ въ
купѣль. Кир. Тур. 43. Посѣкаютъ его и на огнь вме-
щутъ. Сл. Дан. Зат. Ирослав... повелѣе въметаті въ
погребъ что кѣсть Новгородыць. Нов. І. л. 6724 г. —
См. ВМЕТАТИ.

**ВЪМЕТАТИСІЯ:** — Володимиръ же видѣлъ силу Угор-
скую, посочки передъ ними, и вмѣтася въ Угры. Ип. л.
6660 г.

**ВЪ ОБВ** **ВЪМЕТАТИСІЯ** — ζωνυστεστα: — Въ обѣдъ са
вымѣра зѣю безумы. Гр. Наз. ХІ в. 259.

**ВЪМИРИТИСІЯ** — расм и facere: — Вмірина възра-
тина къ Кнѣску. Норд. л. 6660 г.

**ВЪМЪЕНЪТИ, ВЪМЪ КН** (М.) — εσπεδάν: — Ваю и-
миръ жъ вомче Игора въ дюръ. Нордеса. л. 6656 г.

**ВЪМЪЕН'Т'ИСІЯ:** — Рыбы парнічкы чой... пакъ
въ мѣрны оттрубу въмѣннутъ. Нап. XIV в. 13.

**ВЪМЪЧАТИ, ВЪМЧВ:** — Вѣмъча ма въ градъ (λαχνασ). Пап. Сон. ХІ в. 267.

**ВЪМЪЕКАТИ** — absurdetc. — Вадѣхъ земно отвѣрил-
шоса и мене вмѣтнікама (λαχνασπορεν). Absorptum).
Пап. Сон. ХІ в. 25.

**ВЪМЪКН'Т'И** — **ВЪМЪКЕН** — воцти: — Выкинутъ.
На. XIV в. 13.

**ВЪМЪННИЦА, ВЪМЪНЮ** — λογιζεσθα: — Баженъ моумъ
кму же не въмѣнить Ги греѣха. Тр. Наз. ХІ в. 130.
(Пс. ХХХІ. 2). Моли Бӑ да не въмѣнить мѣнъ о
немъ же та освѣрблахъ (λαχνα λογιστα, не min
imputet). Пап. Сон. ХІ в. 283. Зане предана бысть
на смерть душа его и съ безаконныки въмѣнѣ
бытъ. Кир. Тур. 34. Баше бо тако ураділѣтъ...
пустити Всеколода и Яронолка и всю дружину. Всес-
волода же пустина, и Яронолка не пустина: не въмѣ-
нить пы есі того. Ип. л. 6682 г. Богъ вмѣнить кровь
нашо с мученицы. т. ж. 6686 г.

**ВЪМЪННИТИСІЯ** — λογιζεσθα: — Вмѣниса ему въ правду
(λογιζεσ, deputatum est). Быт. XV б. по сл. XIV в.;
Изб. 1073 г.; Панд. Ант. ХІ в.; Никиф. м. поса. Влад.
Мон. до 1121 г. Не тако ли чюжни вмѣнховѣса ему
(λογισμένα, reputatae sumus). Быт. ХХХІ. 15. Се
Би нашъ не вмѣнитса инъ къ нему. Итар. Зак. Влах.
(Иер.). Сего въмѣниться аналога (ζύτοι λογιζεται ἡ α.
χνασσά, ipsius ratum habetur s. sacrificium). Пап. Сон.
ХІ в. 121. Свєшенокраденік въмѣниса оубиствівааго
осуженіи (λογιζεν, visum est). Ефпр. Крм.
Гр. Нис. 8. Проклать въмѣниться (λογιστω, habea-
tur). Ефпр. Крм. Крв. 11.

**ВЪМЪН'Г'И** — λογιζεσθα: — Сына же тъ въмѣнъ.
Изб. 1073 г. Въ высь... дьнь и нонь въмѣнамъ
Ги. т. ж.

**ВЪМЪН'Г'И'С'И'Т'ИСІЯ:** — Всегда же сложи Іи, ни проскою-
рами: одноку вельмокую прежде дюръ възти, и пѣдъ
мертвѣли не вмѣніастъся, а онъ дѣи за оупокон. Ворр.
Кир.

**ВЪМЪРИТ'ИСІЯ** — км. въм'н'ем'т'исія: — Нап во чerto же
въм'н'ат'исія. Псал. мол. XII г.

**ВЪМЪС'И'Т'ИС'И** — миссєє: — Въ частъ петочь-
никъ Гиі кто вмѣнѣлъ. Изб. 1073 г. Аще кто ча-
рованне въм'сѣ處 (misenerit, λογιστα). Ефпр. Крм.
Вас. 8.

**ВЪМЪС'И'Т'ИС'И** — **ВЪМЪЩ'И'Ю:** — Ни самому умѣшъ рвемому
мироу вмѣнніи панимѣнъ силъ. Квнѣнѣ (сар.ге.
λογισθα). Ιο. XXI. 25. Остр. ев. Въмѣстак се да
въмѣстить. Изб. 1073 г. Съ тваринъ съчетача вѣнь
надъбсилѣкъ, ка же въмѣнніти тварі не можеть

386

25

387

ВЪМ — ВЪН

388

(χωρεῖν). Гр. Наз. ΧΙ. 62. Ἰže въмъщю и мого, то сътворю (др. пер. вмѣщал). Никон. Панд. 31.

**ВЪМЕСТИСІЯ** — умѣститься, помѣститься: — Не можемъ съ вмѣстити в печеру. Пов. вр. л. 6551 г.; Пат. Пеи. Съподобѣніи житныя небеснаяаго товъ въмѣстать-ся. Изб. 1073 г.

— имѣть мѣсто, совершиться: — Прѣдаание въмѣстиса. Супр. р. 310.

— Комоужьдо въмѣстиса (συγκειμένηται, concessum est). Ефр. Крм. Кρβ. 138.

— Не бо въсъ въмѣститься въ слово. Ю. екз. Бол. 338.

**ВЪМЕСТЪ:** — Сами в себѣ въмѣстъ имоутъ. безъ въсего съмаза и измoута. Ю. екз. Бол. 83.

**ВЪМЕСТЬЛИВЪИ** — χωρεῖται, participes, причастный (В.): — Въмѣстители βουσεβνενъх таннъ бысто. Кирил. Ирус. Ол. 8.

**ВЪМЕСТЬНЬИ** — χωρεῖται: — Се жде бо слово и страшно недостоинный кѣстъства дѣла, и въмѣстьнѣ. любоччѣвчства дѣла. Гр. Наз. ΧΙ. 8.

**ВЪМЕСЪ** — вмѣшеніе (В.): — Не сошутъ въмѣсо упокомоу. Сб. 1076 г.

**ВЪМѣШЕНИЕК** — σφραγμα: — Да скврьны ветъхааго кваса очистѣвше боюдуть ново въмѣшненіе. Панд. Ант. ХІ. в. (Амф.).

**ВЪМѣЩАТИ** — см. ВЪМЕСТИТІ.

**ВЪМЩАТИСЯ:** — Не въмѣщахъка ни прѣдъ двѣрьми (χωρεῖν, caperet). Мр. II. 2. Остр. ев. Въмѣштактъся такожде и слово. Изб. 1073 г.

**ВЪНАДРИТИ, ВЪНАДРЮ:** — Еже вънаρихομ (εὐελεύμαθ, perspeximus). Ю. 1. I. 1. Апост. тоак. XVI. б. (Оп. II. 1. 172). Вънадрите законъ Бѣа вашего (προσέχετε, attendite). Златостр. сл. 8. (Ис. I. 10). — См. ВЪНРАДИТИ.

**ВЪНАДРІАТИ, ВЪНАДРЯДІО:** — Нъ тако же иниеть вънадрать ти, имѣ же не възвѣстиса. Апост. поса. по сл. 1229 г. 73 об.

**ВЪНАЗАПАДЪІ** (В.): — на западѣ: — Гла Γβ' къ Моисею въназапады Моава (ἐπὶ δυσμένν). Чис. XXIII. 50. по сл. XVI в.

**ВЪНАРОЧИТЫИ:** — Юанна о вънарочитъныхъ князах' (de libris scripturae sacrae). Изб. 1073 г.

**ВЪНАТѣЩЬ** (В.): — поспѣшно, скоро: — Видоплаша брзо вънатьць по рѣчи цвѣтѣ. Есо. VIII. 4.

**ВЪНЕВѣДЪІ** — не зная: — Взяла цара Аидигера. И вневѣды хотя убити его, и абіе ту съ нимъ нѣкіи Татарове балне сказаша о немъ, яко царь есть. Соф. вр. 7061 г. (Ит. 419).

**ВЪНЕВѣСТИСІЯ:** — Придохл. къ Гю Ісой Хойъ вънѣеститися. Жит. Екат. 6.

**ВЪНЕГДА** = ВЪНЬГДА: — Вънегда быти има на попѣ (ἐν τῷ ἐντῷ, dum esset). Батм. IV. 8. по сл. XII в. Вънегда повинноутиса (ἐν τῷ πεπεισθῇ). Ефр. Крм. Гр. Нис. 1. Вънѣгда. оумстрашати (ἐν τῷ μὴ καταπτωσθεν). т. ж. Вънѣгда глати (ἐν τῷ λεῖγν, dicendo). т. ж. Кρβ. 124. Вънегда въ манастырь входитъ (ἐν τοῖς πολιτικοῖς). т. ж. LXXXVII. 9. Просвѣщати ражающуюю

въникда хощеть (ο πότε, quando). т. ж. Н. Кес. 6. Вънѣгда съ прилежаниемъ творить. тъгда поочитить. Никон. Панд. 19. Вънѣгда скрѣрѣхъ. въззлѣхъ къ Господу. Ирм. о. 1250 г. 108. Вънѣгда придеть врѣма тавшишл. т. ж. — См. ВЪНГДА.

**ВЪНЕЗААПЪ** = **ВЪНЕЗАПАПЪ** = **ВЪНЕЗАПЪ** — ἐξχισφης, χισφιδιως, ἀρφως: — И вънезаапхъ бысть съ anγλομъ мъножьство вои нѣсвѣніхъ (ἐξχισφης). Лук. II. 13. Остр. ев. Найдеть на вы вънезапх дѣнь тъ (χισφιδιως ἡ ἡμέρα, repentina dies illa). Лук. XXI. 34. т. ж. Да не припѣдъ вънезааплѣ обращеть въ съпаща (ἐξχισφης, repente). Мр. XIII. 36. т. ж. И не подідете прости вънезаапм. яко время зло ἐ. Мих. VI. 2. 3. 38. б. Уп. Аште ли вънезаапоу отъ врага прия діѣеж помыслы нечѣствіяна. Изб. 1073 г. Не вънезаапоу, нѣ по части (οὐχ ἀρφως ἀλλὰ κατὰ μέρος, non subito, sed paulati). Пат. Син. ХІ в. 296. И внезапу жена сухорукалă побѣже къ оитарю трепещущи и трасущи рукою. Іак. Бор. Гл. 133. Лѣнощами внезапу бо чѣвкъ погѣбаетъ. Поуч. Влад. Мон. Срѣтоша ны внезапу Половечскѣлѣ знази. т. ж. Въ единъ частъ нащи внезаапу бысть молѣа по граду. Кир. Тур. Посл. Вас.

— вънезапх: не въ запах; невъзапынѣи. — См. АПА, ЗАПА.

**ВЪНЕЗААПЪ** — ἐξφως: — Пришедъше вънезапъ. Гр. Наз. ΧΙ. в. 25.

**ВЪНЕЗААПЪ** — ἐξχισφης: — Вънезаапь наиде облакъ. Гр. Наз. ΧІ в. 49.

**ВЪНЕЗААПЬНЬІИ** = **ВНЕЗАПЬНЬІИ:** — Друзъи полчи стояху недвижими, стрегучи внезапнаго наѣзда отъ Ляховъ. Ип. л. 6789 г.

**ВЪНЕСЕНИЕК** — illatio: — Вънесецъ сѣти Бці егда вънесена бысть въ црквѣ Гнію (праздникъ Введенія Пресвятой Богородицы 21 ноября). Остр. ев. 242.

**ВЪНЕСТИ, ВЪНЕСѣВ** — inferre: — Не обрѣтъте кѣдо вънести и народа ради... сквозѣ покровъ низвѣснаша (δια ποικία εἰσενέγχωσιν). Лук. V. 19. Остр. ев. Ничфосо же въ внесохомъ въ мпръ. Изб. 1073 г. Вънесохъ въ гостиньницю. Кир. Тур. 51. Тои же осени внесе ледъ и снѣгъ въ Волховъ. Нові. І л. 6843 г. (по Ак. сл.).

**ВЪНЕМНѣДІИ, ВЪНИКНѣ:** — Въникнѣ въ глѣбины дховѣнныя (δικαχθητεν). Гр. Наз. ΧΙ в. 80. Рещи баше стоящи над нѣ. вникнучи помыслъи днѣ своен. оузы мѣнъ. Пис. Влад. Мон. 1096 г. Въникнѣмъ и наоучимъся. Никон. Панд. 2.

**ВЪНИМАНИЕК:** — Молю же... въниманія почитаннą творити и пращати ми. Ю. екз. Бол. (Калайд. 131). Добое въниманне и еже поучащиса беспрѣстана словесемъ Гнѣмъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). И жожаше по вся дни въ црквѣ Бжйко. послушація божѣствѣныхъ княгъ съ всѣмъ вниманиемъ. Нест. Жит. Θεοδ. 2. Аще отъ земьнаго князя толико вниманіе будеть, колми наче сдѣ внимати подобаетъ вамъ, идѣже ангеломъ владыка бесѣдуеть. Кир. Тур. 53.

389

ВЪ Н — ВЪ Н

**ВЪНИМАТЕЛЬ** — πρωχθέξιος: — Бъти вънимателкъ спитъ. и бъти съвръшеномъ. Гр. Наз. ХІ в. 32.

**ВЪНИМАТЕЛЬНЬИ:** — Подобасть всегда бъдънвомъ. быти и вънимательномъ и оготованомъ высъмъ. Жит. Оед. Ст. 61.

— Мѣсто вънимательно. Жит. Оед. Ст. 43.

**ВЪНИМАТИ, ВЪНИМАЮ** — προσέχειν, сушать, обращать вниманіе: — Вънмаите отъ чѣкъ. Остр. съ. 228. Оучать же нынѣ вънимати знаменкѣмъ. Изб. 1073 г. 129. Вънимати тоужда грѣхъ (προσέχειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Не вънмане гѣмъхъ (οὐ προσέχειν, non intendit). Пат. Син. ХІ в. 280. Диониси стѣн гѣть рекъшъ: есть неплодьно... иже не спѣхъ и разоуму вънимати, нѣ гѣмъ. Ю. екз. Бог. (Каланіо. 131). Вънимакъ а те вънималъ. Ю. екз. Бог. 72. Вънимати пощению пе молитвѣ (προσέχειν, intentos esse). Ефпр. Крм. Хал. 4. Нѣднѣмъ себѣ вънимати (mentem adhibere, προσέχειν). т. ж. Труа. 41. Подобасть намъ внимати, да не злобо въ добродѣтелни мѣсто примемъ. Никиф. м. посл. Влад. Мон. 64. Вниман себѣ, рекоша книгъ, внима слово своему и дѣло своему. т. ж. Вънмата сѣ пзвѣстникъ бѣствнокъ писанне (προσέχειν ἐν ἀρχαίει). Никон. Панд. 17. Нѣ вниман своему образу пѣ житью, мнише, и смотри своихъ призѣ объѣченія. и познан собѣ. Кир. Тур. о чер. чин. 102. Чадо вниман себѣ (πρόσεχει σεχτον). Жит. Андр. Юр. Х. 49. Иософ... вънмааше въ оумъ ровновнаго дѣждя. Окт. ХІІІ в. 93. Внмаите себѣ и стату вашему. Дуб. Сб. XVI в. 70. Сл. Гри. Богосл.

**ВЪНИМАТИСТА:** — Идко нѣчи вам>Youсян(καθώδειαν, τινες). Георг. Ам. 254.

— вмѣшиватьсѣя: — А вы ся не вниманите ни во что же. Ил. л. 6658 г.

**ВЪНИТИ, ВЪНИДВ** — εἰσέρχεσθαι, войдти: — И вънитье и изпѣдеть (εἰσελεύσεται, ingredietur). Ю. Х. 9. Остр. ев. Внедеши въ землю и приземшю землю (въ под. л. только κληρονομήσης, haereditaveris). Исх. XXIII. 30. по сп. XIV в. И вънѣдъ и твораахъ дѣла въ храмѣ (εἰσπλησον, ingressi sunt). Аи. І. 14. Обнажившееся внде въ воды. Илар. Зак. Блац. Грѣхъ въ внде въ чѣвкы. Изб. 1073 г. Къ цвѣство вънити (συνεισέναι, ingredi). Ефпр. Крм. LXXXVII. 3. Вънити въ цєєрстю небесъ (εἰσελεύειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). — Вънде знавъ Ирославъ. снъ Гюргевъ. въноукъ Володимиръ. и Соуждала Новѣгородоу на столѣ. Новъ. І л. 6646 г. — Внди къ рабѣ моен Агари и родини отъ нея. Илар. Зак. Блац. — См. въити.

**ВЪНОЖИТИ, ВЪНОЖВ** (В.) — infigere, вознить: — Рожны желѣзными вножити въ тѣло. Прол. март. 24.

**ВЪНОЗИТИ** — вознить: — Вънози (ножь) въ чѣвъ (ἐννέπησεν, infixit). Суд. III. 21. по сп. XIV в. Повѣхъ рожны трии лакътъ вънозити въ прыси его (veruculum trium circiter cubitorum per pectus illius adigi). Жит. Хара. 10. Мин. Чет. февр. 106.

— Лоуцкю свою вънозивъ (strictio gladio). Жит. Оед. Стр. б. Мин Чет. февр. 343.

390

**ВЪНОСИТИ, ВЪНОШ** — inferre: — Прошения паша въ оуши Га' Саваофа въносалите. Изб. 1073 г. (Огни) легкъ же и горѣ въносимъ есть прочихъ. Ю. екз. Бог. 132.

— Ино вносити отъ своего смысла. Златоспр. 45.

**ВЪНОСИТИСТА:** — приходить: — И бысть пакость людемъ велика, коп вносилися к нимъ съ животы своихъ. Нов. І л. 6950 г.

**ВЪНОСЬ:** — Въздоушьныя бо есть вънсь (п) изност. Ю. екз. Бог. 44.

**ВЪНРАДИТИ:** — Възношеніи съберѣтесь и ослѣшите. садѣте и вънрадите (снађите. Оп. II. 2. 416). Конси. Бог. поуч. ХІІ в. — См. въНАДРИТИ.

**ВЪНРАТИТИСТА** (В.) — то же, что возратитися, начаты войну: — Вънратятъся на ны (πολυχρονοσον). Нс. XXX. 32. по сп. XV в.

**ВЪНЪГЛИТИСТА** — ἀπανθυσχοῦσθαι: — Вънуліся злѣ глава его. и такω σχημετъ спільнымъ хдержимъ и тянемъ умре (ἀπανθυσχωθών). Георг. Ам. 318.

**ВЪНЪЖВНЬИ:** — Въноужныя исходы бѣгодыръзновенны творити. Никон. Панд. с. б. 6.

**ВЪНЬКА** — neptis. Ил. л.

**ВЪНЬКЪ** — перос: — Се изъ... Володіміръ... вноукъ Игоревъ. Церк. Уст. Влад. д. 1011 г. Ни вночатомъ монмъ ни всемоу родоу. т. ж. Виждъ вънукъ твоа и правнукъы. Илар. Зак. Блац. Адамова въноука дѣщи. Мин. Пут. ХІ в. 3. Въноукъ имѣлъ (ἐγγύονος, perotes). Ефпр. Крм. LXXXVII. 2. И внукъ Володимиръ Вашико Маричинцъ убѣенъ бысть ту. Лавр. л. 6646 г. Новѣгородоці много гадавшіе. послаша по Ирослава по Всеволодица. по Гюргевъ въноукъ. Новъ. І л. 6723 г. Стажаникъ Смена попа Парумкова внука. Ирм. 1344 г. А писалъ внукъ. Дух. Дм. Ив. 1389 г.

— потомокъ: — Хамови вънѣкц. Изб. 1073 г. Седмѣн въ въноудѣхъ Ениха (πρόγονος). Гр. Наз. ХІ в. 359. Повѣдати похвалу великаго князя Дмитрея Ивановича и брата его князя Владимира Андреевича, а внуки святаго великаго князя Владимера Кіевскаго. Са. о Зад. (ниже тутъ же Владимиръ Кіевскій названъ ихт. прадѣдомъ).

— Ср. Лит. anukas; Др.-в.-Н. eninchil; Нъм. Enkel.

**ВЪНВТРИ:** — Што коли было внутри словъ. Посольств. Каз. к. Польск. 1480 г.

**ВЪНВТРЬ** — ἕσω, ἕνδον, ἐντός: 1) на вопр. куда: — Ведоша и вънѣжть на дворъ (ἔσω). Мр. XV. 16. Остр. св. Θη же прирече Гбъ съ тобою. вънѣтрь скоро зъваше пришьдшаго. Златосстр. ХІІ в. Всако хоудожьство пѣ въноутрь оучимо бѣ. Жит. Оед. Ст. 100. Внутрь вертепа входить. Кир. Тур. посл. Вас. 127. — 2) на вопр. гдѣ: — Блаахъ вънѣжть (ἔσω). Ю. XX. 26. Остр. ев. Въноутрь обложении (ἐνδον, intra). Ефпр. Крм. Труа. 76. Въноутрь быти въчѣныгъ благъ (ἐντός). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въноутрь трии мѣсаць (ἔσω). Ряз. Крм. Иос. 97. Халк. 25. Црѣ повелѣ поити погѣбити его вънѣтрь камарех онѣ бани. Дам. Поуч. Кіев. Дух. Ак. л. 456 изъ Жит. Димитр. Григории Наньзпянъ.

25*

91

ВЪ Н — ВЪ Н

392

скън епискоупъ вънъхъръ въ градъ въ малъ цръкъ съборъ творъаше. Супр. p. 146.

**ВЪНДЪРЪНИЕ** = **ВЪНДРЕНИИ**: — Внутреннe вертепъ. Кир. Тур. посл. Вас. 122. Мoудрoваннe же рaзшириpив-шислa. твeритъ pомыслъ внутpънee словo именоумo (ενδιάθετον λόγον). Дюптр. Фил. XV в.

**ВЪНДЪРЪНИЯ**: — Истръ.же отъ внутънихъ душю умершаго, и пызы Лазоръ пакы на бытіе спасенъ. Кир. Тур. 7. Не зрп вѣншная моя, но зрі внутреная. Сл. Дан. Зат. — См. **ВЪНДРЪНИИ, ВЪНДРЪНИИ**.

**ВЪНДЪРЪЮД**: — Вся бо слава дщере царевы внутрjюду. Кир. Тур. посл. Вас. 128.

**ВЪНДЪЧЬК**: — А Семена внучка убиша на вѣчѣ. Нов. І л. 6848 г. (по Ак. сп.).

**ВЪНДШАТИ, ВЪНДШАЮ**: — И ими же нѣ лѣно дроягопчи глемалъ въноушажѣть. по подобыкъ стѣнъхъ аггелъ въ чѣкъ дѣмъ. Изб. 1073 г. 120.

— Слышите небеса, и море съ землею внушаeть моихъ сльзъ рѣданіе. Кир. Тур. 30.

**ВЪНДШИТИ, ВЪНДШД** — ενωτίζεσθαι: — Моленія наша въношу (ἐνωτίσαι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪНШЬЮ** — то же, что вънѣ — всегда: — Молаахошъ вѣшью Бā. Iako достоиномъ иго вѣтитисл. Сб. 1076 г. л. 12.

**ВЪНЪ = ВОНЪ** — foras, extra, ξέω; предл. съ род. пад.: — Извeдe и вoнъ вьви (вoнъ въз веси; extra). Мр. **VIII.** 23. Гал. ев. **XIII.** в. Да изнесуть вонъ полка (ξέω τῆς παρεμβολῆς, extra). Лев. **IV.** 21. по сп. **XIV.** в. Введeши... вoнъ вратъ (ἐπὶ τὴν πύλην σου). Втз. XVII. 5 по сп. XIV в. Вѣнъ врѣмене и мѣръ излаза. Гр. Наз. ХІ в. 39. Вонъ штcова сего изытн (extra insulam). Прохор. Жит. Ю. Волоса. XXVIII.

— нар.: — Граджшааго къ мѣнѣ не пожденъ вънъ (ξέω). Ю. VI. 37. Остр. ев. Свершенаe любъ вонъ измeсть страхъ. Як. Бор. Гл. 63. Изгнана бысть вънъ. Изб. 1073 г. Вонъ извержено. Ю. митр. посл. Каим. 213. Въвeдоша Новгородьцп изъ Пальскова Ирослава Ирославіча и посадиша е на столѣ. а Васплы възгнаша вонъ. Нов. І л. 6763 г. Бду изъ града вашего вонъ. Псков. І л. 6835 г. А которыe будутъ покупали, а тѣмъ лѣзти вонъ. Уст. ур. Вас. Дм. 1392 г. Излѣзоховѣ венъ. Обр. лав. Мин. Чет. февр. 271. Прочее вонъ Iako по пати нощенію по сухъ (λειπόν ἐξω ὡς ἀπὸ ε νυχθημέρων). Козм. Инд.

— Др.-В.-Н. ána; С.-В.-Н. áne, ân; Нъм. ohne; Гр. ἀνευ, ἀνή.

**ВЪНЪЗИТИ = ВОНЗИТИ, ВЪНЪЖД** — infigere: — Вонзить свои мечи вережни. Сл. пак. Июр.

**ВЪНЪЗНѣТИ = ВОНЪЗНѣТИ, ВЪНЪЗНД** — infigere: — Зоубіъ вонъзноути не могопша (по др. сп. вънъзти, вонъзништи). Ю. скз. Бол. 335.

**ВЪНЪЗИТИ, ВЪНЪЗД**: — Вънъзі ножъ въ ножищна (ρόλε). Ю. XVIII. 11. Остр. ев. Они же акы звѣрик дивны нападоша на ны и внизоша в онъ сулци свой. Нест. Бор. Гл. 21.

**ВЪНЪЗБТИ = СМ. ВЪНЪЗНБТИ.**

**ВЪНЪЗВТИ** — παρενερίειν: — Оутавъса вънъреть (furtimque se aliis inseruerit). Гр. Наз. ХІ в. 147.

**ВЪНЪ = ВНЪ** — foras, extra, предл. съ род.: — Вѣнъ црѣве (ξέω, extra, въ У. кръмъ). Ефφ. Крм. Ганър. 7. И бѣ вѣ града дворъ другъи. Пов. ер. л. 6453 г. (по Радз. сп.). Повечерницю пить малую вънѣ црѣве. Уст. ХІІ в. 2. Инымъ црѣкъ въ градѣ и вънѣ граѣ. и манастъри въ граѣ и вънѣ граѣ. Нов. І л. 6712 г. И оттолѣ идохомъ внѣ града, на полѣ, и ту бо близъ града есть монастырь великъ. Стєф. Нов. п. 1347 г. — Вънѣ бѣддѣ печалии. Изб. 1073 г. Вънѣ малѣть бывати (ξέω; въ У. кромѣ). Крм. Вас. 30. — Вънѣ себѣ: — Яко въне себѣ. Никон. Панд. л. 32.— Стоить вънѣ сцěнія (ξέω τοῦ ἱερατείου, juxta sacra-rium). Пат. Син. ХІ в. 121.

— нар.: — Затворать двъри и начѣнете вънѣ стоюти (ξέω). Лук. ХІІІ. 25. Остр. ев. Врѣма бо нѣколико вънѣ плаваек. Изб. 1073 г. Чалъ его вънѣ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). В нощи внезапу юдинъ бтѣ кю внѣ. на погребѣ спа оубужшесла (внѣ погреба. Як. Бор. Гл. 137.

**ВЪНЪИ** — внѣшній (В.): — Оутрънимъ извѣсть вънѣшнимъ дѣлательникъ (τῶν ἐκτὸς). Гр. Наз. ХІ в. 52.

**ВЪНЪСТИ**: — Лѣто же скончался. И вънѣсте вся тяжина въ скровища. Ис. 70 б. Уп.

**ВЪНЪСТСІЯ**: — Вънѣстьсла оуже въ плотъ его до копстии. Жит. Сим. Стол. ХІІІ в. 2.

**ВЪНЪЗД** — ξέωδεν, extra, foris: — Внѣждѣ (нов. ὥвнѣ). Па. Iер. I. 20. Утръуду болѣзнь клѣщить мя, вънѣуду досадамп укоризньникъ стужаю си. Кир. Тур. 46.

**ВЪНЪЗДБ** — ξέωδεν, extra: — Вънѣждѣ. Ier. XLIV. 6.

**ВЪНЪШЬНИИ = ВЪНЪШЬНИИ**: — Приде къ дворѣ дому црeва внѣшнаго (exterius. Eccl. VI. 4. по сп. XIV — ХV в. Вънѣшнeк обълaтино (διὰ τῆς ξέωδεν ἐξουσίας, per potestates exteras). Ефφ. Крм. Ант. 5. Стражeть вънѣшнeи чīкъ (ξέω πάσχει ἀνθρωπος). Пат. Син. ХІ в. 12. Вънѣшнeй кe стѣнѣ. Изб. 1073 г. Внѣшнага философія (ή ξέω φιλοσοφία). Георг. Ам. Внѣшній философіи оуставы чīчeска твляюще въ щаваю. т. ж. Ты вънѣшнeе видши, а азъ утренeе. Златостр. сл. 2. Въверженъ боудeши въ тмоу вънѣшнюю (τὸ ἐξώτερον). т. ж. сл. 23. Не зрп вѣншная моя, но зрі внутреная. Сл. Дан. Зат. Старѣшнa внѣшнихъ мрěи (qui extra urbem sunt, τῶν ἐξω μοναστηρίων). Жит. Ник. 36. Мин. Чет. апр. 54. Овъ же стълнeмъ... въ тьмоу вънѣшнюю о выєхъ важемъихъ. Сбор. Троии. ХІІ в. 17.

— свѣтскій: — Иже трѣстья кръ чā поимають. аще и внѣшнeи законъ повелѣваeть. Ю. митр. Прав.

**ВЪНАТИ, ВЪНЬМВ И ВЪНЕМЛЮ**: — Вънемлѣти милостына вашея. Пторити πρέδη чīкы (προσέχετе). Мв. VI. 1. Остр. ев. Вънемлeте же себѣ еда когда отатотѣхъе срдца ваша (προσέχετε ἐκαυτός). Лук. XXI. 34. Остр. св. Вънемли ойбо себѣ. Изб. 1073 г. И разоумъ Бйип въньмeть. т. ж. Да въньмeть слово и да слышить (εἰσδέχεσθαι). Гр. Наз. ХІ в. 7. Вонми ойбо и

393

ВЪ Н — ВЪ П

394

въжь что створити хотать рабу твокму Борису. Нест. Бор. Гл. 14. Вънми княже мои. Никиф. м. посл. Влад. Мон. о Лам. 161. Воньми Гй Іє Хе Бє нашъ (ποσχει). Служ. Вара. ХІІ в. Вънеми ойбо тырды. Жит. Ниф. б. Дылѣ внемельѣ (intendimus). Прочор. Жит. Ю. Боюса. II.

**ВЪ НАТИК** = **ВНАТИК**: — Межю внатъсъмь внатъсъ (λαγμέσον ἀγὴ ἀργῆς, inter tactum a tactu). Въз. XVII. 8. по сл. XIV в.

— λῆμμα: — Внатіе. Наум. І. 1; Аввак. І. 1. Толк. прор. (Оп. II. 1. 115).

**ВЪ НАТИСІЯ** — загорѣтъся: — Пърта вънъмьшаса не оугасить (λίγνον τυρόμενον οὐ σβέστι). Мв. XII. 20. Остр. ев. Вънятъ ся весь храмъ и изгорѣй. Жит. Порф. 69. Мин. Чет. февр. 312.

**ВЪ НАТЬНЬ** — переглѣтъ ер. — Внятѣй того познаша. Муи. Геор. 9. Мин. Чет. апр. 553.

**ВЪ ОБРАЖАТИ, ВЪ ОБРАЖАЮ** — изображать: — Ха Ба нашего по чайвчскоюоумою образою на иконахъ въображати повелѣвакмъ (λαγστηλούσθαι, statui). Ефпр. Крм. Труа. 82. Лица шбразъ въшбражати. Жит. Оед. Ст. 107. И многія церкві созда по своем власти, въображая чюдными въображенни святыхъ пконь, неполная книгами и всякими украшенни. Лавр. л. 6726 г.

**ВЪ ОБРАЖАТИСІЯ**: — Еже въобразатиса и прѣобразати виды. Изъ. 1073 г.

**ВЪ ОБРАЖЕНИЕ** = **ВООБРАЖЕНЬЕ** — изображеніе: — Сьде глемаго въображенік. Изъ. 1073 г. Каноныньпъхъ повелѣнни въображенія (ύποτυπώσεις, descriptiones). Ефпр. Крм. 2. Ник. 1. Коупьно бо хврытіяньскою нарицанпк. и коупьно пконьное въшбраженік. яко же и шбокъ сътекостеса въкоупъ, дроугъ дрогомою придержася. Жит. Оед. Ст. 109. Бѣтвенное въображеніе. Жит. Оем. Дерф. Мин. Чет. июн. 230. И многія церкві созда по своем власти, въображая чюдными въображенни святыхъ иконъ. Лавр. л. 6726 г. Святыхъ иконъ воображенья на мраморѣхъ и на помостѣхъ церковныхъ написатъ. Геор.митр.

— Толлико (к.в.) слѣшахъ и въображенія таже отъ Жидовъ бъти прѣдана быша. Ефпр. Крм. 216. Аван.

— Истиннааго въображенія начургнія (τῆς λῆνθείας σύρβολα τε καὶ προχαργύριατα, signa et characteres veritatis). Ефпр. Крм. Труа. 82. Дѣло же Богіе. ... подобаетъ вездѣ... проповѣдати во общую полгу... и душеполезныхъ воображеніи приложивше... Соф. бр. 6970 г.

— Въображенія испълнити (διατυπωθέντα, ea quae disposita sunt). Ефпр. Крм. LXXXVII. 25.

— Имънію въображенік сътворити (διατυπωσιν, ordinationem). Ефпр. Крм. Крв. 81.

**ВЪ ОБРАЗИТИ, ВЪ ОБРАЖЕ**: — На неи же баше въображенъ писменьмь Бѣйкъ има. Изъ. 1073 г. Обычаимъ въображенъе бъсть (ἐτυπώθη, firmata sunt). Ефпр. Крм. Крв. 1. Написаннік въображенъихъ (τῶν τετυπώμενων, formatarum). т. ж. Крв. 73. Великъихъ скимьникъ (поглъсы) иконъ въображенъ по обличаю да имъть.

Уест. п. 1193 г. 223. Многіхъпъ стѣныхъ иконъ въшбразнія. Жит. Оед. Ст. 108.

— Пизволп самъ нисидрѣченьнымъ съмотреникмь. въ пѣлѣ нашоу безъ грѣха шблечися. да и падѣшаго въздвигнѣть. и бещѣствованыя шбразъ пакъ въшбразить. Жит. Оед. Ст. 107.

— Бѣтво бо просто к. не сложено ни въображенъ (λαγμάτιστον, figura caret). Златостр. 45.

— Онѣмъ же кренущимся и ротящимъ, яко нѣсть то тако, Глѣбъ же и Олегъ... прашедше обличиста ихъ; князь же великъы слышавъ, яко въображеня бысть пистина, повелѣ пъзьмати ихъ. Лавр. л. 6715 г.

**ВЪ ОБРАЗИТИСІЯ** = **ВООБРАЗИТИСІЯ**: — Въобразиса насть ради Слово. Изъ. 1073 г. Богъ чковѣкомъ отъ дѣвѣ раждацься въобразивъся же о насъ и обоживъ образъ. Стихир. ХІІ в. 115.

— Образъ Преч. Бці самъ вообразися. Помик. Посл. (Пат. Пец.). И цѣловахомъ святую доску Господню, на неи же со креста снемше тѣло Христовою положиша, и пречистыя слезы вообразишась. Ик. Пут. 1392 г.

**ВЪ ОВЫЛТИ** (В.) — скруглить, сдѣлать облымъ: — Жюпельци гнои въобливьше. Ю. екз. перев. Ю. Дам.

**ВЪ ОПЪЛЧИТИСІЯ** = **ВООПОЛЧИТИСІЯ**: — Съ мужи Пско-Вичи воополочився. Псков. І л. 6831 г.

**ВЪ ОРВЖАТИ, ВЪ ОРВЖАЮ** — вооружать: — Дрекольмъ и каменіемъ себе вошрѣжай (по др. сп. вшрѣжажаєса). Маріар. 1499 г. (Оп. II. 2. 126).

— вооружаться: — Не богашталася Ба на ны въторожают. Изъ. 1073 г.

**ВЪ ОРВЖАТИСІЯ**: — Трпѣніемь въороужаться (ἐχτούς καλαθποπλίσουσιν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Пастоп палицами въорѣжаются (ἐχτούς καλαθποπλίσουσι). Злато-стр. 8. Въоружаются на пы иноплеменьници. Нов. І л. 6888 г.

**ВЪ ОРВЖЕНИЕ**: — доруφορίχ: — Въорѣженій. Гр. Наз. ХІ в. 266.

**ВЪ ОРВЖАТИ, ВЪ ОРВЖЕ** — вооружить: — Въоружень силою крѣтью. Нов. І л. 6773 г.

**ВЪ ОРВЖАТИСІЯ**: — Въоруживъса на ня постъмь и молитвою. Нест. Жит. Оед. 22. Софѣйскаа сторона хоіцѣть на насъ въоружитися и домы наша грабити. Нов. І л. 6926 г. (по Ак. сп.).

**ВЪ ОРВЖЕНИЕ**: — О крѣпкии Христовъ, воине! добліи на лесть въоружніче и дързып лѣжи обличителю. Кир. Тур. 64.

**ВЪ ОЧЕСЕНИЕ**: — ὀρμάτωσις: — Слѣпыхъ въочесеніе. Муи. Геор. 16. Мин. Чет. спр. 559.

**ВЪ ПАДАТИ, ВЪ ПАДАЮ** — ἐρμπτειν: — Въ бѣдоу въпадаек многіышьды. Изъ. 1073 г. Въ овчате мѣсто вълкоу въпадаекмъ (περιπέσωμεν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). И не вѣдѣ како въ си словеса въпадающ. Гр. Наз. ХІ в. 39. Князь не самъ впадаетъ во многія въ вещи злѣя, но думцы вводятъ. Сл. Дан. Зат.

**ВЪ ПАДАТИСІЯ**: — Въ напасти въпадающітеса. Изъ. 1073 г.

395

ВЪП — ВЪП

396

**ВЪПАДНѣТИ, ВЪПАДНѣ** — ёμπ.λπειν (М.): — Въпад-
нете. Апост. толк. XV в. (Оп. II. 1. 161).

**ВЪПАМЕТАНИЕ:** — А естли б. и к. третему вызнанью не пришолъ, которая впна положона для впаметанья, судьи маетъ заплатити. Жал. гр. 1388 г.

**ВЪПАСТИ, ВЪПАДНѣ** — упасть: — Волъ въ стеженьць въпадеть (єμπεσειστα). Лук. XIV. 5. Остр. ев. Въ плячиноу въпадоуть. Изб. 1073 г.

— попасть: — Въ горе въпадни (εἰς τὸ χεῖρον ἑλθοῦσα). Мр. V. 26. Остр. ев. Въ бѣдны въпадоша. Изб. 1073 г. (Притча) о въпадѣшньмъ въ разбоианки. Кир. Тур. о церк. чин. 110. Въ болѣзнь въпадеши. Жит. Ниф. Вънасти въ руцѣ. Ип. л.

— провалиться, впасть: — Учала бѣ рушитиса старо-
стью (церковь), п верхъ ея впалъ бѣ. Лавр. л. 6730 г.
Очи ввали отъ старости. Паис. сб. 189.

**ВЪПАСТИСІЯ:** — то же что въпасти — упасть, по-
пасть: — Ровт. издры, искона яму и впадеся в ню.
Ип. л. 6680 г.; Переясл. л. 77. А оже кто подъ дру-
гомъ копаетъ таму, самъ впадется въню. Нов. І л.
6845 г. (по Син. сп.).

— попасть: — Разбоианки бо обубкіе чѣвка въпадѣ-
шаагоса къ немоу. Изб. 1073 г.

— провалиться: — Тогда же и верхъ святыя Троица впался. Псков. І л. 6870 г.

**ВЪПЕРИТИ, ВЪПЕРЮ:** — Но еперити си разумнѣи крилѣ и възлетимъ отъ губящаго ны грѣха. Кир. Тур. Посл. Вас. 131. Въпѣривше дховнѣи крилѣ възлѣтеша. Сбор. XV в. Сл. въ нед. сиропуст. (Рум. 611).

— возбудить: — Любовиж Бѣйкихъ въперитъ. Мин. Пут. ХІв; Мин. май ХІІІ в. Днє пррочьскыя трѣбы въседенію въпериша. Ю. Злат. на вербн. (др. сп. въскрилиша). Мръвии въпереки бѣдкѣ на выстанн. Супр. р. 318.

**ВЪПЕРИТИСІЯ:** — Вѣтріломь вперившееся богоносии крестныхъ. Мин. Пут. ХІ в.

**ВЪПЕЧАЛИТИСІЯ:** — опечалиться (В.): — Томоу же о семъ эѣло въпечаливѣшоуса. Супр. р. 218.

**ВЪПИСАНИК:** — Прѣди пологаіь вьсемоу врѣмени обще въписаник нрава добра (πίνακα). Гр. Наз. ХІ в. 94.

**ВЪПИСАТИ, ВЪПИСА** — написать, вписать: — Въписант ла заповѣди (εὐγραφος). Гр. Наз. ΧΙ β. 76. Другац самъ свѣдѣ. ὁ многъихъ мала въписахъ. да почитающе славать Ба. Нест. Бор. Гл. 56. Повелѣ митро-политу вписати в синодикъ. Пов. вр. л. 6617 г. Въ книгахъ въписанъ. Ю. екз. Бог. 351. Духъ святынъ въписати тако повелѣ. Кир. Тур. 67. Кже въписалъ ми кси досадв свою. Сим. Пис. Верхусл. до 1226 г. Мы же ихъ не вътмы кто соуть. нъ сде въписахомъ о нихъ памати ради. Нов. І л. 6732 г. Икона въ нен аки солнце сіяетъ вельмь украшена златомъ, много дивитиса, аки жемчугомъ изсажена и писцу тако не мочно вписати. Стєф. Нов. 1347 г.

— Гаже вписахъ азъ к тѣбѣ (ἐχρημάτισα). Иер. XXX. 2.
(ХХVI. 2: χρηματίσα — проповѣдати. Оп. І. 93).

стѣнемъ въписати, стѣнъ въписати -о- σχισούρα-
φειν: — Въписанъи законъ стѣнкмъ въписала истинѣ,
и великааго свѣта тайнѣ. Гр. Наз. ΧΙ β. 99. Аште ли
баньнѣкъ силъ (силъ?) притѣча стѣнъ въписакть,
по твокмоу съповѣданнѣкъ. къто ти възбраннѣкъ.
т. ж. 115. — См. СТЪНЬ.

**ЕЪПИСЪВАТИ, ВЪПИСЪВАЮ:** — Повелѣ вписывать по всѣ ефіямъ. Пов. вр. л. 6616 г.

**ВЪПИТИ = ВОПИТИ = ВЪПИТАТИ, ВЪПИЮ** — clamare, восклицать, кричать, пѣть: — Се дѣ юкмѣть и. и вънезаапх въпицать (χράζει). Лук. ΙΧ. 39. Остр. ев. Азъ гласъ въпишцага о въ поустыни (βοῦντος). Ю. Г. 23. т. ж. Гласъ въпишьшѣ наречеса. Изб. 1073 г. Не въпиц. ни ржкоу възвышан. т. ж. Скачѣть, въпиють. на нѣ бо прашать прахъ (βοῦν). Гр. Наз. ΧΙ β. 35. Въывѣштихъ къ немѣ ношѣ и день (βοῦντων). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Христофоръ впłaше небо ни зема бзі не сътворьше. Мин. Пут. ХІ в. Се бо ѳстнама моима не възбраннѣ впити ти: мѣтве. помилуи падшаго. Пис. Влад. Мон. Вопію къ тѣбѣ. Сл. Дан. Зат. Вѣко чѣвко-любче вопѣкмъ и г'лѣмъ (βοῦμεν). Служ. Варл. ХІІ в. Вси вопьяхуть. Ип. л. 6683 г. Обычьное славословик въпиюще, прикмлахоу Гда и провождахоу. Ю. екз. Вопіаху: осанна сынѣ Давыдовъ. Кир. Тур. 6.

**ВЪПЛЕСТИСІЯ:** — А что Денисій владыка въпелѣ ся не во свое дѣло, да списалъ неподобную грамоту, и язъ тую грамоту рушаю. Грам. митр. Кирп. Псков. 1395 г.

**ВЪПЛЕТАНИЕ** = **ВОПЛЕТАНИЕ** — ёμπλόχιον: — И въ-
плетаніа златал на главѣ. И трѣзны ризны. и мѣа
гривьныя. Ис. III. 18. (воплетаніа златала. Сбори
ХІІ в. — Оп. II. 2. 642).

**ВЪПЛИТАТИСІЯ:** — Да не оумпракть дрѣгъ за дроуга. нъ пленицами своихъ грѣхъ къ кѣждо въплитактъся. Изб. 1073 г. 147.

**ВЪПДНѣТИ** — πτύχι: — Въплѣно въ очи его (πτύ-
σχ). Мр. VIII. 23. Юр. ев. п. 1119 г.

**ВЪПЛЪТИТИСІЯ = ВОПЛОТИТИСІЯ:** — Изиде Бѣ вопло-
щенъ (σσερχωρένος). Симв. впр. Влад. Вѣроуга въ исти-
ноу тѣло и крѣвь соушта насъ ради въплѣтивѣшааго
госа словесе Бѣйша. Изб. 1073 г. Того бо ради съ не
бесе сниде и въплѣтивѣся. Кир. Тур. 37.

**ВЪПЛЪЩЕНИЕ** = σχωσις: — Сна и прѣжде въплѣще
нила и по въплѣщеньи. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Сътвори въплѣштенні отъ стѣпѣ дѣы. Изб. 1073 г.
Елико ё обѣствѣнааго шплѣщениа. и чловѣколюбѣца
Бѣйша словесе въплѣщеніа. Ю. екз. Бог. 94. И матерь
мя своего въплѣщенія показавъ. Кир. Тур. 30.

**ВЪПЛЬ = ВОШЛЬ** — clamor: — Плачь и рѣданикъ п
въпль мѣногъ (δούρμος). Мө. II. 18. Остр. ев. Вѣпль
бысть. се женихъ идеть (χραυγὴ). Мө. XXV. 6. т. ж.
Вѣпль на мори (χραυγὴ ἐν θελάσσῃ). Ер. XXXI. 36.
Вѣпль (=голка). т. ж. XLVI. 17. Вѣпль ёдинъ, по-
движеникъ обще (βοῦ). Гр. Наз. ΧΙ β. 71. И пришедъ
по объчаю молашеса. си же и до оутрѣнии. дондеже
поющимъ вопль его стужи яко прогнѣватиса. Як.

397

ВЪП — ВЪП

Бор. Га. 114. Слоухъмь оуслъшю въпль ихъ. Изб.
1073 г. Въ плачи и врѣтищи и въпли (хопетос). Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.). Пѣник въпльмь бещиньынъмь
творити (боац, vociferationibus). Ефр. Крм. Трул. 75.
Вси вопьяхуть, отъ слезъ же не можаху прозрити, и
вопль далече бѣ слышати. Ип. л. 6683 г. Бѣ Новъ-
городъ печаль и въпль. Новъ. І л. 6723 г. И погыбе
мнѣ бещисла людии. и бѣ въпль и плачь и печаль
по городомъ и по селомъ. т. ж. 6732 г.

— Гте. vorjan; Др.-в.-Н. wuofan; Англ.-С. vepan.

**ВЪПОВАДИТИ, ВЪПОВАЖЕ:** — Вповади же фараонъ
колесницю свою (εὐζευξεν—άρματα, alligavit). Ист. XIV.
6. по сп. XIV в. Да вповадать (ἀνχζευξάτωσχν, disiun-
gant; по др. сп. сбервѣтся). т. ж. XIV. 15.

**ВЪПРАТИ (В.)** — ср. ВЪПРЭТИ.

**ВЪПРАШАНИК (В.):** — Сб. 1076 г.

**ВЪПРАШАТИ, ВЪПРАШАЮ:** — ἑρωτᾶν, ἑπερωτᾶν: — Въпрашаахх же и оученици кго гōйще. чьто ксть (ἐπηρώτων). Лук. VIII. 9. Остр. ев. Въпраша Саоуљ Га. Изб. 1073 г. Въпрашахъ о чистотѣ и сластѣнъ слоушажтѣ (ἐρωτῶσι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Бѣ же единъ старецъ не былъ на вѣ чи томъ. й впраша что ради вѣ че было. Пов. бр. л. 6505 г.

**ВЪПРАШАТИСТА:** — Сице съ ними въпрашакмса (δια-
λεξόμεσα). Гр. Наз. ΧΙ в. 362.

**ВЪПРЕКЕТЫ:** — Ни въпрекъ гōюшу. Нест. Бор. Га. 8.
— ἑπ' εὐρους, въ широту (Амф.): — Въпрекъ написавъ.
Ирм. о 1250 г.

**ВЪПРЕЧИТИСТА, ВЪПРЕЧЪСТА:** — Не въпречися нико-
моуже (на перекоръ пошелъ). Жит. Влас. 2. Мин. Чет.
февр. 205.

— Бяше бо (младенецъ) въпречился въ оутробѣ (erat enim
obliquum in utero). Жит. Порф. 28. Мин. Чет. февр. 294.

**ВЪПРИГАТИ, ВЪПРИИМ:** — Кромѣ тѣлесъ дѣша въпри-
кмють. Изб. 1073 г.

**ВЪПРОВАЖИВАТИ, ВЪПРОВАЖИВАЮ:** — Носъ. им же
вдышаник и издыханик. ὕ скровища ср̲д̲чнаго
ключами въспущаюко. и въ перси и въ гортань при-
имакта нозьдри. и въпроваживакта. и пакъ опать
въздухъ туду же въвлачита. Пал. XIV в.

**ВЪПРОСИТИ = ВОПРОСИТИ, ВЪПРОШ =** просить: —
Ни въпросивъ чесо отъ Бат. Изб. 1073 г. И впроси
воды. шни же даша кму. Пов. бр. л. 6605 г. Дерзнувъ
внинде къ Пилату и въпроси глаголя: Дажь ми, о иге-
моне, тѣло... Ісуса. Кир. Тур. 32.

— спрашивать: — Въпроси же и Игъ гла. чьто ти има
ксть (ἐπηρώτησε). Лук. VIII. 30. Остр. ев. Св.лоучилоса
кмуо особъ въпрошеноу отвѣштати. Изб. 1073 г.

**ВЪПРОСЪ = ВОПРОСЪ** — вопросъ, ἑρωτησις: — Противу
творму отвѣща въпросу. Кир. Тур. 33.

— ζήτημα: — Въпросъ ощоу зѣло высокъ испытати.
Златостр. сл. 2.

— Пестая (тажа) вопросъ, а то епископу, зелья и душе-
губства тяжа епископля. Уст. гр. Смол. 1150 г.

Въпроси и отвѣти Григора Богословыпа и Василия.
Изб. 1073 г.

Вопросы Іереміа къ Богородици о недузѣ естественѣмъ, и еже именують трясавици: басни суть Іереміа попа Болгарыскаго. Глаголеть окааны сеи, яко сѣдящю святому Сисению на горѣ Синаистѣи, и ангела Михаила именуетъ, еже на соблазнѣ людемъ многимъ, и седмѣ дщеріи Иродовыхъ трасяцами баснѣствовашѣе, сихъ же ни Евангелисты, ни единъ отъ святыхъ седми именоваша, но едина испросившаа главу Предотечеву, о неи же явѣ есть, яко та дщи Филиппова, а не Иродова. Великіи же Сисеніи патріархъ Костянтина града, во своихъ ему словесехъ, сице глаголаше: не мните мя оного Сисенія лживаго, его же написа Іереміа, попъ неразумныя, на соблазнѣ людемъ. Сказ. о книг. истин. и ложн.

Въпросы юанна Богослова.

Въпросы Вареозомеевы.

**ВЪПРОСЫНИЕ** — см. ВОПРОСЫНИКЪ.

**ВЪПРОСЫНЬИ:** — Въпросьноую память Ююдова рода
достоино почѣтѣмъ. Стихир. ХІІ в. л. 98.

**ВЪПРОШАТИ, ВЪПРОШАЮ:** — Бѣ бо преже въпро-
шалъ волъхвовъ кудесникъ. Пов. бр. л. (по Ип. сп.)
6420 г.

**ВЪПРОШЕНИК** — ἑρωτήσις: — Въпрошенькъмъ дховь-
нъхъ ойц. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪПРЭДИТИ, ВЪПРЭКЕ** — antevertere (М.): — Аще его не въпредіве, то прожене нӑ. Пересла. 6581 г. (въ Ип. сп. и др.—варивѣ; въ Халъди. и Поюд. сп.—не впредимъ).

**ВЪПРЭТИ = ВОПРЭТИ, ВЪПРЭЧ** — упеть, устремить: — Азъ вопру лице свое на чѣка (ἐπιστήσω, statuam; по др. сп. опроу). Лев. ХХ. 3. по сп. XIV в.

**ВЪПРЭТИТИ, ВЪПРЭЩ:** — Въпрѣщеное слово. Ис. 86.

**ВЪПРЭЧАТИ, ВЪПРЭЧАЮ:** — И тъ бо рать дръжить и
въпрѣчъкъ. нъ Бōу попошутающшите. Изб. 1073 г. 145.

**ВЪПРЭЧАТИСТА:** — Обаче и стаи себѣ не въпрѣчаять-
са. Изб. 1073 г.

**ВЪПРЭЧЕСЕНИК** — ἀγιτολύχς, прекословіе (В): — По-
мъслите оубо пострадавшаго. за грѣшникъ таково
на нъ въпрѣчесенник. Евр. XII. 3. Апост. XIV в.

**ВЪПРАГАТИ, ВЪПРАГАЮ:** — iugendē (М.): — Въпра-
гающа волы шрныя. Ю. Злат. Ант. XVI в.

**ВЪПРАЖЕ** — ζεύος, iugum: — Кѣе посмитатиса и оу-
карати въпражъ оубо ксть едіна. Панд. Ант. ХІ в.

**ВЪПРАМИТИ, ВЪПРАМЛЮ:** — Въторок же... тако и
тадовны тазвы оубѣгати по писаноуоумоу отъ Сшло-
мона о зълѣи женѣ, тако не въпрами очеце въ юю.
Изб. 1073 г. 56.

**ВЪПРАМО** — ἑπ' εὐθείχς, прямо (Амф.): — Въпрамо
жъзлъмъ Чырмьнок прѣѣче. Ирм. о. 1250 г. Въярамо.
Пал. XIV в. л. 8.

**ВЪПРАЧИ = ВЪПРАЩИ, ВЪПРАГД:** — Въпраное.
Ю. екз. Бог. 324. Сиі дѣтищъ... лоуну въпрагъ го-
нить. Тим. о Сим. пр. Мин. Чет. февр. 35. — И повелѣ
воиномъ своимъ въпраши кръкъпѣкъ имъ, да идетъ
съ ними въ Кесаринискъи градъ. Супр. р. 163.

**ВЪПОСТІТИ, ВЪПОШ:** — И не въпоустинъ насть въ ма-
настырь. Нест. Жит. Θεοδ. 25. Кнагыню въпоустиша

398

399

ВЪП — ВЪР

400

въ манастъръ... а дроужиною кого въ погръбы въсасжаша. Нов. І. 6668 г. Киїн же Разаньетни не въпоястаче къ градомъ, въгъхаша противу имъ (Татаромъ). т. ж. 6746 г.

**ВЪПЪТЪНЪИ:** — Въз Доунан въпътъное неистъе твора въ разбоянки въ паде. Жит. Влас. 2. Мин. Чет. феер. 24.

**ВЪПЪЛЧАТИСТА** = **ВЪПЪЛЧАТИСТА** = **ВЪПОЛЧАТИСТА:** — Иноплеменьникомъ въплъчывшемъся. Ил. 1073 г. (В.). Воинъ въплъчаетса къ бѣдамъ (πρατίπτεται, exponitur). Златостр. 55. На Інъю мысль въполчатиса. Жит. Акац. 17. Мин. Чет. апр. 270.

**ВЪПЪЛЧЕНИЕ** = **ВЪПЪЛЧЕНИЕ:** — Видъ Саоуц въплъчение иноплеменьныхъ. Ил. 1073 г. Якоже истории и вѣтія, рекше лѣтописьи и пѣснотворни, прикладняють своя слухи въ бывшая межю цари рати и въплъченія. Кир. Тур. 74.

**ВЪПЪЛЧИТИ** = **ВЪПЪЛЧИТИ**, **ВЪПЪЛЧ:** — Диполь... въплъчи въроўжша кмуу Жидовы и Елины. Супр. р. 420.

**ВЪПЪЛЧИТИСТА** = **ВЪПЪЛЧИТИСТА** = **ВЪПЪЛЧИТИСТА:** — Внолочиса на сѣчъ (παρετάξαντο γυότοις εἰς πόλεμον, direxerunt aciem). Быт. XIV. 8. по сп. XIV в. Внолочиса к Амалику (παρετάξατο. congressus est cum A.). Исх. XVII. 10. т. ж. Да са вполчать сѣве Изѣеви (παρεμβαρλλέτωσαν, castrametentur; по др. сп. вплъчаютъ). Чис. II. 2. т. ж. Понде Грополкъ на Шлая брата своего на Деревьску землю. и взиде противу его Шлегъ. и вполчитаса. ратившемаса полкома. побѣди Грополкъ Шльга. Пов. бр. л. 6484 г. Издоша и въплъчиса. Изб. 1073 г. Иноплеменьникомъ въплъчившемъся. т. ж. 119. Домонтъ же князь выгъха... съ мужи Плесковичи, помощю святыя Троица, вполчився ударися на нихъ. Псков. І л. 6807 г.

**ВЪПЪКМЪИ** (В.) — оглашаемый воплемъ: — Въпъкма (περιβοώμενα). Гр. Наз. ХІ в.

**ВЪПЪРЪТИ** — см. **ВЪПРЪТИ**.

**ВЪПЪСАТИ** = **ВОПСАТИ**, **ВЪПШИТ** — inscribere: — Нача понужати Феоктистъ Стполка кнѣза вопсати Федосы в синаникъ (по др. сп. вписати). Ип. л. 6616 г.

**ВЪПЪСАТИСТА** — ἀναγράφεσθαι — Въ стѣныхъ кънигахъ въфаса. Сарефописка въдовица (ἀναγέραπται). Панд. Аит. ХІ в. (Амф.).

**ВЪПЪРТИ** — см. **ВЪПЕРТИ**.

**ВЪРАВНАТИСТА** = **ВЪРАВНАТИСТА:** — Внавнахса сестрою моею (συναντεστράφην, collectata sum; по др. сп. сравнихъса). Быт. XXX. 8. по сп. XIV в.

**ВЪРАВНАТИ** — γντστοχοῦν: — Въравныякцю съ слъзами оправлѣнна. Гр. Наз. ХІ в. 17.

**ВЪРАЖДА** — см. **ВРАЖДА**.

**ВЪРАЗИТИСТА** — Оузрѣша інѣи почищы. свинью великую, которая баше вразиласа въ возникъ Новгородьскъівъ. Нов. І л. 6776 г.

**ВЪРАЗВЪМТИ**, **ВЪРАЗВЪМЛЮ**. — Въразоуми ма. Изб. 1073 г.

**ВЪРАЗВЪМОНИЕ:** — На въразоумѣнні кѣхъ... лавлян- са имъ новыи Птоломѣи. Изб. 1073 г. л. 2.

**ВЪРАЗВЪМЬ:** — И ничто же на земли. въ въздушъ. и в мори мене не оутался ни мечтноя и вразуменны. ни художныя. Кирп. покаянъ. (Силь. сб.).

**ВЪРАЗВЪМЬТИСТА:** — Переглавци вразумѣвшеся, гашаса по правдоу крѣпко (въ Лавр. л. уразумѣвше). Персиа. л. 6684 г.

**ВЪРАСПРОПИНАТИ:** — Въраспропинати сѣбъ Ха'ти роугаюцеска. Ю. экз. Бол. 242.

**ВЪРАТИСТА**, **ВЪРАЩЫСТА** — вооружиться: — Ие. ХІХ. 2. Уп. — Ср. **ВЪНРАТИТИСТА**.

**ВЪРАЩАТИСТА** = **ВЪРАШТАТИСТА**: — Къ д'хоу върашташцеса. Изб. 1073 г.

**ВЪРЕВНИТИСТА:** — Въревнілся есть на мя лукасы (ότι ἐρωτα τέθηκε λιπ' ἐρου ὁ πονηρός). Жит. Андр. Юр. XXIII. 132.

**ВЪРЕКАТИСТА** — обѣщаться: — Князь великои свою отчину жалуетъ, добровольныхъ людени, врекастся боронити и стояти за домъ святыя Троица и за мужей Псковичь. Псков. І л. 6969 г.

**ВЪРЕЩИ**, **ВЪРЕКЕ** — обещать (Черн.): — Нынѣ же, брате, акаже ли еси самъ върклъ, полѣзне же на конѣ. Ип. л. 6658 г.

**ВЪРЕЩИСТА** — высказать желаніе, волю, согласіе, обещаться: — А яже жена върчеться сѣдѣти по моужи. а ростеракть добѣтокъ. и пойдеть за моужь. то платити ки вьсе дѣтемъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Много же прѣвъся имъ и върчесе имъ. Ип. л. 6690 г.

**ВЪРИНГИ**, **ВЪРИНК** — Вринуша е въ яму и слодьею. Пов. бр. л. 6453 г. Въриноути та въ ровъ. Изб. 1073 г. 182. А Кеступа и сына его Витовта въ темницу вринули. Псков. І л. 6891 г. Вринуша во огнь. Никон. л. 6735 г. (П. т. 357).

**ВЪРИНГИСТА:** — Боюса да са не вринд (въ др. сп. са врвчю = врвчю). Жит. Андр. Юр. 36.

**ВЪРЕКОЧЬ** = **ВОРКОЧЬ** — женская коса убранная, тріхаттоν, crines plexi: — (Трихантоν) ако се 8 насъ въркочь (приписка на поляхъ). Iez. XVI. 10. Упър.— Чеш. wrkoč, Пол. warkoč, Срб. воркочити се — украшаться. Въркочь, въроятно, есть Нъмецкое Haarzopf или Haarthopf = др. Harseuft (ср. Хрт. ferkočl — тупей, ferkocat — friser, ferkocor — friseur, warkovneca — Haarnest и пр.). Ср. Изв. т. IV. Мат. 562 (примѣчанія къ словарнымъ выпискамъ Θ. И. Буслаева изъ древняго толковаго перевода пророчествъ).

**ВЪРОКЪ** = **ВМ.РОКЪ**: — Далати во врѣма върокъ жить- ныи. Лук. XII. 42. Гал. ев. ХІІІ в. (нов. житомѣріе; σιτομέτριον).

**ВЪРОТИТИСТА:** — Не хотахоу иного кнѣза. развѣ Стопыка. и въда имъ Стопылка и свокю роукоу. въротивъса Горги. оже пустилъ сѣ свои Новоугородоу. Нов. І л. 6650 г.

**ВЪРОТЛИВЪИ** — см. **ВЪРТЛИВЪИ**.

**ВЪРСТА** — см. **ВЪРСТА**.

401

РЪР — ВЪС

402

**ВЪРГАНИК:** — Изволъкникъм люди въроуغانникъм въпаде ефпъ (voluntate plebis, nullo modo iniuriam episcopi succumbendum; οὐ προάρισει τοῦ λαοῦ ὑβρει ὑποπέπτωκεν ὁ ἐπίσκοπος). Ефр. Крм. Крв. 100.

**ВЪРГТИТИСА:** — обрушиться: — И яко бът (църфы) свершена. И абик на ту нощь врутиса къи верхъ и скрушиса вса. Іак. Бор. Та. 135.

**ВЪРЦВЛӘТО:** — воскресная буква въ церковныхъ мѣ-санцесловахъ: — Кудно же отъ Адама до крещенія Рускаго лѣтъ 6496, индикта 1, ключъ границы Р, кругъ солнаца числа 28, върупълѣто 7, а лунѣ кругъ 17. Псхов. І л. 6497 г.

**ВЪРЧЕНИК = ВРЧЕНИК** — χειρισμός, управлене: — В мирскых же домы приходаще и имѣніе (= имѣній) врѣченіа пріемлюще сereбropolібіа ради (τοὺς δὲ τῶν ὁχυμικῶν ὑποτρέχοντες ὁχυσὶ καὶ ὀψών ἐχειρισμούς ἀναδεχόμενοι διὰ φιλαγγυρίαν). Корм. Моск. Дух. Ак. Халк. 3.

— Другое врѣченіе пѣніа (τὴν λοιπὴν ἀκολουθίαν τῆς ψαλμοφδίας). Жит. Ник. 13. Мин. Чет. анр. 37.

— Въроученик сложьбы (др. пер. начатокъ). Никон. Панд. 17.

— ἐγχειρημα, ἐγχειρησις (?), начинаніе, намѣреніе, дѣло (Β.): — Прьваці яго върѣченнія и зѣло крѣпа. Гр. Наз. ΧΙ в.

— Скопецъ не сдѣлавыіи врученыя безаконьна (др. пер. не сдѣлавыіи рукою), Никон. Панд. 48.

**ВЪРЧИТИ, ВЪРЧЬ:** — върѣченок — ἐγχειρημα: — Вьсе хжде мьнѣти върѣченааго (ἐγχειρηματος). Гр. Наз. ΧΙ в. 255.

**ВЪРЧИТИСА:** — Богаца да ся тамо не врѣчю (ἐκπτωσιν). Жит. Андр. Юр. VII. 36. И врѣчюса въ воды (ὑποχειλεισύσσαι). т. ж.

**ВЪРЧЬ** — въ рукахъ пли въ руки (Β.): — Ниже своего не знаеші, цѣ и въроучъ имыи. Ю. екз. Шест. Торгъи полюбовно, а днѣи плати врѣчь. Домоск. XVII в.

**ВЪРЩАТІ, ВЪРЩАЮ** — ἐγχειρεῖν: — Върѣшаті бе съмошренла. Гр. Наз. ХІ в. 259.

**ВЪРЩАТИСА:** — Наченьше пхть походанѣ и ло-маштеса. Бѣахх въ горахъ върѣшташкште са въ стѣ-нахъ вьсь дьнѣ тъ и тѣ ношть. Супр. р. 23.

**ГЪЦ-ЧАЖЬЦЬ** — то же, что кърчажькъ? — Златымъ бо чашами оучителиіногое оученье раздажающе назнаме-наються. Върчажки же мало. Изб. д. 1300 г.

**ВЪРЧЬ** — urceus, Гте. aurkeis, Др.-В.-Н. urzal, Англ.-С.orc. — Ср. ВЪРЧАЖЬЦЬ.

**ВЪРШЬ** — см. ВЪРШЬ.

**ВЪРЗАТІ, ВЪРЗЮ:** — Срѣдѣ плища върѣкъмъ (ώθουμενος). Гр. Наз. ΧΙ в. 166. Врѣд чѣка въ сѣть самъ оувафакт. въ рѣда чѣка въ судъ... Мпр. Правед. XIV в. Енох. 37.

**ВЪРЗИТИСА, ВЪРЩОСТА** — ввалиться: — Ἡгда очи въръютилѣса. И обочикъ съсоюноносла. И наличкъ при-съхло къ кожи. съмръть проповѣдажь. Изб. 1073 г. 175.

— обрушиться: — Многамъ весемъ г църквамъ съ моужи въръютитиса (хαταποθενάι). Георг. Ам. 374.

**ВЪРГДЬНО:** — Не бо ксть лѣпо ни върѣдьно (οὐτε γὰρ πρέπον οὐτε ἀκόλουθον). Ю. екз. Бол. 207.

**ВЪРГАЖЕННЯ:** — Противою повелѣнію и въраженню игоменю. Никон. Панд. са. 17.

**ВЪСАДИТИ, ВЪСАЖВ:** — imponere, посадить, помѣ-стить: — Въсаждѣ же и на свои скотъ (ἐπιβιβάσας, imponens). Лук. Х. 34. Остр. ев. Смоковьницѣ имѣаше нѣкѣто етеръ въ виноградѣ свокмь въсажденѣ (πεφυτευμένην, piantatan.). т. ж. XIII. 6. Въсади на вѣсто-цѣ Бѣ. Изб. 1073 г. Въсаждіи ухо не слышитъ ли, и създавыи око не сматрятъ ли. Кир. Тур. Прити. о чел. души.

— βάλλειν, заключить: — Въсади и въ тымьницѣ (ἐβαλλεν, misit). Мө. XVIII. 30. Остр. ев. Скѣди та прѣ-дасть практироу, и практиръ въсадить та въ темницѣ (βαλει). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Всадна (Свеволода) въ еміль дворъ, съ женою и съ дѣтъми и съ тѣщю. Новг. Г. л. 6644 г. — Ср.: Оусадити оу желѣза. Смол. црам. 1229 г.

**ВЪСАДИТИ ВЪ ДЫБЪ** — заклепать ногу въ колодку (Мурз.): — Ино всадй его в дыбъ. Псков. суд. црам.

**ВЪСАДНИЕ:** — Колесница и всадници (άναβάται, as-censores). Исх. XIV. 23 по сп. XIV в.; т. ж. XIV. 28. Кона и всадники вверже в море (άναβάτην). т. ж. XIV. 1. Корабльници и въсадници (οἱ ναῦται καὶ ἐπιβάται, nautae et veciores). Пат. Син. ХІ в. 250.

— спутникъ: — Ἡдиною ми пловущю в корабли по морю имѣхъ многъ я всадникъи, мужа и жены. Прол. Н. Пуб. б. (Лавр. 12).

**ВЪСАЖЕННЯ** — знатный (Черн.)? — Жену нѣкую отъ Егуптянинъ богату и всажену сущю. Ип. л. 6622 г.

**ВЪСАЖИВАТИ, ВЪСАЖИВАЮ:** — Твоя бѣ рѣчъ, Яню, яко Данилъ второе всаживаетъ Ляхы на мя (по др. сп. сваживаетъ). Ип. л. 6733 г.

**ВЪСЕЛЕВАТИСА, ВЪСЕЛЕВАЮСА:** — Вселеваҫа всь въ та. Окт. XIII в. 155.

**ВЪСЕДЕНАЙ** — terra habita, oikhουμένη: — Придоша во вселеную (εἰς οἰκουμένην, ad terram habitatam). Исх. XV. 35. по сп. XIV в.

— orbis, oikhουμένη: — Чааник гдъжщихъ на вселек-нжік. Лук. XXI. 26. Остр. ев. Въсєєноугъ всѣхъ куангельскъими оузами оуловиша. Изб. 1073 г. Въ всѣхъ земля иззити словоу яго, и въ ковѣль все-лекнą гігъ силѣ. Гр. Наз. ХІ в. 81. По вьсеи всєсе-ленѣи. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Всеа всєселенныя съборъ (οἰκουμενῆς, universale). Ефр. Крм. Крв. 138. Въ вьсеи всєселенне. Стихир. И. Публ. биля. ХІІ в. (= вьсему миру. Стихир. Акад. ХІІ в.). Гѣ бо нашъ не чѣнѣ есть. но Бѣ всєєленѣи. Поуч. Влад. Мон. Твоя есть земля и всєселенная. Кир. Тур. 135. Всьо всєселеную обиимоу роукюю своєю. Иппол. Антихир. 16. Айли. и пръчи общии всєселенѣа оучителе. Никон. Панд. са. 1.

— habitantes: — Расыпа... вса всєселенѣа въ градѣхъ (πάντας τοὺς κατοικοῦντας, habitantes). Быт. XIX. 25. по сп. XIV в.

26

403

ВЪС — ВЪС

404

— см. СЕДЕНАГА.

**ВЪСЕЛЕНИЕ** — habitatio: — Но. І. мь. йътѣ вселенья Абраама въ землю Хананъ (той **оіхъієхі**, habitationis). Быт. XVI. 3. по сл. XIV в. Вселенник сіюнь Издранцевъ. Изб. 1073 г.

— Въ въселѣнни въсѣхъ цесара вѣкъ. Стихир. XII в. 89.

— хатагуғююнъ: — Се оубо вамъ чистыи Абраамъ, си натиархъ, чѣстьныя и стѣи глава. вьсемоу доброу въселенькъ, нравою исправкіе. Гр. Наз. ХІ в. 375.

**ВЪСЕЛЕНЬИ** — населенный: — Не въселенны... се же сѣть страны не пміцная въселенія благочестія въ сѣбѣ. Уныр. 267. Нотрасоу грады въселенны (ххтохооръёхъ, habitatas). Иниол. Антиир. 16.

— оіхооръенхіюς, universalis: — Въселеньи ст. борь. Ефпр. Крм. Конст. 6. (И) вселеньи ш стѣи сборній айльскон цркви (оіхооръенхъ). Служ. Вары. XII в.

**ВЪСЕЛЕНЬСКІЙ:** — То все далъ кесмь по иръитѣхъ царевъ оураженію и вселенскіхъ сватыхъ семі зборовъ. Церк. Уст. Влад. (по Син. сп.).

**ВЪСЕЛИТИ, ВЪСЕЛЮ:** — Въ коушта въсехіхъ сѣй Издранцевъ. Изб. 1073 г. Въ небесное царство въсемилити. Кир. Тур. о. черк. чин. 104.

— Испъниль же са Дха Стго начатъ подвпазитася въсемилитъ мѣсто то. Нест. Жит. Θεοδ. 10.

**ВЪСЕЛИТИСТА** — habitare: — Въселиса въ градѣ нарицакмѣем Назареотъ (ххтоғхієхенъ). Мов. II. 23. Остр. ев. Слово пътьѣ бъсть и въселиса въ ны (єєхънєхенъ). Ю. І. 14. т. ж. Ни въсемиліса (мудрость) въ тѣю оу сквърнено гřѣхъ. Изб. 1073 г. Отъ ада на небеса вселишася. Кир. Тур. 11.

— єπιστρέφειν: — Въсе бъстъ отъ пръсти. въсе въ пръстъ въселиса (єπιστρέφει). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСЕЛЬСТВИК:** — К спмъ же и отлогъ садовиты. и добронодовитыхъ. из нихъ не мало всѣльствіе подвашеся (оъ тухойєх тєрфіє). Георг. Ам. 380.

**ВЪСЕЛЬСТВЕНЬИ:** — О блаженіи святители, богонасенаго винограда добріи дѣлатели, отъ него же всѣльственное пкоренніпе търиіе. Кир. Тур. 83.

**ВЪСИТАНИЕ** — ἀπάγιασμα: — Отъ свѣта въсемилитъ. Гр. Наз. ХІ в. 243.

**ВЪСИТАТИ, ВЪСИТАЮ** (въ 3-4-спити): — Въспінавшію сълѣнію (άντελιάντος). Мов. IV. 16. Остр. сл. Абне въсінше адамасть. Изб. 1073 г. Свѣть не въсы въ насъ. т. ж. Хс. освѣштактіса, ст. пмъ въсеміть (συνανταστήπεν). Гр. Наз. ΧΙ β. 12. Союнімъ въ бедахъ въсы. Мин. сен. ХІІ в. Сълінцю уже въсівѣт-шю. Кир. Тур. 36.

**ВЪСКАЕТАТИ** = **ВОСКАКАТИ, ВЪСКАЧВ:** — Въсакаююе (εισπεσθνεν). Георг. Ам. 209. Прибѣгова к Волѣѣ и воскакаша во вчаны. Ип. л. 6690 г.

**ВЪСКАНОВИ, ВЪСКАНАВ** — єπιστάξειν: — Давътсканеть на ма чмойєколюбѣе твое. Панд. Ант. ХІ в. л. 164. та. 76.

**ВЪСКАПАТИ, ВЪСКАПЛЮ:** — Въскани на срѣдне мок кедину капью люббе твокіа. Ефпр. Сир. XIII в.

**ВЪСКВОЗЬ:** — Веквозвѣ полкъ (δια τῆς παρεμβολῆς, per

ipsa castra). Иех. XXII. 27. по сл. XIV в. Князь ццеръ аки рѣка безъ береговъ текуще всеквозвѣ дубравы. Сл. Дам. Зап. Вѣквовѣ той камень Самаряне черняху воду. Сказ. Анн. Нов. 91.

**ВЪСКИНВИ** — см. ВЪСКІВИТИ.

**ВЪСКИПВИ** — см. ВЪСКІВПВИ.

**ВЪСКИСАТИ** — см. ВЪСКІСАТИ.

**ВЪСКЛАДАТИ, ВЪСКЛАДАЮ** — imponere, ἐπιτιθέναι: — Сътвлять бо брѣмена тажыка и неудобъ носима. и въскладасть на пленка (ἐπιτιθέσθη). Мов. XXIII. 4. Остр. сл.; Панд. Ант. ХІ в. 86 л. — Иной образъ на иного въсклада. Пересел. л. 6579 г.

**ВЪСКЛАДЪВАТИ** = **ВОСКЛАДЪВАТИ, ВЪСКЛАДЪВАЮ:** — На него чѣсть воскладывають. Ип. л. 6683 г. Володанить въскладыва(є)ть товаръ Нѣмецкии, пан Смоленскіи на кола своя. Сим. гр. 1229 г. 2-ой сл.

**ВЪСКЛАДЪНЬИ:** — въскладынать грамота: — Възверже нелобовъ (князь великий) на Новыгородт. вселій и присла грамоту въскладную. Нов. І. 6949 г.

**ВЪСКЛАНІАТІ, ВЪСКЛАНІАЮ:** — (Борисъ) оуспе... и яко бѣша на бору. начатъ въск(і)анати стую свою главу. Иак. Бор. Гл. 78.

**ВЪСКЛАНІАТИСТА:** — ГБ же въскланашеса си (єπεστήριχτο, incumbebat; по др. сп. въскланаше, оутверждаєся на неп). Быт. XXVIII. 13. по сл. XIV в. Бѣ вьсено мъслью и вьсено дѣше къ Бѣу въскланіаліда. Нест. Жит. Θεοδ. 23.

**ВЪСКЛАСТИ, ВЪСКЛАДВ** — imponere, ἐπιτιθέναι: — Въскладе полѣна на штарь. Пар. 3. XVIII. 33. (Пар. 1370 г. В.). Новѣл' пристроити кола въскладше хтѣбы. маса. рѣбъ. швоць розноличніи. Нов. ер. л. 6504 г.

**ВЪСКЛЕВЕТАТИ, ВЪСКЛЕВЕЩВ** — ἀντιλοιδοφείν: — Оклемеваваем... не въсклеветаваше (λοιδοσούμενος... οὐχ ἀντιλοιδοφείν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСКЛЕГТАТИ** — см. ВОСКЛЕГТАТИ.

**ВЪСКЛЕПАТИ, ВЪСКЛЕПЛЮ** — pulsare: — Кігда въсклена(хъ) било (φ χροσάζι το ξόλον, ut pulsarem signum). Пат. Син. ХІ в. 61. Въскленаховъ въ домъ, философа (φως ἐχροσάχρεν, сиμ pulsareμμενος ostium). т. ж. 99. Дондже въскленаша на нощьюю сложбоу. Никон. Панд. сл. 18.

— обвить: — А татю вѣры не икъ. а на кого во²-кнасть, ино домъ его шбыскать. Псев. суд. грам.

**ВЪСКЛИКВИ** = **ВЪСКЛИКВИВ:** — Въскликнѣмъ Бу и Сицѣ нашему. Пов. ер. л. 6496 г. Въскликнемъ молитвами. Кир. Тур. 8. Вельми и оужасѣ въскликшьвше. Маріар. 1499 г.

**ВЪСКЛИЦАТИ, ВЪСКЛИЦАЮ:** — Въскличають глаголюе: осанна, сыну Давыдовъ. Кир. Тур. 5. И въсеклина пѣс глаъбны сердца стъ въздыханьемъ сердца глаголаше. Троиц. л. 6745 г.

**ВЪСКЛОКОТАНИЕ** — ζέσις: — Что же огні: доблѣаго стмѣреніи и въсклокотани доуховнок. Гр. Наз. ХІ в. 14.

**ВЪСКЛОНЕНИЕ** = **ВОСКЛОНЕНИЕ:** — Восклонение гла- вѣ. Треж. Рум. XV в.

405

ВЪС — ВЪС

**ВЪСКЛОНИТИСЯ** — прпподняться: — Не моглици въс-
клонитиса (ánvaxúψai). Лук. ХІІІІ. 11. Остр. ев. Въскло-
нишаса горѣ (ánvén evsán). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Всклониса дшě моли. и дѣла съотпъыли. таже здѣш
прě очи свои принеси. Поуч. Влад. Мон. Бѣ доłв
зря... и въсклониса ў земля (ánvaxúψs). Жит. Мар.
Ев. 7. Мин. Чет. апр. 7.

**ВЪСКЛОПОТАТИ, ВЪСКЛОПОЩВ** — хлопать: — Бѣжа-
ща нечестиваго. оного же въсклопошца рѣкою и п
страшанцаго скроботомъ. Юв. XXVII. 23 толк.

**ВЪСКОВАТИ, ВЪСКБЮ:** — Взя (Андрен) из Вышегорода икону святої Богородици... и въскова наню болс 30 грпвенъ золота, проче серебра, і проче камени дорогого и великого жемчюга; украсивъ постави въ церкви своих. Ип. л. 6663 г.

**ВЪСКОЛОТИ, ВЪСКОЮ:** — На шестѣмь сътымь многѣ
матежа въсколоша. Жит. Мов. ок. 1200 г.

**ВЪСКОЛЪВАТИ, ВЪСКОЛЪВЛЮ:** — Да бѣдетъ не въс-
колѣблема (ěstati ἀσάλευτον, erit immobile). Втз. VI. 8.
по сп. XIV в. (да будетъ не въсколѣба. т. ж. ХІ. 18).
Мѣного отъ црквѣ въсколѣба и расыпа (διαχθων). Гр.
Наз. ХІ в. 49.

**ВЪСКОМАТИ, ВЪСКОМЛЮ** — mutire, пикнуть: — Не вскомлеть песцъ (тазѣкомь свопль; οὐ γύρεις, non mutiet; др. сп. поскомлеть, въскомякъ... грътаномъ своихъ). Ихс. ХІ. 7. по сп. XIV в.

**ВЪСКОМЛЯТЫ** — γρύζειν: — Гис. Нав. Х. 21.

**ВЪСКОПАВАТИ, ВЪСКОПАВАЮ:** — А еже въскопавати како акы недоразоумьно оставлятъ. Изб. 1073 г.

**ВЪСКОПАНЪТЫ, ВЪСКОПАНЪ:** — Доскою же каменою загражено бысть обихоженіе путп градьскаго. Василии... опрѣся ногою въскопанувъ дѣску каменную изверже. и до полатныхъ вратъ внидопша (λακτίσας κατέξας τὴν πλάξικα). Георг. Ам.

**ВЪСКОПЫСНѣТЫ, ВЪСКОПЫСНѣ** — σχρτᾶν, вскочить: — Въскопыснѣшва юннца оу тасыи. Юиа.І. 17. Въскопыснѣ, но не играюще. т. ж. толк.

**ВЪСКОРИТИ, ВЪСКОРОЮ** (В.) — ускорить: — Въскорить молния соудебъ своихъ (ταχύνει). I. Сир. ХІІІІ. 17. по сп. XVI в.

**ВЪСКОРОМОЛИТИ:** — А которые гости суконники вскоромолили на меня... Дог. ир. Вас. Вас. 1435 г.

**ВЪСКОЧИТИ** = **ВОСКОЧИТИ, ВЪСКОЧВ** — Воскочи и скоро текли приде на мѣсто. Нест. Бор. Гл. 35. Идеже бо затворены двери видахъ. сига скрѣшившись въскочахоу (εἰσπερδήδων). Георг. Ам. 172. И скоро въскочи раслабленыи съ одра. Кир. Тур. 49. Скумьнъ львовъ Данъ и въскочить (ἐκπληδήσεται, prosilient). Итпоп. Антихр. 14. (Втз. XXXIII. 22). Овъ же во торопѣ вскочь по нихъ, начатъ ригати. Лавр. л. 6683 г.
— вм. въскочи: — Аще оукраденъ будетъ челадинъ Рускыи или въскочить. Дог. Ол. 912 г.

**ВЪСКРАИ** — возлѣ: — Яко пѣсокъ въскраи мора (τῆς
θαλάσσης, maris). Быт. XXXII. 13. по сп. XIV в.
Живаше въскраи мене воинъ (πλησίον μου, iuxta me).
Пат. Син. ХІ в. 98. Въскраи црквѣе (πλησίον ιερῶν).

Гр. Наз. ХІ в. 255. Блаженъші же бѣ въскраи яго сѣда и доłвича. Нест. Жит. Θεοδ. 26. Въ Симови же части скажютъ женъи и се како сѣдать вси тазыци Симови, кто въскраи кого сѣдить. Пал. XIV в. 78. Таже оттуду идохомъ въскраи моря, идѣже есть цѣлебныи песокъ. Иим. Пут. 1392 г. Положиша его въскраи црквѣе. Мин. Чет. февр. 94. Въскраи младенца (prope infantem). Жит. Порб. 47. Мин. Чет. февр. 303.

**ВЪСКРАИННИ** — proximus: — Да всѣе то на нашем сѣнасении и на въскраиныхъ оуспѣхъ принесѣмъ. Супр. р. 280. Ранъи и тазвъи ими же дръзоваша въскраиниими (παραπλησίας). Гр. Наз. ХІ в. 253.

**ВЪСКРАМОЛИТИ, ВЪСКРАМОЛЮ:** — Жрци на мя въстануть и озлоблять Юдеи, въскрамолять и побіютъ мя фарпсси. Кир. Тур. 32. Въскрамолять на та ωκρῆτъ (ἐπισυστήσονται). Пар. 1271 г. (Іез. II. 6; В.).

**ВЪСКРАМОЛОВАТИ, ВЪСКРАМОДІЮ** — ἐπισυνίστασθαι: — Векрамо layout of the text is incorrect. The image contains too many spaces and periods. It is difficult to determine the original text from the image.

— См. ВЪСКЕРБСЕНИКИ.

ВЪСКЕРЕСЕНИЕ** — см. ВЪСКЕРБСЕНИКИ.

ВЪСКЕРЕСИТИ — см. ВЪСКЕРБСИТИ.

**ВЪСКЕРЕСНѣТЫ** — см. ВЪСКЕРБСНѣТЫ.

ВЪСКЕРЕСЬНЬИ — см. ВЪСКЕРБСЬНЬИ.

ВЪСКЕРЕШЕНИЕ** — см. ВЪСКЕРБШЕНИЕ**.

**ВЪСКЕРИЛИЕ** — κράσπεδον, пола: — Прикосніка въскрилии ризъі яго (κρασπέδου). Μο. ΙΧ. 20. Остр. ев.; Панд. Ант. ΧΙ Β. (Амф.). Возкрилила (τὰ κράσπεδα). Георг. Ам. 25. Воскрилие (одежды; πτερύγιον, pinnam). Цар. 1. XXIV. 5. (On. I. 29).

**ВЪСКЕРИЧАТИ, ВЪСКЕРИЧВ:** — Въскричавшше възт-
пижать къ мнѣ. Изб. 1073 г. Въскричати звуку (ἀλο-
λύζειν πίτυν). Гр. Наз. съ толк. Ник. Ир. XIV в. (Зах.
ХІ. 2).

**ВЪСКРОПИТИ, ВЪСКРОПЛЮ** — aspergere, ῥαίνειν: —
Да въскропши на Аарона (ρανεῖς, asperges). Ихс.
ХХІХ. 21. по сп. XIV в. Въскропни на олтарѣ (ἔρρανεν,
aspersit). Лев. VIII. 11. т. ж. Въскроплю на въы воду
чту. Пов. вр. л. 6496 г.

**ВЪСКЕРСТИТИ (?)**, **ВЪСКЕРДТИТИ (?)** — см. **ВЪСКЕРДШЬ**.

**ВЪСКЕРДШЕНИЕ:** — Въскрѣшения людскаго (ἐν τῇ θραύ-
σει τοῦ λαοῦ). Георг. Ам. 114.

**ВЪСКЕРДШЬ** — прич. гл. въскрѣстити или въскрѣшти-  
ти (щъ — тивъ или стивъ): — Овъ же дрънъ въскроуць  
на главѣ покладаа, присагоу творить. Гр. Наз. ΧΙ Β.  
сл. Х. — Ср. chrene crud (Рим. pura herba) Салич. зак.  
Grim. Myth. 3-e Ausg. 608. — См. Въсѣсти. Евр. 1813 г.  
№ 13.

**ВЪСКЕРЪІВАТИ, ВЪСКЕРЪІВАЮ:** — Прахъ яго же въскрывацать вѣтръ ў лица землі (= возмѣетъ; ἐκρίπτει). Псалт. 1296 г. I. 4.

ВЪСКЕРЪІЛЬЦЫ — см. ВОСКЕРЪІЛЬЦЫ.

**ВЪСКЕРЪІТИ, ВЪСКЕРЪЮ:** — А княгиню его шелъ,
вскрылъ самъ. Кар. И. Г. Р. VIII. пр. 189

**ВЪСКЕРБСЕНИЕ** = **ВЪСКЕРЕСЕНИЕ** = **ВЪСКЕРЕСЕНИЕ** = **ВЪСКЕРБСЕНИЕ** — ἀνάστασις: — Не таимъ въскресенія, но во всѣхъ домохъ своихъ зовемъ: Христосъ

26*

406

407

ВѣО — ВѣО

въскресе. Илар. Зак. Блац. Явѣ тако Хва въскрьсенія (ӑнӑвӑтӑс̧̧иос). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Ожидающіе тѣлесьныхъ въскресеніи. Изб. 1073 г.

— ӑнӑвӑтӑс̧̧еως ήμέρα, dies Christi resurrectionis: — И празднова с ними ней цвѣную. и дошедъ велика дѣ Вскрѣны по ωψηγαю празднова свѣтло. Πον. ωρ. л. 6582 г. Въскресеніе Христово великы день наричетс. Кир. Тур. 13.

— ӑнӑвӑтӑс̧̧иос ήμέρα, dies dominica: — Мѣсца мая въ 15 день, на память святаго отца Пахомья, в день вскресенія Господня въ Сборъ святыхъ отецъ 7 недѣли на Пасцѣ. Лавр. л. 6719 г.

ВЪСКРЬСНОВЕНИК — έγερσις: — По въскрьсновеніи же мокмь варіжъ въ въ Галиле (μετα τὸ ἐγερθῆναι). Мв. XXVI. 32. Остр. εω.

ВЪСКРЬСНѣТИ = ВОСКРЕСНѣТИ, ВЪСКРЬСНѣ: — Побаквѣть кму отъ мрътвыхъ въскрьснѣти (ӑнӑвӑт̧̧-να). Ιο. ΧΧ. 9. Остр. εω. Въскрьсноутъ бо мрътвии въ гробѣхъ. Изδ 1073 г. Нѣсть здѣ, но въскресе. Кир. Тур. 13. Не бо бѣ θома... видѣлъ Господа и слышавъ его въскрьсъша... не вѣроваше. т. ж. 24.

ВЪСКРЬСИТИ = ВЪСКРЕСИТИ, ВЪСКРЬШВ: — Въскрѣси из мрътвыхъ (ηγερεν). Ιο. ΧΙΙ. 1. Остр. εω. Отροκα въдовича въскрѣси. Изб. 1073 г. Въскресиши мрътвѣца своего божества силою. Кир. Тур. 36.

ВЪСКРЬСНѣЙИ = ВЪСКРЕСНѣЙИ — ӑнӑвӑтӑс̧̧иос: — Стѣли въскрѣснѣйи Хӑ Бӑ нашего дѣи (τῆς ἀγίας ἀναστασιμου, resurrectionis). Εφρ. Крм. Трул. 66. Въскреснѣйи дѣи. Изб. 1073 г. Съ Хмъ въскрьснѣти въ въскрѣснѣи дѣи. Гр. Наз. ХІ в. 119.

въскрѣсна: — Си же и на заоутрьнии въ въскрѣснѣнахъ. Остр. εω. 10. Нес пō въ соуδ на вечеръ поютъ въскрѣсна Γ наставшаго глā. Уст. ХІІ в.

ВЪСКРЬШАТИ = ВЪСКРЕШАТИ, ВЪСКРЬШАЮ: — Ойъ въскрѣшакъть мрътвѣла и живить (εὐχερει). Ιο. V. 21. Остр. εω. Мрътвѣла въскрѣшати. Изб. 1073 г.

ВЪСКРЬШЕНИК = ВЪСКРЕШЕНИК: — Издѣжть створψии блага въ лъскрѣшеникъ живота. съ створψии зъла въ въскрѣшеникъ скда (εἰς ἀνάσ. σιν.). Ιο. V. 29. Остр. εω. Сынъ бывъ нетѣніа, сынъ въскресеніа. Илар. Зак. Блац. Въстанетъ въ въскрѣшеникъ. Изб. 1073 г. И. потомъ внесома будетъ въ раи, мѣсто поконно до послѣдняго въскрешенія. Кир. Тур. 27.

ВЪСКРАНѣТИОГ = см. ВОСКРАНѣТИОГ.

ВЪСКЕПЦА — πράτρια, торговка: — Мѣсто гдѣ же въскъпина сѣдать, продающе драгое δαραчіе (αἰ λεγομέναι πάτρια); — по Дюк. πάτρια; но Слав. пер. явно указываетъ на слово πράτρια — торговка). Жит. Андр. Юр. XXVIII. 105.

ВЪСКЕВРИТОГА — καπνιζεσθαι: — Косни горы и въскоуряться (fumigabunt). Псал. ХІІ в. пс. CXLIII. 5.

ВЪСКБРБ — ἀτμός: — А въскоуръ тѣхъ есть творитьвнокъ различѣе добровоинне. и злосмѣрѣннѣ. Ιο. екз. Бои. 191. Въспареникмь и въскоуромъ влага же та възнесена на въсока мѣста. Ιο. екз. Шест. 1263 г.

ВЪСКЕВТАТИ, ВЪСКЕВТАЮ — reprimere: — Въскоутацъ.

Петр. 2. II. 4. Апост. толк. XVI в. (Оп. II. 1. 171). Иже въскоутаемъ соуть. Ιο. екз. Бои. 89.

— Поясъ не оутварійкъ оутваріякмь, малъ како ризжъ въспратаа, ти елико же нѣ въскрътати (ζωνὴ τῷ ἀκόσμῳ κοσμία μιχρὸν τι τοῦ χιτῶνος ἀναστέλλουσα, καὶ ὀσον μὴ ἀναστέλλειν). Гр. Наз. ΧΙ в. 233.

ВЪСКЕВТАТИГА: — (Да оубоитсагъ Гдā вса земла ὦ него же подвижатса вси живоущей). Еже бо: да подвижатъ. Суммъ: да оготовѣ, Акула же: да выскоутаютса рекоста (τὸ γὰρ σαλευθῆτωσαν ὁ μὲν Σύρμμαχος εὐλαβείσθωσαν, ὁ δὲ Αχύλας ὑποσταλήσονταί εἴρηκε). Псалт. толк. Θεοд. XXIII. 8.

ВЪСКЕВТИК: — Яко оубо нѣкок село Θεωδоръ ὦ своихъ яже тако нарěнъ бысть. въскоута на црквѣвнокъ ωδησα оуготованникъ. Жит. Θεοд. Ст. 43.

ВЪСКЕВТИИСКЫИ: — Въскоутиискокъ село. Жит. Θεοд. Ст. 44.

ВЪСКЕВІО (въз квю) — ἵνα τί: — Въскжю тыслите въ зъло. Мв. ΙΧ. 4. Остр. εω. Въсклжъ прискрѣбна еси дшě мои. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Боже, Боже въскую мя еси оставилъ. Сл. Дан. Зат.

ВЪСКЕ — см. ВОСКЕ.

ВЪСКЕВРВИТИ = ВЪСКРЬВИТИ, ВЪСКЕВРВЛЮ: — Всь же пиръ въскрьбити бладьми и бесластикмь (ἀποκαλώ). Гр. Наз. ХІ в. 288.

ВЪСКЕВРВЪТИ = ВЪСКОРВЪТИ, ВЪСКЕВРВЛЮ: — Вскорбѣша (въ скорбѣнни (κατεπένθησεν ἐν πενδικοῖς, luxit in lugubribus). Исх. XXXIII. 4. по сп. XIV в.

ВЪСКЕВРМИТИ = ВЪСКРЪМТИ = ВОСКОРМИТИ, ВЪСКЕВРМЛЮ: — Его же родиша и въскръмиша. Изб. 1073 г. Чада въскръмила. т. ж. Съвѣтъ въскръмленныхъ (ἐκτραφέντων). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Си ми бысть аки отъ своея княгинѣ рожена, взялъ бо есмь ю отъ своея матери в пеленахъ и воскормилъ. Ип. л. 6795 г.

ВЪСКЕВРМЛЕНИК = ВЪСКРЪМЛЕНИК — ἀνατροφή: — Его же (трудъ) прѣтръпѣвалъ о въскръмлении ихъ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ВЪСКЕВРМЛЕНИКЪ = ВЪСКРЪМЛЕНИКЪ: — Подоба бо е о φρκвныхъпъ въскръмленикъ не чληχѣскыими помыслы оуправлāти Бѣквскалъ. Изб. 1073 г. 12. Издрадьно оубо соуштага въ неи молитвѣ стоящемъ съвръшати. своа въскръмленикъ цркъя оучить. т. ж. 220.

ВЪСКЕВІНѣТИ = ВЪСКИНѣТИ, ВЪСКЕВІНѣ: — Томъ же въскынѣвшъ и никако же хоташв послѣшати (τοῦ δὲ ἀναβαλλομένου, hoc vero recusante). Жит. Ник. 41. Мин. Чет. апр. 57. Онъ же въскину гла. не слоушакни мене (по др. сп. онъ же не хоташе). Никон. Панд. са. 43. Чуд. сп. 138. Въскинуша грамоты възметны к Новгороду. Новъ. І л. 6920 г. (по Ак. сп.).

ВЪСКЕВІПАТИ, ВЪСКЕВІПАЮ (В.) — salire: — Источникъ водъ въскыпающъ въ животъ въчынъи (ἀλλομένου). Ιο. IV. 14. Ев. 1270 г.

ВЪСКЕВІПЪНИК: — Аеромъ истлѣнныя и неджъи и въскыпѣнныя земли (βρασμοι ἀγῆς). Гр. Наз. ΧΙ в. 305.

408

409

ВЪС — ВЪС

**ВЪСКЕШЪТНИ** = ВОСКИШЪТНИ: — Воскипѣнъ въ кадилѣ малко. Сказ. Ант. Нов. 8. Аще не въскыпить грѣнецъ (μὴ βράσθη; по др. сп. съврить). Жит. Андр. Юр. 117.

— Въскыпѣнъ чръвѣ (εἰξεῖσε). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСКЕЪСАТИ** = ВСКИСАТИ, ВЪСКЕШЪ — fermentari: — Опрѣсноки не кислы, не вскисона бо (πρὸ τοῦ ζομαθῆναι). Исх. XII. 34. Вскишеть тѣсто и бываетъ хлѣбы. Дуб. сб. XVI в. 377. Сказ. о 12. апл.

**ВЪСКЕЪСВНИК** = ВСКИСВНИК: — Взяша же людіе мѣккѣ свою прежде вскиснія тѣста своего (πρὸ τοῦ ζομαθῆναι). Исх. XII. 34.

**ВЪСКЕШТАНИК**: — Князи его срѣдь его, яко въкии въскытаяще въскытаніа (ἀρπαζοντες ἀρπαγοχτα). Ιεσ. XXII. 27.

**ВЪСКЕШТАТИ, ВЪСКЕШТАЮ:** — Въскытаяще въскытаніа (ἀρπαζοντες ἀρπαγοχτα). Ιεσ. XXII. 27.

**ВЪСКЕШЕНЬИ** = ВСКИШЕНЬИ: — Взяша муку преже вскишена тѣста (πρὸ τοῦ ζομαθῆναι, antequam fermentaretur). Исх. XII. 34. по сп. XIV в.

**ВЪСЛАВИТИ** = ВЪСЛАВИТИ, ВЪСЛАВЛЮ: — Въслави Христа съ Отцемъ и съ Святымъ Духомъ. Наар. Зак. Блаи.

**ВЪСЛАВИТИСТА:** — Ни Иѣ не обаше кште въславилѣ- са. Въслави же са въскрьсноуъ из мрѣвъихъ. Изб. 1073 г. 179.

**ВЪСЛАВЛЯТИ, ВЪСЛАВЛЯЮ:** — Нѣкъла пъюдѣтъ въславлѣять бѣгочьствѣна. Изб. 1073 г.

**ВЪСЛАДВИ, ВЪСЛАДВЮ** (В.) — ἤδυνεν: — Не въслав- дѣша емоу трѣбы ихъ (не осладишася, οὐχ ἤδυναν κατ' ἧ, non placuerunt eui). Ос. IX. 4 въ сп. XV в.

**ВЪСЛАНВИТИСТА** — см. ВЪСЛОНИТИСТА.

**ВЪСЛАНЯТИ, ВЪСЛАНЯЮ** (В.) — прислонять: — Ипи на стѣноу насы акъ троудивѣшася въславняю. Ю. Лпств. XII в.

**ВЪСЛАНЯТИСТА** — опираться, ἐπιστρίζεσθαι: — Кто си въсходашаи оубѣжна въславнющися на брато- чадъ свопхъ (innitens super fraternum). Кирла. Иерус. XII в. (Ппс. Пьс. VIII. 5).

**ВЪСЛАПЛЯТИ, ВЪСЛАПЛЮ** — ἀναστέλλεσθαι, удерживать: — Ὁ всакого дѣланша въслаплаетъ (ἀναστέλλεται; во 2-й ред. въстлаипает). Панд. Ант. ХІ в.

**ВЪСЛАТИ** — см. ВЪСЪЛАТИ.

**ВЪСЛЕПАТИ** — см. ВЪСЛЕПАТИ.

**ВЪСЛОВЕСТИСТА** — λογίζεσθαι; — Въсловесиса кму въ правду (ἐλογίσθη). Панд. Ант. XIV—XV в.

**ВЪСЛОВИК** = ВЪСЛОВИК: — ἀναλογία: — По въсловію вѣры (въ нов. по мѣрѣ; κατ' ἐν ἀναλογίᾳ). Θεοφ. толк. Рим. XVII в. (Рим. XII. 6).

**ВЪСЛОНИТИСТА, ВЪСЛОНЮСТА** — оперетъся: — Хрѣбъ томъ въслонитъся къ столѣпъ (applicante). Жит. Харі. 27. Мин. Чет. февр. 112. Въслонившеся на дрѣво, еже надъ оустіемъ (кладзя. inclinabant innitentes). Жит. Порф. 80. Мин. Чет. февр. 316. На стѣноу въслонитися (въ Яросла. сп. въсклонитися; др. пер. въсланѣтися). Никон. Панд. сл. 30. (Синод. сп.).

410

**ВЪСЛОНЪ** — ложе: — Въслѣзъ рѣзбокъ (στρέβε). Гр. Ταμ. σ. τομα. Ник. Πρ. XIV в.

**ВЪСЛОНЬНИЦА:** — Скупшина супца подъ собою степени мрамерана. И мрамораны въслоньнице глаголемая (στρέβε). Геор. Ам. 380.

**ВЪСЛОНЬНО:** — Ства же ничтоже. тѣкмо въслоньноого. а не лежа въкоушпван. пшица же пакъ едва малѣя и хоудына. съставлѣнна ради. прикасалена. Жит. Θεд. Ст. 57.

**ВЪСЛОНЬНЬИ:** = Въслоньное — задокъ: — Горѣ надъ столны сѣдалище (и) вслонное (τὸ κλιθισμα καὶ τὸ ἀνακλιθὸν). Козм. Инд. И пять столновъ, сѣдалище и вслонное — единъ камень (καὶ τὸ κλιθισμα καὶ τὸ ἀνακλιθὸν). т. ж.

**ВЪСЛЫПНИ** или **ВЪСЛЫПСТИ** — ἔξαλλος θελ, в seekочить: — Въсельне яко прѣгъ (= въсельпъ; ἔξαλλοτο). Наум. III. 16.

**ВЪСЛЕДВИТИ, ВЪСЛЕЖВО** — sequi: — Въслѣдиша кмуо оученци (ἀκολουθοῦντες, καὶ ἤ). Мр. VI. 1. Юр. св. п. 1119 г. Не взпиши вслѣдити ихъ (ἐπικολουθῆσα, ne exquiras sequi eos). Втз. XII. 30. по сп. XIV в. Мѣнческоумоу житню въслѣдити (καὶ τακολουθῆν, sequi). Ефър. Крм. 2. Ник. 20. Амона мало врѣмя црѣтвовавт. отню безаконію въслѣдн. Соф. толк.

**ВЪСЛЕДВОМАТИ, ВЪСЛЕДВЮ** — sequi: — Въслѣдоюють. (въ Юр. св. въслѣдоють; παρακολουθήσει). Мр. XVI. 17. Мет. св. Въслѣдова(въше) в кораблечи борзъ гнаша по стѣемъ Глѣбѣ. Нест. Бор. Гл. 21. (Архипенистопъ) иде на мостъ; и по немъ въслѣдующіе свяценци... Нов. I. 6926 г.

— Предидемъ милостынями... въслѣдуемъ смпреніемъ и постомъ. Кир. Тур. 8.

— посілѣдовать,: — Въслѣдоююшти бѣкъствѣ- нніхъ словесъ. Изб. 1073 г. Подобакъ въслѣдовати (ἐπισθῆ, sententia est exequenda). Ефър. Крм. Крв. 5. Въслѣдоюще каноноу (ἔξακολουθοῦντες, servantes). т. ж. Труа. 13. Обычакмъ поганѣихъ въслѣдоющюе (ἀκολουθοῦντες, qui sequuntur). т. ж. Вас. 33. Чиня, да въслѣдоююсть оставомъ (ἀκολουθᾶτο, consequatur). т. ж. Труа. 38. Аще кто не отречется всего супаго не можетъ быти моп ученикъ. сему Феодоръ вслѣдова. Пам. Пех.

**ВЪСЛЕДВЬНИК** — Въслѣднице црѣкве въслѣдникомъ (alumnos). Ефър. Крм. Вас. Вел. 206. Въслѣдникъ шиюу и страстьникъ (състрастьникъ?). Жит. Θεд. Ст. 150.

**ВЪСЛЕДВЬСТВОМАТИ = ВЪСЛЕДВЬСТВОМАТИ, ВЪСЛЕДВЬСТВЮ:** — Предидущи и въслѣдствующиці. Гир. Тур. 5. Мужи и жены, отъ мала и до велика, вси возслѣдствующіе со многими слезами зваху. Пеков. I л. 6860 г. — Въслѣдствующіе оставомъ црѣкве (ἀκολουθῆσου). Ефър. Крм. Ник. 8. Отъ въслѣдствованніхъ искоусъ. Ю. екз. Бол. 292. Стані съ нами въслѣдствоватъ но всемоу. Жит. Θεд. Ст. 114.

**ВЪСЛЕЖАТИ = ВОЗ(С)ЛІЖАТИ, ВЪСЛЕЖАЮ** — послѣдовать: — Не воз(с)лѣжаите коумиромъ (ἐπακολουθῆ-

411

ВЪС — ВЪС

бете, sequemini; по др. сп. не послѣдуите). Лев. ХІХ. 4. по сп. XIV в. Аще въслѣжаетъ оутробныхъ басни (іπαχολουθήσῃ, secuta fuerit; по др. сп. послѣдетъ). т. ж. XX. 6. Въслѣжааше хвдожеству страньску. Упир. 212. Іакоже жрѣбца и тельца видимъ. къде и рождени. тоу аби матеремъ свонмъ въслѣжаichta (παρασχαί-σειν). Гр. Наз. ХІ в. 32. Въслѣжайте бесвѣстному своему разоуму. Сказ. Афрод. д. 1300 г.

**ВЪСЛѣЖЕДАНИЕ:** — Вина же былъ тебе семъ въслѣжаніе злый помнысło. Упир. 215.

**ВЪСЛѣЖЕДАТИ, ВЪСЛѣЖДАЮ:** — подражать: — Упир. 232. Толико створи тѣчѣж, елико же есть ресц въслѣждаяючи, възьмшю кънчи въ слѣдъ ити. Гр. Наз. ХІ в. 83.

**ВЪСЛѣПАТИ = ВЪСЛЕПАТИ, ВЪСЛѣПЛЮ = ἀλλεσθαι, salire:** — Рѣка же въсцемплье (ἀγκυππδετ, исторгается). Пар. 1271 г. (Прит. Соа. XVIII. 4. Вост.). Тихохо бе-смѣр морю. въслѣплю долѣ-фни (ἐγχυβιστωσι, вы-ныряютъ изъ воды). Панд. Ант. ХІ в. л. 259, га. 115.

**ВЪСЛѣПЛЯТИ, ВЪСЛѣПЛЮЮ (В.):** — Воды въслѣпляющая въ бесмртие (въ печ. — текущія). Мин. мвс. 3 Янв. 1441 г.

**ВЪСМЕРДВИ: = см. ВЪСМЬРДВИ.**

**ВЪСМЕРДВИСТА:** — см. ВЪСМЬРДВИСТЯ.

**ВЪСМИГАТИСТА:** — Что иметь брать въ срѣдни своцмь. тако въсмнілса достоинъ съи плакати. Никон. Панд. сл. 36. — См. ВЪСМЬГАТИСТА.

**ВЪСМОРЧАТИ (В.):** naribus attrahere (M.), вбрать ноздрями: — Принести мѣ и наполнити пепела пещ-наго, и вложить в мѣ главъ стѣ, и выю мѣха того завазати въ вы его, тѣко дніа ему не помати или помѣющ вепелъ въсморчати. Жит. Григ. Арм. XVI в.

**ВЪСМРЪЕАТИ, ВЪСМРЪЕВ:** — Зоубъ слоновъ... им же... питик въсмрѣчеть. Ю. екз. Шест. 1263 г. 216.

**ВЪСМЬРДВИТИ, ВЪСМЬРДВЕ:** — Невѣрьнымъ тоукомь въсмѣрдли. Изб. 1073 г.

**ВЪСМЬРДВИТИ = ВЪСМЕРДВИТИ, ВЪСМЬРДВЕ:** — Въскѣю въсмердѣ крѣпикон твои. Гер. XLVI. 15. (Оп. І. 94). Мнози бо, рече, усушиша тѣло отъ поста и воздер-жаніа, а уста ихъ въсмердѣша. Кир. Тур. посл. Вас. Въсмердѣла баше дніа ихъ (еретинковъ). Паис. сб. 84.

**ВЪСМЬРДВИСТА = ВЪСМЕРДВИСТА = ВЪСМРЪДВИСТА:** — ὄζειν, ἐπόζειν: — Въсмердѣса земла (ώζεσεν, putruit). Исх. VIII. 14. по сп. XIV в. Въсмердитса рѣка (ἐποζέσει, effervescent). т. ж. VII. 18. Въсмрѣдѣса (ἐπόζεσεν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСМЬХЛИВЫИ:** — Чѣкъ смѣхъливъ и въсмѣхъливѣи. Изб. 1073 г.

**ВЪСМЬГАТИСТА, ВЪСМЬГОСТА:** — γελάν: — Блажени плач-женсена нынѣ. ико въсмѣктеса (γελάσετε). Лук. VI. 21. Остр. ев.; Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСОВЕНЫИ = см. ВЪСОВЬНЫИ.**

**ВЪСОВЛЕНИЕ:** — Не собство, нѣ паче въсобленіе есть. Изб. 1073 г. 236.

**ВЪСОВЛЕНЫИ = ВОСОВЛЕНЫИ:** — въ собленок: — Въ собленок же овътда оубо же просто бѣти назнеме-

ноук по немоу же знаменокмъоумоу не тѣчѣж иже просто сжитик въсоблено нарицакмъ. нѣ и съюучан иже истовѣ нѣ въсоблено. нѣ инособно. Изб. 1073 г. 235. Гѣть же са пакъ въсобленок иже отъ иного собства. прилато естьство и въ томъ кмою бѣти. т. ж. 236. О вособленѣемъ. Сбор. XV в. Моск. арх. м. и. д.

**ВЪСОВЬНЫИ = ВЪСОВЕНЫИ:** — Въсобенок же иже въ собствѣ видимок. Изб. 1073 г. 236. Одѣ бо въсобенны Бѣ слово слоухомъ вълѣзъ въ етойуж дѣю. т. ж. 13. Дѣвѣ бо кста теченин въсобѣнѣ отъ тѣла. идино многашыды осквѣналъ. идино же общаял. т. ж. 54.

**ВЪСОВАТИСТА, ВЪСВЮСТА:** — Оканьнии же всовашася в ложницю вси, сѣкше его саблями и мечи, идоша прочь. Лавр. л. 6683 г.

**ВЪСОРИВЫИ** — неровный, крутонравный (В.)? — Зълообична и въсорпва шепотника. Ефф. Сир. 1377 г. въсоривок — inequabilitas, ἀνωρχιλία: — Нѣравнон въсорпвок. Гр. Наз. ХІ в. 271.

**ВЪСОРОШИТИ:** — Видимъ другія прокоудпившася всо-рошенами главами небрежениемъ тѣла (възерошен-ными, нечесанными. В.). Прод. март. XV в.

**ВЪСОРОШИТИСТА:** — Аще ослѣшнишн тако створилъ еси вещь. кѣд же нѣсп створилъ. и въсорошиса штиноудь. ни ражькеса штиноудь. нѣ абік поклониса до земле рекшеимѣ тя. съ смѣрникемъ тѣла кмоу. про-сти ма и моли в мнѣ. Никон. Панд. сл. 15.

**ВЪСПА** — насыпь: — Тогда Новгородни ставиша острогъ. по въспу хоромы. Нов. II л. 6894 г.

**ВЪСПАЛИТИ = ВОСПАЛИТИ, ВЪСПАЛЮ:** — Мала бо-лѣзнь воспалить тя. Прол. янв. 31 (В. Пі. 33).

**ВЪСПАРИТИ, ВЪСПАРЮ** — взлетать: — Начаша въспа-рити сами на роукы. Обр. глав. Мин. Чет. фебр. 271.

**ВЪСПАРЪ:** — Оугасъ огнѣніи или въспаръ. Ю. екз. Бол. 149. Обонник. иже бѣваетъ ноздрѣма въспоу-щающама въспары къ мозгой. т. ж. 191.

**ВЪСПАХАТИ, ВЪСПАХАЮ:** — ἀναρρίπτειν: — Се бо дѣю вътренее. въспахаетъ въздоуха тѣко неподвижима союща тѣпися. Георг. Ам. 193.

**ВЪСПАХНѣТИ, ВЪСПАХНѣ:** — Божественное слово вѣща пакъ шроужие въспахноуша грѣшници напрягоша юокы стрѣлать нища и оубота. Георг. Ам. 212.

**ВЪСПЕРЕКМЫИ** — то же, что въсперяемыи, прич. отъ въсперати? — Правиломъ крѣстѣнъмъ дховьномъ въсперекма. Мин. Пут. ХІ в. 10.

**ВЪСПЕРЕТИ, ВЪСПЕРВ** — полѣтьъ: — Въсперуть (πε-τασθήσονται). Нс. ХІ. 14. Ефремъ ико птица такожде въскорѣ въспереть на тѣжд землю. Ос. IX. 11. (Упир. 10).

**ВЪСПЕРИТИ, ВЪСПЕРЮ** — гнать: — Свѣтлами въспе-римп заряги и крѣстомъ въсеславьни. и не въмочь-шея. поучиноу моучениа прѣлоусте. врагы пото-пившѣе. Мин. Пут. ХІ в. 78. (= възвышьшеся. Мин. XII в. 86; въ. нов. — вѣтриломъ вперившѣся).

— см. ВЪСПРИТИ.

**ВЪСПИВАТИ, ВЪСПИВАЮ (В.):** — exclamare, вопіять: — Напрасно въспиваахоу. Ю. Лъств. XIII в.

412

["413", "ВЪС — ВЪС", "**ВЪСПИРАТИ, ВЪСПИРАЮ:** — По что оубо въспираемъ разумно Гицала. Са. Христ. Зл. И. Пов. д. 1400 г. (>= не воспринимаемъ. Пан. сб.).", "**ВЪСПИСАНИЕ:** — Постынанъе ми въсписаніе кокажилъо въс сложкашни (гънъ-гънъ-гънъ-гънъ-гънъ-гънъ-гън

115

ВЪС — ВЪС

416

**ВЪСПОМИНАНИЕ** — **ВОСПОМИНАНИЕ**: — Въспоминан-  
ник ст. 6. ланна его богоправимааго Цръграда (άνα-  
γνησίς, commemoratio). Мест. св. Отъ дѣянійхъ въспо-  
минанніи (εἰς τῶν πραγμαθέντων ὑπόμνηκτων, ex nomen-  
tis aetorum). Ефср. Крм. Конст. Нект. На въспоминан-  
ник покоренна (εἰς ὑπόμνησιν, ad memoriam). т. же.  
Ганпр. 17. Въспоминаньем странишаго скда (ὑπόμνη-  
στος). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Не мога самъ вся  
творить чѣніма своима ў служащихъ шρουδилемъ  
тынѣть и приносающіхъ ти воспоминаніа, тво ў тѣхъ  
швако приходить ти пакшѣсть доушеннаа. Никиф. м.  
посл. Влад. Мон.

ВЪСПОМИНАТЕЛЬ — см. СЪПОМИНАТЕЛЬ.

**ВЪСПОМИНАТИ, ВЪСПОМИНАЮ:** — Молю же въ... въспоминаните ма и г'ате: Бѣ молитва(ми) преблѣжную ертицю Бориса и Гл'ба оч'ти грѣхы списавшаго сн. Іак. Бор. Г'л. 56. Приемна въспоминанъ и кажѣсться. Ю. екс. Бов. 177.

— Въспоминанкъ вамъ любин (ὑπομνήσκειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСПОМИНОВА ГИ:** — Многаштѣ въспоминновахомъ. Никон. Панд. сл. 2.

**ВЪСПОМИНЪЧИ** — ὑποβολεύς, напоминатель (Β.): — Бεσταλλιδιον въспомин'чни. Ю. Льств. ХІІІ в.; Ю. Льств. ХІІІ в. (Оп. II. 2. 200).

ВЪСПОМИНЬЦЬ — ὑποβολεύς, напоминатель (Β.): —
Бесцѣллию въспоминаньць. Ю. Льств. ХІІІ в.

**ВЪСПОМАНОВЕНИЕ** — memoria: — Имь же на въспо-
мненіи того придохомъ. Нест. Жит. Θεοδ. 21.
Сиєїга страданна въспомінавенник. Ю. екс. Бог. 305.

**ВЪСПОМАНОВЕНЬИ:** — На кого въспомановенъныхъ лицъ цвюю ишѣть (μυγνορευθέντων, supradictis). Ефср. Крм. LXXVII. 55.

**ВЪСПОМАНДИ, ВЪСПОМАНВ** — вспоминать: — И вов-
ставъ прослави Бѣ и ст'на кого огодника. и восома-
нѣвъ. лаке бѣ видѣлъ. Іак. Бор. Г'л. 137. Въспомин
о вѣхъ, кого на кого искрѣлъ. Никиф. м. поса. Влад.
Мон. Его же днес самъ Богъ въспоманузъ и призѣлъ
и помнитоватъ. Кир. Тур. 43.
напомнить: — Въспоманеть вамъ всѣдя же рекохъ
вамъ (ὑπομνήσκειν). Ю. XIV 26. Остр. ев.

— Въспоманомъ быти въспоминаннійкъ (ὑπομνη-
σκειδα). διὰ τοῦ ἐλάχιου, commoneri per defensorem).
Ефср. Крм. Халк. 23.

**ВЪСПОМАНДИТIS:** — быть вспомянутымъ: — Вся правда его въспоманьестса в неправдѣ. Пов. вр. л. (по Ип. сп.) 6523 г.

— опоминьтесь: — Мнози бо праведніи... къ см'рти со-
вращаються праваго пути и погыбають. а друзни раз-
вращено пребывають. и къ см'рти въспомануться. и по-
кал'аньемъ добрымъ уч'тить грѣхы. Пов. вр. л. 6523 г. (по
Ип. сп.). Наводить бо Бѣ по гн'ву своему иноспемень-
никъы на землю. и тако скрушен'ымъ имъ въспоманутса
къ. Бу. т. ж. 6575 г.; Новъ. І л. 6746 г. И се Богъ по-
пусти казнь на пы... да некли смѣрившееся въспомя-
немся отъ злаго пути. Ип. л. 6685 г.; т. ж. 6693 г.

**ВЪСПОПЛЪЗАТИСЯ, ВЪСПОПЛЪЗАЮСЯ** — ὀλισθίνειν,  
поскользаться, спотыкаться (Амф.): — Въспоплъ-  
заниса словомъ (ο ὀλισθίνων λόγω). Панд. Ант. ΧΙ в.  
(Амф.).

**ВЪСПОПЛЪЗЕНИЕ** — ὀλισθηρια: — Новѣ мон отъ въс-
понатъзенна (τούς ποδάξ μου ἀπο ὀλισθήριος). Панд.
Ант. ΧΙ в. (Амф.).

**ВЪСПОПЛЪЗНДИТIS:** — ὀλισθήναι, посользнутися (Амф.).
— Да не въздравенькъ мласъ въдадатъся на по-
бѣжденък. нъ въспоплъзноутиса приготовалъ елно-
статъ роукама. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСПОРЕНЬ:** — Юустинаносъ сей его въспорена
таздрь. Йě. Й. изгънанъ бѣй. Изб. 1073 г.

ВЪСПОРНИК — споръ. Конст. Бог. поуч. ХІІІ в. 34.

**ВЪСПОРЪ** (В.) — подпора: — Въспори наши кипа-
риси (φρατνώρατα). Пыс. Пыс. І. 16. бв сл. XVI в.

**ВЪСПОСЛѣДШАТИ, ВЪСПОСЛѣДШАЮ** — ὑπκοχεύειν: — Азъ же не въсносуjoшaх (οὐχ ὑπκοχούσοραι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСПОТИТИСЯ** = **ВОСПОТИТИСЯ**: — Воспотима с
добродѣте (δρώσωρεν). Θεοδ. Студ. ολ. поуч. XVII в.
(Оп. II. 2. 341).

**ВЪСПРАТАТИСІЯ:** — Естъствѣнъ бо етеръы видаше стра-  
жушта въсиратаемъсѣла. Ю. екс. Бог. 210.

**ВЪСПРАШАТИ, ВЪСПРАШАЮ:** — Възвѣщю ти всѣ о немъ же въспрашаешіи. Паис. сб. 137. Варов.

**ВЪСПРАШИТИ, ВЪСПРАШАХ:** — Въспраши си множество дхой (ξξηρεν, sustulit). Иппол. Антихр. 19. (Дан. II. 35).

**ВЪСПРЕТИТИ:** — Въспетри крилы вѣтреними. Ю. екс. сл. на Возн. (Калайд. 174).

**ВЪСПРИИМАТИ, ВЪСПРИКМЛЮ** — принимать, полу-
чать: — Яже дѣлаховѣ въсприкмѣлѣвѣ (ἀπολαμβάνο-
μεν). Лук. XXIII. 41. Остр. ев. Въсприкмѣеть слѣде. да
не тамо моучиться. Изб. 1073 г. Чьсти въсприимати
(ἀπολαμεν, frui). Ефср. Крм. Труа. 85.

**ВЪСПРИИМОВАТИ** — ассіріє (М.), воспринимать: —  
Г) ба юлоча въспринимовавъ. Мин. Празд. ХІІ в. (В.).

**ВЪСПРИИТИ, ВЪСПРИИДВ** — возвратиться (В.): —
Да неправльше въсприидѣ пакъ (ἐπανέλθωσ πάλιν).
Марпар. 1530 г.

**ВЪСПРИЛЪПНИК:** — Ивласть въсприлѣшик корене
ώστηльше ў тазыкъ. Апост. поса. по сл. 1220 г.

**ВЪСПРИНОСИТИ, ВЪСПРИНОШ** — возвращать: — И
си пакъ въсприносать (ἀντεπιστρέφουσιν, retorquent).
Пат. Син. ХІ в. 143.

**ВЪСПРИОВИДИТЫ, ВЪСПРИОВИЖЕ** (В.) — презрѣть: —
Тъ же по истинѣ свои грѣхъ възненавидѣвъ и срамъ
въсприобидѣвъ. Ю. Льств. ХІІ в.

**ВЪСПРИТИ** — возбудить надежду, воскрилить (В.): —
Соніа въспрятъ безѣмныя (ἀναπτεροῦσιν, вперяютъ).
І. Сир. XXXIV. 1. по сл. XVI в. — См. **ВЪСПЕРИТИ**.

**ВЪСПРИИТАТИ, ВЪСПРИИМ** — принять, получить: —
Въ заимъ дакте. отъ нихъ же чакте въсприяти
(ἀπολαμβειν). Лук. VI. 33. Остр. ев. Въсприялъ ксемь
святое крещенік. Церк. уст. Влад. (по Син. сп.).
Въсирія тѣ бѣгія своія. Изб. 1073 г. Ангское житник

417

ВЪС — ВЪД

418

въсприянъне (επιχρησιμεύει). Панд. Анн. ХІ в. (Амф.).
Мьнихъ, въсприянъ образъ (διαχθονεύσαν, συσκευή). Εφθ. Κρμ. Трха. 42. Тѣло Христово въсприянѣ. Κωρ. Тур. 12. Аще ли буду богатъ, гордость восприиму. Сл. Дан. Зат.

— Въсе бо въ себѣ въ приймъ имать еже быти (συναρχήνεν). Гр. Ναμ. ΧΙ η. 151.

— Придона Свѣь в сиѣ велицѣ... в корабlichenъ множество мѣй зѣбо... и стала в Невѣ остье Некры, хотаке всприянъ. На гюру. просто же рекою и Новгородъ и всю область Новгородскому. Нов. І. 6748 г.

— Два воина въсприята его и рѣста емъ (propius accesserunt). Проц. Жит. Ю. Богоса. VII.

**ВЪСПРИЯТИК:** — О бѣстъвѣнѣмъ въсприяннѣ (διποληθης, existimatio). Εφθ. Κρμ. Гр. Ι. О всѣдѣхъ кѣстѣва въсприянтик. т. ж.

**ВЪСПРОВРѣЩИ, ВЪСПРОВРѣФВ** — върѣть (В.). — Срѣе свое дастъ въсправорѣпе образъ (διεχθονον: ναυαχνης, возрыти образъ). I. Сир. XXVIII. 26. οг. сл. XVII в.

**ВЪСПРОМЕТАТИСЯ** — см. ВОСПРОМЕТАТИСЯ.

**ВЪСПРОПИНАТИ, ВЪСПРОПИНАЮ** — crucifigere: — Въсприопинающе себѣ Сѣа Бѣжія в притчествою (διαχθονεύσοντας). Евр. VI. 6. (Оп. I. 331).

**ВЪСПРОШОВРѣДНИКЕ** — ναυαχνης. — См. ВЪСТЬНИКЕ.

**ВЪСПРОСИТИ, ВЪСПРОШОВ** — просить: — Въ тѣ дѣны въ има мокъ въспросите (διαχθονεύσει). Ю. XVI. 26. Остр. ев. Покопишаса кнѣзо... и въспроси... сѣа Федора. И не да ить сѣа. Нов. І. 6740 г.

— спросить: — Вспросе же цръ Спимона: аще ты кис Хѣ. Проя. Н. Публ. б. (Даръ. 15). Вѣнѣлъ въспроситъ какова пошліна. Уст. цр. м. Кирп. Конст. мон. 1392 г.

**ВЪСПРОСЛАВИТИ, ВЪСПРОСЛАВЛЮ:** — Тылъ въспрослави бѣтвьюю твоюю силю (διαχθονεύσον). Служ. Вар. XII в.

**ВЪСПРОСЪ** — interrogatio: — Повѣдахомъ ему по въспросу сему (επιστρώτησιν). Был. XLIII. 7. по сл. XIV в. Въспросъ Григорья. ὦ чего створи Бѣ видимую ī недвидимую тварь. Панс. сб. 135.

— Юанна Богослова въспѣсѣ: еже рече: Слыши правед.ны Joanne — книга изъ числа ложныхъ.

**ВЪСПРОТИВИТИСЯ, ВЪСПРОТИВЛЮСЯ** — διαχθονεύσεις: — Аште ли въспротивившиса (εἰ δὲ ἀντιλασσά). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСПРОШАТИ, ВЪСПРОШАЮ** — interrogare, спрашивать: — Въсприюста ркуще. чин се городъ. Пов. цр. л. (по Ип. сл.) 6370 г.

**ВЪСПРОВЖАТИСЯ** = ВОСПРОВЖАТИСЯ — сопротивлять ся (В.). — Видаше ща въжда ща того и не воспрѣжася (διαχθονεύεν, не reluctabatur). Златостр. XVI в.

**ВЪСПРАВАТИ, ВЪСПРАЗАЮ** — ζευγύναι: — Копа же прысты въспрашають. Гр. Наз. ХІ в. 35.

**ВЪСПРАНОВЕНИК** — дѣйствіе восприанувишаго (В.). — Не трѣбукъть'многа врѣмене на въсприановенік (προστο ἀνενεύχειν, ad expergiscendum). Златостр. XII в.

**ВЪСПРАНДТИ, ВЪСПРАНД:** — Въспринощѣ. Сб. 1076 г. (В.). Таме въсприанушику и к тому не требующе древинута ногъ. И въ ласѣхи и скоро текли, пришіе на мѣсто. Несм. Бор. Га. 35. Таме кум въсприанушино. Наке объ первѣе и нѣмъ и хромъ. т. ж. Аз. Въсприане (διαχθονεύσει). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСПРАНДАТИ, ВЪСПРАНДАЮ** — exsurgere: — Въспра нах. оп. θυσιακ. Бер.

**ВЪСПРАТАТИ, ВЪСПРАТАЮ** — поднимать: — Нолац. магът како ризахъ въспрахахъ (διαχθονεύσαν). Гр. Наз. Ι. 233. — См. ВЪСКВТАТИ.

**ВЪСПРАТАТИСЯ:** — И тако на борѣ въспрѣтавшіеся на люды, въ насады, влажыка и княгини, и людіе его вси пойдова внизъ. Троп. л. 6724 г.

**ВЪСПОВСТИТИ, ВЪСПОВШЕВ** — А крónы въпусть въ ты крónы, ике то съ липою симанютъ. Прим. Па. Нов. ара.

— произносить: — Нечистовъ мѣтвовъ къ Бону въспош. стить (διαχθονεύσει, emittere). Сб. 1076 г. (В.).

**ВЪСПОВШАТИ = ВОСПОВШАТИ = ВЪСПОВШТАТИ, ВЪСПОВШАЮ:** — Темялъ Бѣ въспѣнумъ. Пнар. Зак. Влахъ Смѣкии тамо въспошитати, отъ такою нечистотъ. Нб. 1073 г. Обонанникъ юже бѣваетъ ноздрима въспошіаюцама въспары къ мозговъ. Ю. екз. Бол. 191. И тако молѣды ко Влачыцѣ Христа со слезами воспѣшане. Пнар. л. 6633 г.

**ВЪСПОВБАТИ, ВЪСПОВБАЮ** — бѣть увѣреннымъ, confidere: — Акы левъ въспѣва (confidit ut leo). Жит. Θεο. Сак. Мин. Чет. апр. 491. Въспѣвающѣе оубо (διαχθονεύσει). Ю. Льств. XIII в. (В.). Зѣло въспѣвакахъ (πλευρον πλευροσκοπής). т. ж.

**ВЪСПЫТАНИКЕ:** — По въспытанійх оучастна въспѣшать томленія. Изб. 1073 г.

**ВЪСПЫТАТИ, ВЪСПЫТАЮ** — спросить, потребовать отвѣта: — Въснытæшіи, како е родилъса Бѣ. Изб. 1073 г. Идя выси чѣнъ въспѣшитъи буудемъ. т. ж.

**ВЪСПЫВАНИЕ:** — δρυφδιχ, похвальная пѣсень (Амф.). — Въспѣваникъмъ сице поюще. Ирм. о. 1250 г.

**ВЪСПЫВАТИ, ВЪСПЫВАЮ:** — Архистратурѣ оубо разумьно намъ Христа въспѣвающемъ высмѣ, обавляться. Мин. ХІ в. (В.). Въспѣвати съ красотою. Никон. Панд. сл. 29.

**ВЪСПЫНИК** — μελφδργχ, пѣніе, пѣсень (Амф.). — Нобѣ, лѣно пою въспѣник. Ирм. о. 1250 г. (по Син. сл. 1344 г. — въспѣваник).

**ВЪСПЫТИ = ВОСПЫТИ, ВЪСПОЮ:** — И въспѣшьшѣе писанда въ горѣ Кесонскъ (διαχθονεύσει). Мб. XXVI. 30. Остр. ев. Кыя ли надгробныя пѣсни исходу твоему въспою. Кир. Тур. 35. Чили въспѣти было. Вѣцен Бонне, Велесовъ вную. Сл. пак. Пор. Се бо Готвекъя красныя дѣвы въспѣша на брсѣ синему морю. т. ж.

**ВЪСПЫТИК:** — пѣніе, cantus: — До въспѣшнага кврина. Изб. 1073 г.

**ВЪСПАТИТИ = ВОСПАТИТИ, ВЪСПАЧЕВ** — возвратить: — Аще ли кто ща люди цръта вашего. ли ща города вашего. или ща инѣхъ городъ. оускочить че-

27

["419", "ВЪС — ВЪС", "420", "ладинъ нашъ къ вамъ. и принесеть что. да въспатать\n(— въвратать) и шпать. а еже что принесъ будетъ\nвсе цѣло. Дог. И. 915 г. Въспати женоу моужл. Изб.\n1073 г. Въгониша кнъза Вѣсвѣволода из города. и пакы\nсъдоумавъше. въспатиша и. Новъ. І л. 6640 г. Что\nеси понимъ волости Новогородскіи, то въспати.\nм. ж. 5781 г. (по Ак. сп.). Андрен князь рать свою\nвъ спати, а самъ приїде в Новѣгородъ. т. ж. 6801 г.", "— Рѣкъ въспативъ (хвхххроптєві). Гр. Наз. ХІ в. 25.\nВѣтри сѣяніе... пізломаши леду, и возши воду.\nи внесе в Волховъ ледъ. Никон. л. 6736 г.", "— возвратиться: — Стотѣ Новгородки въспатиша. а\nкнъзь погониса по нихъ. Новъ. І л. 6753 г.", "**ВЪСПАТИСЯ** — возвратиться, отступить: — Въспативъся на първыя обычап. Изб. 1073 г. На тojдѣ\nбливаніе въспатимъся (επανέρχεσθαι). Гр. Наз. ΧΙ в.\n12. (Прити. XXVI. 11). Повѣдана ему яко (Элегъ\nвспатиша к Ростову. Пов. бр. л. 6604 г. Въспативъся,\nблаженомоу съповѣда. Нест. Жит. Θод. 23. Съдоу-\nмавшѣе кнѣзь и любе на потуи. вспатишаса. Новъ. І л.\n6645 г. И стоять подъ Мосальскомъ. и въспатиса\nвъспать. т. ж. 6739 г.", "**ВЪСПАТИЦА:** на въспатицю: — Мнозѣмъ же глаша въ тазні лежаша тѣлесъ. и яко же оубо не чакмъ оумрѣти. на въспатицю отъ влачеваннія. расвишаса такого сюючала. Изб. 1073 г. 115.", "въспатицю — напротивъ, е contrario: — О стѣи и пресоющѣйп Троицѣ. въспатицю. Ю. екз. Бог. 80.", "**ВЪСПАТОСЛОВИЕ** — см. ВЪСПАТЬСЛОВИКъ.", "**ВЪСПАТЬ = ВОСПАТЬ** — назадъ: — Идоша\nвъспать (бопібо). Ю. XVIII. 6. Остр. ев. Обратившаса\nвъспать. Изб. 1073 г. 36. Възрѣже словеса мола въспать.\nПанд. Анн. ХІ в. (Амф.). Таче домѣдъ бѣжитъ, оумні-\nривъ трады въса, възмѣратиса вспать. Нест. Бор. Га. 15.\nДа възрататса воснать. т. ж. 25. Идуще же ему въспа-\nть. размістившѣе дружинѣ своен. Пов. бр. л. 6453 г.", "**ВЪСПАТЬСЛОВИК** — ἀντίφωσις: — Въспастьловік ксть, слово сжиротивнѣймъ. сжиротивно названемоуга (— въспатословікъ). Изб. 1073 г. 239.", "**ВЪСПАШТАТИСЯ** — возврѣататься, идти назадъ: —\nМоштвоь бѣи и дьини томъ и ношіи въспащатиса. Изб.\n1073 г. Въспащатиса (хвххδεθαι). Гр. Наз. ХІ в. 24.", "**ВЪСПАЩЕНИЕ** = **ВЪСПАШТЕНИЕ** — ἀπέγνοδος, reditus: — Пакы въспащеніе и пакы бѣгл. Гр. Нис. Мин. Чет. февр. 127.", "— Вывакть бо въспащетеніе развѣ оукора. Изб. 1073 г.", "**ВЪСРАШАТИ, ВЪСРАШАЮ** — поднимать, хвёрдѣюнъ: —\nБесѣда многолѣатыніка не точію власы вѣрашать,\nи пъ е.І.І.ІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІІ

["421", "ВЪС — ВЪС", "422", "въстъмъ встаніа. Илар. Зак. Бла. Въстанник мъртвихъ. Изб. 1073 г. Въстанне бо есть въторое падътшааго станик. Ю. екз. Бол. 345. О плотномъ Ісусовъ хвали- теся въстаніи. Кир. Тур. 37.", "— возмущеніе: — Честны Ірославъ великий не бѣ вѣдалъ такого встанья на сына своего милого Оле- кеандра. Лабр. л. 6771 г.", "**ВЪСТАНЬ** — звѣктіхъ, воскресеніе: — Въскрыщение же гібше илти. и рѣхмъ въстань. въстанне бо есть въторое падътшааго станик. Ю. екз. Бол. 345. Аще бо съмърѣть оуставлію отъночение дѣй шт. илти. въстань всѣко есть съмъмъ дѣй и пѣти. т. ж. 345.", "**ВЪСТАНЬ** — возстаніе, сматеніе, раздоръ: — Мотѣдо въстань сътвори на мя (seditions). Прог. Жит. Ю. Богосл. XVII. Бѣ въстань велика въ людъхъ. Нов. Г. 6640 г. Въстань бѣ Смоленскѣ, промежи кнѣзь Дѣдомъ и Смоленны. и много головъ паде луцкихъ мѣ. т. ж. 6694 г. (Море) много бѣ о насть. и о корабли въра. многа же плавающій встань (στάξει). Гр. Ναλ. съ тояк. Ник. Пр. XIV в.", "— Въстань вълагати. Кат. Θεο. Ст. 86.", "**ВЪСТАНЬЛИВЫЙ** — усердный (?): — На мітью не встанлива. Сбор. Кир. Былоз. ХІ в.", "**ВЪСТАНЬНО:** — Принбномову паче покаралъ въстаньно имоюцю ш в вещи. Жит. Θεο. Ст. 87.", "**ВЪСТАНЬНЫЙ:** — Смотриеііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііііі

423

ВЪС — ВЪС

424

**ВЪСТЪЛЪПЛЕНЪ:** — Акъ въстълъпленъ бѣ, да тако рекв. Εού и οπαριο (άλλ' ἐστηλωμένον). *Гр. Наз. ΧΙ. в. 67.*

**ВЪСТОГНАТИ** (Β.) — gemere: — Въстогноути (στενή- ζωσν). Нε. ΛΙΧ. 10. θα επ. ΧV θ.

**ВЪСТОДААНИК** (Β.) — воздаяніе: — Пополучити въсто- даанніе (ἐντοδόσεως). *Гр. Наз. ΧΙ. θ.*

**ВЪСТОКЪ** = **ВОСТОКЪ**: — Въсви отъ въстока придонна въ Пересимъ (πο ἀνατολῶν). Μο. ΙΙ. 1. Ομερ. θ. На въстокъ сапіи (πο ἀνατολῶν ἀλλ' θ). Втъ. IV. 41 по сп. XIV в. Мнози отъ востокъ и западъ прин- лутъ. Ηπ. Ζακ. Ελα. Τεκτына, отъ въстока въздѣж (εἰς). *Гр. Наз. ΧΙ. θ. 257.* Ни на въстокъ оубѣжати, ни въ гλαβοπανъ морисκахъ съкръитиса (ἐνατολή). т. ж. 319. Отъ запада на въстокъ. Изб. 1073 г. О клананни на въстокъ. Ιο. οξ. Βοι. 258. Възложимъ емо въстокъ на поклонъ. т. ж. 259. Тѣм же и из Руси можетъ ити в Болгарѣ и итъ Хвалиста на въ- стокъ. донти въ жреби Симонъ. Нов. вр. л. введ. Ген- симаніи же целі отъ Герусалимѣ межу въстокомъ лѣтнимъ и зимнимъ. Дан. ИІ. 44. Почто къ въстокомъ, зраче молимѣся (προς ἀνατολάς). Никон. Панд. са. 57. Си сотъ пини не поустына Πρικιώνεια соучне межи въстокомъ и съверомъ. Нов. Г. и. 6732 г. Тма бѣ въ сапіи съ запада аклъ мицъ. бѣ въ л. 6. ночни и съ въстока свѣтло. 1 опать со въстока тма бѣ. т. ж. 6745 г.

**ВЪСТОНАТИ:** — А въстона бо, братіе. Кіевъ туюго, и Черниговъ напастьми. Сл. пак. Игор.

**ВЪСТОПИТИ** — см. ВОСТОПИТИ.

**ВЪСТОПЛАТИ, ВЪСТОПЛАГІО:** — Не въстопли (πρὸ ἐκε- σης, non effervescent; др. сп. не останется). Быт. XIV. 4. по сп. XIV в. И отъ гнѣ соющаго под землето въстопляема дивно (θεσρχθέντα). *Георг. Ам.*

**ВЪСТОПЪТИ, ВЪСТОПЪЮ:** — calescere: — Тѣло свое на- сыщая сладкаго питна. помани водѣ пинощаго. отъ сѣна въстопѣва. Ю. Злат. XIV в. Ср. Сб. 1076 г. (В.)

**ВЪСТОПЪТИСЛА** — разгорячаться, ідроў: — Скудельнику въстопѣв opposite (ідроўσης). *Георг. Ам. 252.*

**ВЪСТОРГЪ** — см. ВЪСТЪРГЪ.

**ВЪСТОЧЪНЪІИ** — ἀνατολικός: — Разидошаса въсточ- нии же и Егуптѣне. Изб. 1073 г. На въсточнѣи горѣ (εὐ τὸ ἀνατολικὸν δρε). Панд. Ант. ΧΙ. в. (Амф.). При- таша сѣна Симови въсточнѣя страшнѣ. Нов. вр. л. введ.

**ВЪСТРАВЛІАТИ, ВЪСТРАВЛІАЮ:** — erigere: — Ἀγο- ніа въстрабліюща піша. Еφρ. Сир. XIII в. (Не. СХІІ. 7. — воздвигающа; ἀνοψῶν).

**ВЪСТРАПЛАТИ, ВЪСТРАПЛАГІЮ:** — обличать: — Соло- монъ, въстрашлалі ихъ (скопцѣвъ) сквернодѣство, рече, біженти сконецъ не сдѣлавын врученны беза- коньна. Никон. Панд. са. 48. (Ср. Прем. Сол. III. 14; др. пер. обличаа).

**ВЪСТРАШИТИ, ВЪСТРАШЪ:** — Бъстраши сѣдни свои (ἐναντίσονον τὰς πολικάς, rade canos). Никол. Актигр. 34. (Ис. XIVII. 2.)

**ВЪСТРЕПАТИ, ВЪСТРЕПЛЮ:** — Въстрепа ногою (ἐψο- στατὶ τὸ ποδί). Изъ. XXV. 6.

**ВЪСТРЕПЕТАТИ, ВЪСТРЕПЕШЪ:** — Амонъ въстрепета пред црѣмъ (ἐπτραχθη, consternatus est; др. пер. смате- ся). Εσο. VII. 6. по сп. XIV—XV в. Въстрепетати. Изб. 1073 г. Братници адови въстрепеташа. Кир. Тур. 12.

**ВЪСТРЕПЕХНЪ ТИСІА:** — Въстрепехуєсь акі дивне звѣ- рие. Никон. л. VIII. 94.

**ВЪСТРОНОТАТИ, ВЪСТРОКОЧЪ:** — А не сорокы въстро- коташа (а не вътроскоташа). Сл. пак. Игор.

**ВЪСТРОПЪТИТИСЛА** = **ВЪСТРОПОТИТИСЛА** — τραχύ- νεβιά: — Еід же чѣкъ лицимъ напа въстропонітена диаволом наказаемъ (τραχύνεται). *Георг. Ам. 78.* Въстроп- итвініся (περιστατικὴν ἀλλ' θ). т. ж. 208.

**ВЪСТРЪВИТИ** = **ВОСТРЪВИТИ, ВЪСТРЪВЛЮ** — σαλπι- ζων, tuba canonicæ: — Не въстрѣжи приѣдъ собоіх. Μο. VI. 2. Ομερ. θ. Аще ойбо видить стражь орлжые градоуме. и въстроить. Панд. Ант. ΧΙ. в. (Амф.). Ико бѣ заоутра всѣдѣше в аюдью протинво свѣту и въстрашана вельми. и людъе въ градѣ кликнуша. Нов. вр. л. 6476 г. Въструбита въ рога овня, и въ метно веніи ока въстреснуть мертвых. Кир. Тур. 100. Востру- бимъ, братіе, ико во златокованныя трубы. Сл. Дан. Τам.

**ВЪСТРЪГАТИ** — см. ВЪСТЪРГАТИ.

**ВЪСТРЪВИТИ** = **ВОСТРЕВИТИ** (В.) — вскорить? (amo- vere. М.) — Въстрѣбил възбояся кормітель. Измар. 1509 г. — Кену мою парипу Анастасію непраздну суну духовій во всемъ востреби (въ Цар. кн. побреги). Литоп. XVI в.

**ВЪСТРЪВОВАТИ** (В.) — возымѣть нуждѣ: — Понеже бо върюю въстрѣбова. Сб. 1076 г.

**ВЪСТРЪЛИТИ, ВЪСТРЪЛЮ:** — Полѣзти на гору ту вы- соко вельми, не мочи въстрѣлити 3-жъ на ню. Дан. И. 46.

**ВЪСТРЪЧА** — противорѣчіе: — Государь упрямъ. и встрѣчи противъ себя не любить. Дѣл. Макс. Гр. (Кар. Н. Г. Р. VII. пр. 346).

**ВЪСТРЪЧЕНИК:** — При кончанѣмъ въстреченіи Ιο. ск. Бол. 148.

**ВЪСТРЪШЬНО** — напротивъ: — Онъ же отнѣдъ ишъ не потакаше, и газаголаше имъ во всемъ встрѣпіно. Никон. л. VIIII. 148.

**ВЪСТРАСАНИК** — ἀνατολικός: — Въстрасание и въз- вырѣнне. *Гр. Наз. ΧΙ. в. 308.*

**ВЪСТРАСТИСТА:** — И ети грозы тоя страшныя и отъ возмуненіа того великого въстрясеся весь градъ. Нов. Г. и. 6926 г. (по Ак. сп.).

**ВЪСТРАЧЬ:** — Гρῆχъ есть встрячно вѣровати, епшт. ἕη иη. οῆσαι, а пок. по. ἐ. на дѣ. Дуб. Сб. XVI в. Уст. епшт. 121. Да не върютъ ни чеху, ни встрячно. Сл. св. Кир.

**ВЪСТЪГА:** — До въступіи саножныя (σφαρωτῆρος, corri- giam). Быт. XIV. 23. по сп. XIV в.

**ВЪСТЪГЪ:** — Похотѣнны въстягъ яко Монси на стѣми мѣстъ отѣложь. Бѣжимъ наоучиса таинамъ дѣвнамъ. Мин. Пуш. ХІ в. 56. Емоуже въстоугъ... рѣшити неоудобъ учить Прѣча. Мин. янв. 1441 г. (В.).

["425", "ВЪС — ВЪС", "**ВЪСТЪГЪІ** = **ВЪСТЪГЪВЪ** (В.) — ремень: — Да разпръшую его въстоуговъ санов. Ев. тоак. 1434 г. (ώ). Дожити въстоуговъ тъ... въстоутъе не обрътая. тако разпръшни въстъжговъ (тoн и.ά.гт). т. ж. — Ср. **ВЪСТЪГЪІ**.", "", "**ВЪСТЪЖИТИ, ВЪСТЪЖЪ:** — Възаша къ Гoу егда въстоучина (внегда скорбъти имъ; cum tributarentur, eν τό, θι.ρεύσθαι). Пс. тоак. XII в. СVI. 6. (В.). Въстъжить оумъ (xq.χθετx). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въстужина людъе въ градъ. Пов. бр. л. 6476 г.", "**ВЪСТЪЖИТИСЯ:** — Не встужи са въ годъ, напасти (μα, ὁσεύσης, ne festines). Златостр. 44. (Екл. II. 2).", "**ВЪСТЪПАТИ, ВЪСТЪПАЮ:** — Въстоупащтааго на землю брата своего. Изб. 1073 г. Въ глъбник въстъжнати (χορεύν). Гр. Наз. ХІ в. 82.", "— Егда въступаше облакъ ω храма (xvénb, ascendebat). Нес. XL. 34. по сп. XIV в.", "**ВЪСТЪПАТИСЯ:** — Не надобъ въстоупатиса ни дѣтемъ монмъ, ни вноучаемъ, ни всемоу родоу мокмоу до вѣка, ни в люди църковынѣ ни во всѣ соудъ пхъ. Церк. Уст. Влад. до 1011 г. (по Син. сп.). А въ тоне земли, ни въ пожыни, ни въ тони не въстоупатися, ни княго, ни епискоупоу, ни боярину, ни комоу. Грам. кн. Из. Мет. 1148 г. А въ Кашишъ ти ся не въступати. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г.", "— Къъьььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььььь

427

ВЪС — ВЪС

**ВЪСТАЖЕНИЕ:** — Без въстакення въ стъкоуплиништъ. Изб. 1073 г.

**ВЪСТАЖНИКЪ** — см. ВОСТАЖНИКЪ.

**ВЪСТАЗАТИ, ВЪСТАЗАЮ** — подинать: — Иже величавыя предыдущія трансляція и бръви въстаканъ. Съ. 1076 г.

— спрашивать: — Валю въстакати. Ю. ск. Бол. 1961. Въстака я въ претор. (хъеръзгъенъ, interrogabit). Иак. Нов. 21.

**ВЪСДИТИ, ВЪСЖД** — хъеръенъ: — А не въсѣдъ въ правдѣ. іно Бър. 61 в. и 11' едіа. Ников. суд. фрам. Пренободѣнны воспитъ Бър. Еод. Студ. XVII в. (Евр. ХІІІ. 4).

**ВЪСК** — ёгъ хъеръенъ: — Не воюе обдіенъ бѣдълъ. Никф. м. поса. Віад. Мон. Евоюе троудинаса. Нов. І. 6748 г.

**ВЪСМЪНТИСТА** = **ВЪСМЪНТИСТА** — дієхъенъ: — Аните ли въсхміннися то не примениші. Найд. Акт. ХІ в. (Амф.).

**— бълхъенъ:** — Болицінис Гъ. ничтоже всумнатся (убоятса) Над. Акт. XIV — ХІІ в. (I. Сур. XXXIV 14).

**ВЪСПРОТИВИСТА:** — Всупротивнося супротивнымъ вашимъ (хъеръзгъенъ, adversabor). Нес. XXIII. 22. по сп. ХІІ в.

**ВЪСТЪЕСТВОВАТИ, ВЪСТЪЕСТВОЮ** — ёгъенъ: — Въст- ствeгъ Дюн. Ар. XVII в.

**ВЪСЦВЪПЪ** (= суп. в.): — (Аристотель строя храмъ) внутри стыкъ всуцѣны желѣзные положіе, яко правила на вретеніхъ. Соф. вр. 1476 г. (II. 173).

**ВЪСЧИТИ, ВЪСЧД** — хъеръзгъенъ, sursum tramere: — Нес. XLVII. 2.

**ВЪСЩЕНЪ** = **ВЪСШТЕНЪ**: — Плъть въ слово вълк- штеноу. Изб. 1073 г. 15.

**ВЪСЩИКЪ** = **ВЪСШТИКЪ**: — Ни вълкштва ни пакъ ехитна. Изб. 1073 г.

**ВЪСЩЫНЬІ** — супственный, ёгъюзюзъ: — Качество кьсть вълкштваная сила. ректъне о родѣхъ ойбо съ- ставиная розмічны. ректъные словесьнох съмрѣтьюк. бесъмрѣтькъ. и проканъ. Изб. 1073 г. 232. Въсошить- ные ойбо кьсть єже въ схитни видимо спрѣчъ съюль- чившыншъва съборъ яже павласть собъство, а не само то схитек. т. ж. 236.

**ВЪСХАПАТИСТА** — см. ВОСХАПАТИСТА.

**ВЪСХАПИТИ** — см. ВОСХАПИТИ.

**ВЪСХВАЛИТИ, ВЪСХВАЛЮ** — вохвалить, возлагодарить: — Н родъ въхвалить дѣла твоія. Нов. вр. л. 6496 г. Не въхваліхомъ (охъ хъуχаръттъацвъ). Гр. Наз. ХІ в.

**ВЪСХВАЛИТАТИ, ВЪСХВАЛИЮ:** — Въхвалімъ (хъеръ- товъ). Прм. о. 1250 г.

**ВЪСХВАТАТИ, ВЪСХВАТАЮ:** — Аще кто шобидъ и въхватаете граба не насѣитѣ. Серан. 2.

**ВЪСХВАТИТИ** — см. ВОСХВАТИТИ.

**ВЪСХВАЩАТИ, ВЪСХВАЩАЮ** — дієхъенъ, подоб- рать (В.): — Не скоро въхващати бероущій живо- томъ (мъ. ёдъхъенъ, στον. ειναίι τοῦ σπερμαλόγοις). Ю. скл. Шест.

— И въхващаетъ хвальца (так. ταχιστότα καὶ συνχροτικά εἰπικέντν). Гр. Наз. ХІ в. 288.

**ВЪСХИТАТИ** — см. ВЪСХЪИТАТИ.

**ВЪСХЛАСТИТИ, ВЪСХЛАЩД** — обуздать, воздержать: — Никто же не можетъ къя съити, ни попенціа кю, ни въсхластити кя, ни въсадити на ю прави- теля хъытра. Мѣю же Хѣа. Златостр. ХІІ в.

**ВЪСХЛАСТОВАТИ, ВЪСХЛАСТВЮ** — воздерживать, обу- злѣять (В.): — Въхластовати стѣри. Ефпр. Сир. 1377 г.

**ВЪСХЛАЩАТИ** = **ВЪСХЛАШТАТИ, ВЪСХЛАШТАЮ** — обуливать: — Сама сѣобіх всѣа корить, всѣа потацаны. страстіе бо Ебѣикъ не въсхластаніе си пазтла. Изб. 1073 г. 172.

**ВЪСХЛАЩЕНИЕ** = **ВЪСХЛАШТЕНИЕ** — refratatio (М.): — Напавите же прѣдъ стылъ молитвъ тво- риане, и къвпъи почиташе, то бо ямоу бѣане тѣчыхъ оуцѣніемъ въхластеніе, теченіе же яго молитва непрѣстанна, а къ Богу любы без мѣръ. Супр. р. 201. В весельи всхлащенны (= възграженны). Гр. Наз. съ толк. Ник. Пр. XIV в.

**ВЪСХЛАПАТИ, ВЪСХЛАПЮ** — 221. звѣздъ, salire: — Неточникъ, волы въхлалиоць в животъ вѣчыны. Обах. XIII в. (Ю. IV. 14).

**ВЪСХОДИТИ** = **ВОСХОДИТИ, ВЪСХОЖД:** — Се въехо- дисъ въ Пероусалимъ (хъеръзгъенъ). Мр. Х. 33. Остр. съ. Отъеєлъ оумърте нѣо отвѣрсто. и ан'гелъ Ебѣна въходаща и сходаща надъ син'чичелли. Ю. І. 51. т. ж. — Зорамъ въходамъемъ. Нест. Кап. Еод. 15. Свѣтою въходамтою бысть пѣченик. Изб. 1073 г. Син'цю въходанцю. Ноуч. Віад. Мон. Солнце красусяся къ высотѣ въходить. Кир. Тур. 21. Акъ огняны зары явились отъ въстека въходаща чресть небо. Нов. І. 6868 г.

— Въсходити на жинъе въспадно. Жит. Еод. См. 79.

**ВЪСХОДЪ** = **ВОСХОДЪ**: — Путемъ въхода (δόνη ἐν ἀρχαί- σεως, viam ascensionis). Го. Нов. Х. 10. по сп. XIV. — ХІ в. Въходъ и сходъ. Изб. 1073 г. Въходъ Мов- ении. т. ж. Въходъ писаній именована Хѣ. Ю. екл. Бол. 259.

— жетница: — И выломина ворота, и впередне въ дворъ, узрѣша Игоря на сѣнехъ. и разбіна сѣни о немъ, и сомчана нъ съ сѣнни и ту убіна и конецъ входъ. Лав. л. 6655 г. Идже обѣна събѣрашса, пе- палине же са въсе то мѣсто и въходи и гориница Елиптъ и Икидовъ. Супр. р. 95. Молях са ему оукрѣпштисна и възити въ въходъ (ut gradus ascenderet). Жит. Порф. 5. Мин. Чет. фебр. 282. Уридина стѣну новую... отъ великихъ воротъ возлѣ въхода до малыхъ воротъ. Псков. І л. 6960 г.

— панеръе: — Въходъ храма. Изб. 1073 г. Убіна Са- молина Ратшиніча на владычиѣ дворѣ, у въхода у Рождества Христова. Нов. І л. 6798 г. (по Ак. сп.).

— Въходъ стъда отъ полаты до св. Софью (διχρατικά porticum). Сказ. св. Соф. 6.

**ВЪСХОДЪНИЦА** — горница: — И тѣ вама покажеть

428

429

ВЪС — ВЪС

въсходъницк. Лук. ХХІІ. 11. Юр. ев. п. 1119 г.; Гал. ев. ХІІІ в.; Ев. 1307 г.: Ев. 1409 г.; Өфөф. тоғал. ев. (Оп. II. 1. 138). На въсходницю (εἰς τὸ ὁπερὸν), Дъян. I. 13. (Оп. I. 311). Сѣдаше на въсходницę его ἤτην·ν ἐν τῷ ὁπερῳ, in coenaculo). Суд. III. 20. по сл. XIV в. Нѣтъ семь на въсходниціи тапны съоб-щает (ἐπερὶ φως). Гр. Наз. ХІ в. 368.

**ВЪСХОДЬНЫЙ** — прил. отъ въсходъ: — Сѣдюцю ему за столѣть въсходнымъ. Ил. л. 6683 г.
— Златоустаго отъ въсходънѣшнѣ. Изб. 1073 г.

**ВЪСХОЖДЕНИЕЙ** = ВОСХОЖДЕНИЕЙ: — ἀνάρκησις: — До Ба въсходженик. Гр. Наз. ХІ в. 81.

**ВЪСХОЖДЕНИЕЙ:** — На память святаго пророка Ильи огнѣнаго въсходженья. Лавр. л. 6725 г. На небеса шрѣбохомъ въсходеник (δυναν). Ирм. о. 1250 г.
— Въсходженна въ срѣдніи възлюкшівше (δυναρχ). Гр. Наз. ХІ в. 8. (Пс. LXXXIII. 6).

— Тако приманять животное восхоженіе сorgѣваласа хѣбъ. а опрѣенокъ мертво и бездоушно восхоженіа не примаа, ни сorgѣвааса. Никиф. м. на Лат. д. 1121 г.

**ВЪСХОПИТИСЯ** — схватиться, привстать, вскочить: —
(Шнѣ же (Святополкъ) в немощи лежа въсхопивнѣа глаш.): се же женуть побѣгнѣете. Пов. др. л. 6527 г.; Як. Бор. Гл. 107. Изяславъ же лежаше раненъ, и таковъ въсхопися, и ту хотѣша и Княне пѣшціи убѣти. Ил. л. 6659 г.
— Досегѣ не пришлось найдти глагола въсхопитися ни въ какомъ не-Русскомъ памятникѣ, но ничѣмъ нельзя доказать, что онъ, какъ глаголъ, образованный помощью предлога възъ, и не можетъ быть нищѣ найденъ. Простой же глаголъ хонити въ діпт. видѣ хапати принадлежить разнымъ нарѣчіямъ Славянскимъ.

**ВЪСХОТЪТИ** = ВОСХОТЪТИ, ВЪСХОЧВ, ВЪСХОЩВ —
velle: — Въехотъ Итъ изить въ Галилѣе (διαλέκτα). Ю. Л 43. Остр. ев. Елика въехотъ и сътворѣ. Плар. Зак. Благ. И не въехотѣша оуѣдати мене. Изб. 1073 г. Не въехотши веселоватша въ мирѣ семь. Сб. 1076 г. Не въехотѣи гълати въсна лѣжа (λαμβάνε). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Въехощеть царь добротѣ твое. Кир. Тур. поса. Вас. 128. Чего восхочешь... мы раді дамы. Ил. л. 6787 г. Хощ, княже, и ты к намъ помѣти, а не въехощо, ино какъ тѣбѣ любо. Нов. І л. 6950 г. (по Арх. сп.). (Ож. близжее плема восхощетъ заклѣ выквить. Псев. суд. фам.

**ВЪСХОТЪНЬИ** (В.) — прил. гл. въехотѣи — воздѣлѣнныя: — Винограды въехотѣны (χρυσόνωκας ἐπιθυμητος). Ам. V. 11. по сл. XV в.

**ВЪСХОТЪПИСТА.** — Како се са въехотъ отъ Егунта изгѣсти (δοξεῖν). Гр. Наз. ХІ в. 346.

**ВЪСХРАПАТИ, ВЪСХРАПЛЮ:** — Старѣцъ же, спышавъ, въсхрана велими гла (fremens graviter dixit, γολοστεύει). Пат. Сим. ХІ в. 94.

**ВЪСХОХНАТИ:** — Вехухна весь собръ (διαφορεῖν, murmuravit; по др. сп. възропитана). Нах. XVI. 2 по сл. XIV в.

**ВЪСХЫТАТИ** = ВЪСХИТАТИ, ВЪСХЫТАЮ: — Възг-
ци въсхитляющи (λόκος ἀρχηγής). Мъ. VII. 15. Юр.
ев. п. 1119 г. И не респуп мужемъ, бе страха Божія
живущимъ. земныя чести в власти о собѣ въсхи-
таюцца. Кир. Тур. о чир. чин. 105 (Самъ бо Христосъ
Богъ рече: нужно нарѣство небесное) и няжници въс-
хытають е (по др. сп. въсхинціи. Лавр. л. 6693 г.

**ВЪСХЫТАТИ** = ВОСХИТАТИ, ВЪСХИЦВ — помитить, унести: — Никъ тоже не можетъ въсхитити ихъ (καλλιπεύειν). Ю. Х. 29. Остр. ев. Ζвѣре въсхытить. Изб. 1073 г. Въсхыщень бы етъ. Икрыусалѣть. т. ж. Въс-хытити раба Бѣгна. Жит. Кондр. ХІ в. Не имаші мене въсхытити. т. ж. Напалоша и тако въсхытіопа. Як. Бор. Гл. 90. Въсхытенъ и не державанъ сѣщѣ. Жит. Θεοδ. Сик. Мпк. Чем. αρρ. 530.

— Не въсхытить гаростъ (συναπτύχη). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— Въсхышцени быша нѣци доми Би (λαμβάνεινας συναρτήσεις). Ефро. Гри. 2. Ник. з.

**ВЪСХЫТАТИСЯ:** — Въсхытальна на въдоусѣ. Изб. 1073 г. До третіаго нѣсе блаженъи Павыль еа въс-хыти. Ю. екз. Бои. 122.

**ВЪСХЫТЬНИЕЙ** — хищникъ, δρυχάττα: — Въсхыт-
ници врани исключѣ юмов очи. Панд. Ант. ХІ в.
(Амф.).

**ВЪСХЫШАНИЕЙ** = ВЪСХЫШТАНИЕЙ: — Въсхыните
нига ради. Изб. 1073 г.

**ВЪСХЫШАТИ** = ВЪСХИЦАТИ, ВЪСХЫЦАЮ: — Отъ
мъногъ бо лѣтъ въсхішанне и (συναρτήσει). Лук.
VIII. 29. Остр. ев. Нужници восхищаютъ е (царство
небесное). Радз. сп. 6693 г.

**ВЪСХЫШТАТИСЯ** = ВЪСХЫШТАТИСТА: — Въсхы-
шташтейтеска на разоумѣ Бѣши. Изб. 1073 г. И маго-
шчити въсхышваюцьчаса пѣрната. Служ. Варл. ХІІ в.

**ВЪСХЫЩЕНИЕЙ:** — На въсхыштение не желанте (εἰς ἀρχηγήν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Но. LXI. 11). Онымъ въсхыщение (εἰς πλευρά). Гр. Наз. ХІ в. 89.

**ВЪСХЫШЬНИЕЙ:** — Пьсе и въсхышьніце. Жит. Кондр. ХІ в. Иже свокю воюю ходать к поганымъ коупла радіи. и сквърьнох юдать. сихъ щѣщавацьмъ въсхышникъы. Ю. митр. Прис.

**ВЪСЧАТАТИ** = ВЪЩАТАТИ («=въз+чаяти») — ожидать: — Пришать самого въщакма. Мен. сент. Нов. ХІІ в. 53.

**ВЪСЧИНАТИ** = ВОСЧИНАТИ, ВЪСЧИНАЮ. — А что буді судилъ когда великомъ князейъ и воςчинѣ Revised Version: Воскинанъ, или мон. бояре... а того вы. браты моя, не воскинанъте. Дух. Сим. 1353 г. Дѣла не вскинать. Дн. 1580 г.

**ВЪСЧВДИТИСТА** = ВЪЩВДИТИСТА — удивиться: — Вщедуша Ираковъ (εἰς συναρτήσει, obstupuit mente). Бат. XLV 26. по сл. XIV в. Кто не восчудить са острох върох сель. Сир. р. 40.

**ВЪСЧВНІТІ** — см. ВОСЧВНІТІ.

**ВЪСЧИОНЪТІСТА:** — Въсчюнува и придѣть на покаянье.
Паис. сб. Прав. соб. 175.

430

431

ВЪС — ВЪТ

432

**ВЪСЧЪСТИ, ВЪСЧЪТВ** = **ВЪЗОЧЪТВ**: — Възочтоша на нево дворцовые казны. Никон. л. VIII. 60.

**ВЪСЧАТИ** = **ВЪЩАТИ, ВЪСЧЪН** — начать: — Въщънъше оубо ш първъмь пръвое рѣчемъ. Ю. скз. Бол. 196. То всчалъ король, а не царь и великий князь. Никон. л. 7065 г. (VII. т. 281).

**ВЪСШЕГАТИ, ВЪСШЕГАЮ** — illudere: — И възбавидать та и възшегають. Сим. Нов. Бол. XVII в.

**ВЪСЩЪВЕТАТИ** — см. ВЪЩЪВЕТАТИ.

**ВЪСЪЛАТИ** = **ВОСЛАТИ** = **ВЪСЛАТИ, ВЪСЪЛЮ** и **ВЪШЛЮ**: — Благодарникъ въсъли (āvāπερψōν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.ф. Въсласта отрокы своя в городъ. Ип. л. 6636 г. Богови славословіе въслемъ. Кир. Тур. 9. А въ Новъгородъ въсла .р'. моу Новгородьцъ Мьстислӑ проваживать Нові. І л. 6723 г. Томоу же пѣсьнѣ благодарѣствующие въслемъ подобною ню. Нов. Триод. XIII в. 80. А гдѣ будеть князь Михаило вослахъ въ нашю отчину въ великое княженье намѣстники или воlapстели, и тыхъ ны сослати доловь. Дог. ир. Дм. Ив. 1372 г.

**ВЪСЪЛАТИ, ВЪСЪЛЮАЮ** — присылать: — А приставовъ ти въ Новгородьскую волость не всылати. Дог. ир. Нов. сл. в. к. Мих. Ар. о. 1307 г.

— возсылать: — Тебѣ славу въсылакъ. Нест. Бор. Гл. 32.

**ВЪСЫЛАТИ** противъ — противорѣчить: — Шнѣ же глише. Побѣгнѣте со мною. женуть по насъ. Штропи же кго всылаху противу. Еда кто женеть по насъ. Нов. бр. л. 6527 г.

**ВЪСЪІНЕНИЕ** — ώσοδεία, усыновленіе: — Въсѣнія чайкце. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСЪІНЯТИ, ВЪСЪІНЯЮ** — усыновлять, adoptare: — Притьчехъ сказала и въсънна як. Супр. р. 276.

**ВЪСЪІПАТИ, ВЪСЪІПАЮ** — Сѣма духовное въсъяпашне. Кир. Тур. 22.

**ВЪСЪІПАТИ, ВЪСЪІПЛЮ**: — Възмъши намочено сочиво и въ кошьнице въсъяпавши, изиде (sumptis in sportella paucis ciberiis aqua maceratis, λαβοῦσα εἰς ἐν μαλάκιον ὀλίγα βρεκτὰ = ἐκβαλοῦσα τὸ μαλάκιον καὶ τὰ βρεκτὰ ἐν αὐτῷ). Пат. Син. ХІ в. ХІ в. 256. Повелѣ индиномоу ὥ братиѣ събьрати въ кошь оукроухъ ты и несъше посрѣдѣ рѣкъ въсыпати ъ. Нест. Жит. Θεοδ. 21. Вышли в' горнецъ сшвѣсти. Ис. Сир. и Петр. Дам. XVII в.

**ВЪСЪІРИТИ, ВЪСЪІРЮ** (В.): — Гора въсѣрена (тετυχρένον). Псалт. толк. XII в. пс. LXVII. 16.

**ВЪСЪІРИТИСТА** — сквашиваться, туроūσθα: — Въсъисрися, яко мѣко срěдце ихъ (ἐτυρώθη, усырися). Псалт. толк. XII в. Пс. СХVIII. 70. (В.).

**ВЪСЪАТИ** — см. ВЪСЪАТИ.

**ВЪСЪАНИЕ** — см. ВЪСЪАНИЕ.

**ВЪСЪАТИ** — см. ВЪСЪАТИ.

**ВЪСЪВАТИ, ВЪСЪВАЮ** — ἐνσπείρειν: — (Дьяволъ) въсѣваєть въ сердце напе хвалу и гордость. Ип. л. 6682 г.

**ВЪСЪДАТИ, ВЪСЪДАЮ**: — И поману Олегъ конь свои, иже бѣ поставилъ кормити не всѣдѣ на нь. Нов. бр. л.

(по Ип. сп.) 6420 г. (А) за жеребецъ. оже (не будетъ) всѣдано на нь. то гривна кунт. Р. Прав. Из. п. 1054 г.

**ВЪСЪДВЕТИ**: — А жена моя оже всѣдить въ животъ моемъ, ино осподарына животу моему, или пойдеть за мужь, ино еи надѣлка десять рублеи. Рукоп. Ост. п. 1396 г.

**ВЪСЪЕКАЛО** — καυττήρ, cauterium: — Хощю бо вы вьсѣкала огнена прилати (μυχᾶς καυττῆρας δέξασθα, cauteriis vos uti). Eppr. Cuir. XV в. (В.).

**ВЪСЪСТИ, ВЪСАДВ** — καθέξιν, ἐπικαθέξιν, ἀναβαλίζειν: — Вьсѣдоша въ корабль (ἀνέβησαν). Ιο. XXI. 3. Остр. ев. Въсѣде вър'хоу ихъ (ἐπεκάθισαν). Μο. XXI. 8. Остр. ев. На ося всѣде. Илар. Зак. Блат. А оже кто въсадеть на чюжь конь не прашавъ... то .Γ. γρώνη. Р. Прав. Ар. (по Син. сп.). Он же в борзѣ и в малѣ дружинѣ всѣде на конѣ и попѣд. Іак. Бор. Ια. 85. Олегъ же приимъ въ оумѣ си рече. николи же всаду на конь. Пов. бр. л. (по Ип. сп.) 6420 г. Всѣдѣ на жребя осіе. Кир. Тур. 4.

**ВЪСѣСТИ** на конь, **ВЪСѣСТИ** на конѣ — идти въ походъ: — Ка(ко) еси былъ умолвилъ. со мною... во(з)сѣсти на конѣ с Рожества Христова с снятиса всѣмъ в Черниговѣ, азъ же совокупився с братью своею... сѣдѣлъ есмь доспѣвъ... ты же той зимы не всѣлъ. Ип. л. 6704 г. Оцѣ твои реклъ былъ въсѣсти на коне на воиноу съ Въздвижения. и кртѣ цѣловалъ. а се оуже Микулинъ, дѣ. Нов. І л. 6738 г. Новогородци всѣли на коня в Торжекъ. т. ж. 6848 г. (по Ак. сп.). Не разверъжено крестное цѣлованіе Новгороду с Нѣмці, и за то не всѣдоша Новогородци по Пьсковичахъ на Нѣмецскую землю. т. ж. 6875 г. (по Ак. сп.). А гдѣ ми будеть всѣсти на конь, всѣсти вы со мною. Дог. ир. 1340 г. А гдѣ ни будеть самому не всѣсти, а не будеть ни васъ послати, всѣсти вы на конь безъ ослушанья. т. ж. Ажъ будетъ обида со князми Литовскими или съ Тѣферскимъ княземъ съ Михалломъ, Новгороду всѣсти на конь со мною... съ одного. Дог. ир. Дм. Ив. 1367 г. А гдѣ ми буде, брать, поити на рать... всѣсти ти съ нами самому на конь безъ хитрости. Дог. ир. Дм. Ив. 1375 г.

**ВЪСЪЯННИК** = **ВЪСЪЯНИЕ**: — Всако всѣянник гнѣвнонок истребалите. Сб. 1296 г. 10. Твое вѣрное въсѣанье не изсушено бысть зноемъ невѣрья. Ип. л. 6796 г.

**ВЪСЪЯТИ** = **ВЪСЪАТИ, ВЪСЪЮ** — seminare: — Въсѣва-въи доброк сѣма ксть Сѣн' чѣн' (ó σπείρων). Μο. XIII. 37. Остр. ев. Аште и тьмами въсѣкъ кто зрѣна. Изв. 1073 г.

— Въ естествѣ въсѣано нашемъ вѣдѣник ако есть Бѣ. Ио. екз. Бол. 25.

**ВЪСЪЯТИСТА** — κατασπείρεσθα: — Сльзъы яко и медъ сладоугъ въ срěци кго въсѣжьтъся. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪСАДЬНИЕ**: — Имѣхъ въсадьникъ моужа и женъ (ἐπιβάτας, vectores). Пат. Син. ХІ в. 98.

**ВЪТВАРІАТИ, ВЪТВАРІАЮ**: — Иже бо съ оусьрдиемъ

433

ВЪТ — ВЪХ

жити въ грѣсѣхъ нравъ нѣкакъ зълочьстьивъ дѣшамъ
вътваракъть. Изб. 1073 г. 56.

**ВЪТВОРИТИ, ВЪТВОРЮ:** — Вътворивъ ны и прѣлогъ.
Io. екз. Бол. 29.

**ВЪТЪЕЧИ, ВЪТЕКЪ:** influere: — Прити в Понтъ море.
в неже втечѣ Днѣпръ рѣка. Нов. вр. л. (по Ип. сп.) введ.

**ВЪТИЦАТИ, ВЪТИЧКъ (М.)** — втекать, εἰστρέχειν: — Λι'тичнѣю. Гр. Наз. съ толк. Ник. Ир. XVII в.

**ВЪТНВЕ** — толще: — Совѣи м. Є. Вѣ. Джа пѣскѣ. Г. лако в доље. а вътнѣе перста. Сказ. Ажир.

**ВЪТОРИЦЕЮ** = ВОТРИЦЕЮ — дєUTєрoV: — Еда мо-  
жеть (чѣвкъ) въторицеж въ жтробж вълѣсти мѣре  
свокѣ. Io. III. 4. Остр. ев. Обольсти ма вторицю  
(єпътєрвіхе γάρ με ἤδη δεύτερον τοῦτο, supplantavit se-  
cundo). Быт. XXVII. 36. по сп. XIV в.

**ВЪТОРОЗАКОНИКЕ** — дєєтерєнєююн, патая изъ пяти книгъ
Моисеевыхъ: — Отъ Въторозаконига. Изб. 1073 г.

**ВЪТОРОПЪРВЪИ** — дєєтеропъртос, alteroprimus: — Въ  
соуботоу второпьрвоюю (въ испр. второпервюю). Лук.  
VI. 1. Четвероев. 1144 г.

**ВЪТОРЪИИ** = ВОТРЪИИ — alter, secundus, δεύτερος: —
Въторага же подобьна сен. Мов. XXII. 39. Остр. ев.
Токмо правда избавить ў вторыла смьрті. Церк. Уст.
Влад. Отъ пр'вааго до въторага. Изб. 1073 г. Яко
вторыи Иерусалимъ на земли тавись Къевѣ. и вто-
рыи Моисѣи Володимеръ тавись... и бысть вторыи
Костантинъ въ Русскої земли Володимеръ. Жит.
Влад. Да вътороў радость имѣкте. Панд. Ант.
ХІ в. (Амф.). О бѣюбивыі кнаже. вторыі Всеволодъ.
зьяла облача. добръя люба. Нап. Неред. и. д. 1200 г.
Наречеться вторая Жидова. Псков. І л. 6750 г. Бысть
во Псковѣ вторыи моръ лютъ з'юло. т. ж. 6868 г. —
Второк пришьествик: — Святіи мужи... въшіють...
о вторъмъ его пришьествіи, егда придеть судить миру
и въздасть комуждо по дѣлому его. Кир. Тур. 81.
Своди им' Бѣ въ страшныі днѣ втораго пришествіа
Хваі. Псков. суд. грам. — Вторыи законъ — Вто-
розаконіе, дєєтерєнєююн, патая книга пятикнижія Мои-
сеева: — Яко же быти рочьнѣймъ кънигамъ снпе.
родство. исходъ. леуитикъ. числа. въторыи законъ.
Изб. 1073 г. 252. Въторыи законъ. Корм. алп. кан.
85 (въ Уст. девтерономид). Второк — во второй
разъз: — И въторок' коуръ възгласі (ěk δευτέρου). Мр.
ХІV. 72. Остр. ев. Посла Изяславъ сына своего вто-
рое противу мачесѣ своеи. Лавр. л. 6662 г. Г'га же
пакы къ немоу Бця въторок. Элатостр. ХІІ в. Възо-
вемъ и еще второе. Кир. Тур. 60. Прислаша к нимъ
второке послы. Нов. І л. 6732 г. — Въторою —
дєєтеров: — Первою оубо ў Г'га рекша. не скрываю-
тикънѣ на земьли. нъ на нѣби. второю ў стою яко
тако почитвему га. Лак. Бор. Гл. 143.

-худшій: — Братія, да възможемъ выси, и да не въто-
ри гавимъ са мжченикомъ Хръстовомъ. Супр. р. 46.

— Лит. antras, Рус. antars, Гте. anthar, Нъм. andere.

**ВЪТОРЬНИКЪ = ВОТРЬНИКЪ** — второй день недѣла: —
Писанъ въ въторыи. — Нѣ по пасцѣ. Остр. ев. 218.

Черниговъ взятъ бысть на осень мѣсяца октября 18
въ вторникъ. Псков. І л. 6738 г. Свитаюшу вторнику.
Нов. І л. 6856 г. — См. ВТОРЬНИКЪ.

**ВЪТОРЬСТВОВАТИ = ВОТРЬСТВОВАТИ, ВЪТОРЬ-СТВЮ** — дєєтерєнєю: — По насъ съ ч'тію вторьство-  
вати. Муч. Георі. 22. Мин. Чет. апр. 564.

**ВЪТРОСКОТАТИ** — см. ВЪСТРОКОТАТИ.

**ВЪТРЬ** — кузнецъ: — Вътрь мѣданыи (тєктων χαλκοῦ).  
Цар. З. VII. 14. (Оп. І. 40). Тако же и желѣзо кромѣ  
кѣстъ вътрѣ, а хытрость въ вътри, да възьемъ е, яко  
же хошетъ съсоудъ, такъ же сътворить. Io. екз.  
Шест. 1263 г. (Калайд. 158).

— Рус. wutris; Лит. jutryna — крѣпкій замокъ.

**ВЪТЪГДА** — ήνικα. Гр. Наз. ΧΙ Β.

**ВЪТЪБАТИ, ВЪТЪЕКъ:** — Вътъче колимогъ (επηξε, fixit). Як. Ист. I.

**ВЪТЪКНѣТОСІА, ВЪТЪКНѣСТА:** — Вътъкнеться въ срѣдце
чакой (πχρεμβάλλει). Панд. Ант. ΧΙ Β. (Амф.).

**ВЪТЪЛШЪИ** = ВТОЛЩВЕ: — И кроугъ же его лакотъ. Г. и. Б. а втотѣшѣ (у) цади (το πάχος παλαιστής). Геор. Ам. 93.

**ВЪТЪЩЕ** — напрасно, frustra: — Иже к вътъште молит-
виса. Изб. 1073 г.

**ВЪТАГНѣТЫ, ВЪТАГНѣ:** — Отъ Переяславля же поѣха
къ празнику святую мученику Бориса и Глѣба, и
не вытяже на канунъ, по вечернии приѣха. Ип. л.
6682 г.

**ВЪБМЪЛВЭИ, ВЪБМЪЛВЭЮ:** — Цріа люта въоумѣлѣніца (σωφρονίζοντος). Гр. Наз. ΧΙ Β. 68.

**ВЪВПОСТАСЬНѣИ** — ёνποπόστατος: — Слово въоупо-
стасьно. Io. екз. Бол. 55.

**ВЪХВАТИТИ** = ВОХВАТИТИ, ВЪХВАЧКъ: — Михалко
бо вохвоти къ Торцькому Переяславль (въ Хлѣбн. сп.
въхваты; въ Пог. — вхваты). Ип. л. 6682 г.

**ВЪХЛАСТАВАТИ, ВЪХЛАСТАВАЮ** — χαλιναγωγεινъ: — Не въхластавага азка своего. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ВЪХЛАСТИТИ, ВЪХЛАЩЕ:** — Тѣмъ вьсѣми можеши
въхластити ненстовоужштоужка са похотъ и оставити
вълноужштееса море. Изб. 1073 г. 60. Не въхлаштенага
оуста. т. ж. 174. Здѣ рѣкоу без чиноу излазящащ въ-
хласти. Жит. Акак. 9. Мин. Чет. апр. 262.

**ВЪХЛАСТИТИСТА:** — Въхластися дієе непризнаныі (φρώσητι, obmutesce). Жит. Авкс. 39. Мин. Чет. феев. 170.

**ВЪХЛАСТЬНО:** — Не въхластьно (ἀχαλινωτον). Апост.
молк. XVI в. Як. І. 26. молк. (Оп. ПІ. 1. 171).

**ВЪХЛАЩАТИ = ВЪХЛАШТАТИ, ВЪХЛАЩАЮ** — χαλι-
γουν, обуздывать, умѣрять: — Да пать си животъ
чоувствыныхъ въхлаштакши. Изб. 1073 г. 43. А
же о Бъз стжпаник. симъ въхлащаці гнѣвъ изно-
симъ. Гр. Наз. ХІ в. 236. Овогда въхлашаетъ. овогда
же ранитъ воднаа ества. Жит. Акак. 9. Мин. Чет.
апр. 263. Сила рѣкоу въхлашаетъ. т. ж. 15.

**ВЪХЛАЩАТИСТА** = ВЪХЛАШТАТИСТА: — Й въхла-
штажѣтса выса тѣлесьнаяла пошьстила отъ помысла.
Изб. 1073 г. 61.

434

28

435

ВЪХ — ВЪЧ

**ВЪХЛАЩЕНИЕК** = **ВЪХЛАШТЕНИК**: — Многаля въхлащения. Изб. 1073 г. Младенцемъ оучитель, оунотамъ въхлащеніе (въ Греш. нѣть). Жит. Ник. 47. Мин. Чет. анр. 13.

**ВЪХОДИТИ, ВЪХОЖД** — inire, intrare: — Въходаи двьрьми пастырькъ ясть (εἰσερχομένος). Ιο. Χ. 2. Остр. ευ. Κγда въходите въ домъ, Γαβъте миръ домоемоему. Изб. 1073 г. Не трудно входятъ въ небесное царство. Кир. Тур. 5.

— Имати пискоупомъ десятиноу ὥ дании, и ὥ виръ, и продажъ, что входить въ княжь дворъ всего. Уст. гр. Свят. 1137 г.

— εἰσρειν: — И море бо не трѣбоюкъ въходаштихъ многъ и великъ рѣк (τῶν εἰσρεόντων εἰς αὐτὴν ποταμῶν καὶ εἰσρεώσιν ὅτι πλεῖστοι καὶ μέγιστοι). Гр. Наз. ХІ в. 27.

— наступать: — Въ въходашиан инициатъ (ύπεισερχομένη, futura). Ефр. Крм. 135.

**ВЪ БЪДВ** — въходити — худовенственъ: — Въ бѣды въходить. Гр. Наз. ХІ в. 289.

**ВЪХОДЪ** — εἰσοδος, ingressus: — Придетъ входомъ (ἐπελεύσεται εἰσοδία, ingressiones). Дан. ХІ. 13. Въходъ сватицелевъ. Изб. 1073 г. Богатнѣ подасться намъ въходъ въ вѣчною црѣство. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Входъ и исходъ. Геор. Ам. 322. Да пламеньное оружіе отложить, бранащее человѣкомъ въхода въ рай. Кир. Тур. 38.

— По въходоу вечерѣноюму ощущенійъ къ олтарю. Ефр. Крм. Трул. 90. По семь въходъ. на свѣтѣ тихъ. съ еўальнь. Уст. мон. д. 1200 г.

**ВХОДЪ ВЪ ИКРУСАЛИМЪ** — праздникъ Входа Господня въ Иерусалимъ: — Того же эѣта повелѣ владыка Вашии писати церковь Входъ Иерусалима Господа нашего Иисуса Христа. Нов. І. а. 6846 г.

**ВЪХОДЬНИЦА** — ἀνάγκαιον, coenaculum: — И тъ вамъ покажеть въходницю великою постланоу готовоу (въ исир. горнины). Мр. XIV. 15. Ев. 1307 г. — См. ВЪСХОДЬНИЦА.

**ВЪХОДЬНИЯ**: — Не въ въходьныхъ молятѣса. Изб. 1073 г. Въ умѣшъ мѣстѣ нѣкоемъ и во входнѣ написанья собе вдахъ. Дав. л. 6739 г.

**ВЪХОЖДЕНИЕК**: — Прѣжде въхождения (=прѣжде даже не вънчилоутъ. Уст.; πος τοῦ εἰσερχοσθαι τοὺς θυμελιχοῦς, antequam ingrediantur). Ефр. Крм. Даод. 56. Господь хранить въхожденіе твое и исхожденіе твое (introitum, την εἰσοδον). Кир. Тур. посл. Вас. 121 (Пс. СХХ. 8).

**ВЪХОТВИ, ВЪХОЧЬ**: — И въходашиан быти (μέλλοντι). Служ. Вара. XII в.

**ВЪЦАРЕНИЕК**: — Норабоценіе суботѣ... и въцареніе недѣли. Кир. Тур. 18.

**ВЪЦАРИТИСТА**: — Христосъ одолѣ, Христосъ въцарися. Итар. Зак. Ела.

**ВЪЦВЪЛИТИ, ВЪЦВЪЛЮ**: — Бѣси гласомъ великомъ въцарынна. Жит. Триф. 1. Мин. Чет. февр. 12.

**ВЪЦЪСАРИТИСТА**: — Хъъ въцъсаривыиса надъ странами. Изб. 1073 г. Како Сиѣ монъ въцритьса въ вѣкъ. Златостр. XII в.

436

**ВЪЧАЛО** — ἀρχὴ, начало: — Се есть въчало дѣлоу. Ю. екс. Бог. 201.

**ВЪЧАНЪ** — вм. 8чанъ: — Прибѣгша к Волѣ и во-скакаша во вчаны. Ит. л. 6690 г.

**ВЪЧЕЛОВЪЧЕНИЕК**: — Чѣлкъ по въчѣвченью. Итар. Зак. Баг. Словоу въчѣвченик нариче. Изб. 1073 г. И прежде тебе патріарси и пророци разумѣвше, вѣроваша моему въчеловѣченію. Кир. Тур. 25.

**ВЪЧЕЛОВЪЧИТИСТА**: — Въ тожде лѣтъ въчѣчиса. Изб. 1073 г. Обѣщахъся ему въчеловѣчитися въ племени его. Кир. Тур. 25.

**ВЪЧЕТАТИСТА**: — причисляться: — Не бо ти въ братиек въчетаюшься. Изб. 1073 г. Да оубивакмьихъ оубо правьдѣнъ. въ чинъ сѣчьца въчетаса часть. а о пользнѣ въ разбоиничскѣи и нечистыи. т. ж. 111.

— см. ВЪЧИТАТИСТА.

**ВЪЧИНИТИ, ВЪЧИНЮ**: — причислить: — Тѣмъ свастьимъ и възлетѣвшемъ на небо и въ агельскѣи ликъ вчиненомъ бывшемъ. Супр. р. 187. Въчинкнъи въ причѣтъ (= Уст. оучиненъи; тетахумъ, deputatus). Ефр. Крм. Хал. 7.

— помѣстить: — Въчиних та въ горѣ стѣи (ἐστὴκα δὲ ἐν ἄρει αὐγί). Ιεζ. XXVIII. 14. Въчинкномъ быти въ црѣви (тетахъ, se fuisse constitutos). Ефр. Крм. 2. Ник. 5. Сего же прѣдъ народомъ въчинкна и проста... слово въписанкъ (προτάσσειν). Гр. Наз. ХІ в. 66.

— постановить, установить: — Въчини бо Бѣ съмъ ритися въ сен горѣ высоцѣ (συνέταξε). Вар. V. 7. Владиши мирскыла отъ Ба въчинены соуть. Изб. 1073 г. Въчинено въ жрѣби иного. т. ж.

— подчинить: — Гнѣвоу яго въчинени. Изб. 1073 г. Овъ на видимыя възирая. и оутврѣжденыя добрѣ и граджша. и бес постж.па. да тако рекл постжпацкцемъ и несомомъ. оворже видимими и въчинкнѣми. начальника тѣнъ сътмыштала. Гр. Наз. ХІ в.

— учинить: — Волостели нашы вчинять исправу. Дол. ир. Бор. Ал. и Вит. 1427 г.

**ВЪЧИНИТИСТА**: — быты установленнымъ: — Егда увѣдѣ, како заповѣдь вчиниса (constitutum esse decretum). Дам. VI. 10.

— учиниться, совершиться: — А что вчинится межы вашими людми и нашыми, и волостели нашы вчинять исправу. Дол. ир. Бор. Ал. и Вит. 1427 г.

**ВЪЧИНЬНИЯ**: — Срдце же оубо вчиньно ясть. Пал. XIV в.

**ВЪЧИНАТИ, ВЪЧИНАЮ**: — причислять: — Женоу... въ нечистыхъ въчинати. Изб. 1073 г. Не подобають поставляти или въчинати (καλαστάσσειν, substituere; Р. вчинати въ причѣтъ). Ефр. Крм. LXXXVII. 20.

**ВЪЧИНАТИ, ВЪЧИНАЮ**: — начинать: — Нѣсть гласъ вчиняющій силою... гласъ вчиняющихъ (ἐξαρχοντων, praecinentium). Исх. XXVII. 18. по ст. XIV в.

**ВЪЧИНАТИСТА**: — причисляться: — И въдовица да въчинакъся не хвежде лѣтъ шестидесатъ бывѣши оу юкиного моужа. Изб. 1073 г. 171. Въ иного града

437

ВЪЧ — ВЪЫ

върхъ въчинатиса (таттєєдхи, statutos fieri; Уст. оучинатиса, ёнтаттєєдхи). Ефър. Крм. Халк. 20.

**ВЪЧИНАТИСА** — начинаться: — Вчинाकса (хρχεστι). Гр. Нах. съ толк. Ник. Нр. XIV в.

**ВЪЧИТАТИ, ВЪЧИТАЮ:** — Одежа ихъ въ кънждо пълъ въчитакма баше въ чисма и въ число. Жит. Ниф. 134.

**ВЪЧИТАСІА, ВЪЧИТАЮСА:** — Кънгъ... не въчи- тажьса ни слѣ лежалы въ кивотѣ. Изб. 1073 г.

**ВЪЧЪДИТАСІА:** — Не вчюдиса лицоу могоущаго (πρωχυρώσεις, neque admiraberis). Лев. ХІХ. 15. по сп. XIV в.

**ВЪЧАТИ, ВЪЧЬНО** — incipere, хρχεσθει: — Небръчи въчитье (хαταφρονήσει). Лук. XVI. 13. Остр. ев. И въ пълънѣныхъ страстъхъ. акы свинна въ обърни. калитиса въчнемъ. Изб. 1073 г. 38. Слѣ на яго створиховъ на оубренникъ прочитъ. якда не въчнуть вѣръ яти. Иак. Бор. Гл. 138.

**ВЪШЕРЕРЬЕТЫЙ** — шертный, клятвою обязанный: — А его 100 человѣкъ бояриновъ вшеретныхъ. Аван. Никит.

**ВЪШИ** — вм. 8ши — см. 8хо.

**ВЪШИВИТАСІА** — прошепиться: — Нача й сѣчи по шелому... и тако вшибѣся шеломъ до аба. Ип. л. 6659 г.

**ВЪШЪМВТИ, ВЪШЪМЛЮ:** — Кликну, стукну земля, вшумъ трава. С. пак. Игор.

**ВЪШЬ** — вошь — pediculus, culex: — Да боудеть вошь въ чѣбѣхъ и весь пѣсокъ земныхъ станеть вошью (σχνήρες, scyныphes; др. сп. мышца — скипфы — мышшиа). Исх. VII. 16, 17. по сп. XIV в. Множествомъ въшлю сънѣдакмъ (ποπληθοις φθειρών, a multitudine pediculorum). Пат. Сиб. ХІ в. 246. Множество въши, и блѣхъ, и малаго прочаго гада. Жит. θεδ. См. 130.

**ВЪШЬСТВИК** — introitus, ascensio: — Праздьникъ и въшьствыд Господьй. Изб. 1073 г.

**ВЪШЬСТИК** — то же, что въсшьствик: — На въшь- стикъ да праздноюхъ. Изб. 1073 г.

**ВЪШЬЦА** — см. ВОШЬЦА.

**ВЪЩ**... (= воз + ч) — см. ВОСЧ...

**ВЪЩЕЛЪ:** — Кратовыльсъ, въцелъ, кратовыши (ύποπτωσος, subsimus?). Ю. Мал. Хрон. IV.

**ВЪЩВЬВТАТИ, ВЪЩВЬЧЪ** — возщебетать (В.): — Яко ластовица тако въщъобчю (въ др. сп. въщъбичю; φρωνήσω, возопію). Ис. XXXVIII. 14 въ сп. XV в.

**ВЪЗВДИТИ, ВЪЗВЪЕЗ:** — Тако же и намѣстенны наши и волостели, атъ не въѣдять, и не судятъ тѣхъ лю- діи, и не всылають къ нимъ ни по что. Жал. гр. кн. Тевр. д. 1365 г.

**ВЪЗВДЪ** — вм. 8ъздъ — Опольского въѣзду были у мене три чоловѣки и повѣдали ми, што съ одного своего въѣзду дали чотыриста денегъ. Зап. о Ржевск. дан.

**ВЪЗВДЬНЫЙ:** — въѣздно: — И тако есма его по- жаловали, что не надобе ему, ни его людемъ... ни служба, ни работа... ни становос, ни въѣздное, ни

мимоходное по дорозе послъ. Яра. Амюа. 1379 г. А десятивнику на десятину насѣдъ пмати за въѣздное. И за Рожественное. И за Петровское пошлины шесть алтынъ, а болѣ того не надобѣ ни что. Уст. гр. Вас. Дм. 1392 г.

**ВЪЗВЪЕЗАТИ, ВЪЗВЪЕЗАЮ:** — Тѣ села вѣ- даетъ игументъ... а кушшики мои съ тѣхъ селянъ кунъ не берутъ... ни прикащики мои къ нимъ не въѣзжаетъ. Новъ. дан. XIV — XV в.

— А дѣти мои брать въ братень удѣлъ... не въѣз- жаютъ на свою утѣху. Дух. Вл. Андр. 1410 г.

**ВЪЗВАТИ — ВОЪХАТИ, ВЪЪДВ:** — Володислав же во- ћха в Галичъ и вокнажися и сѣде на столѣ. Ип. л. 6718 г. Мъстьислӑ... въкха въ Новѣгородъ миа февра въ ай. днъ. Новъ. Гл. 6723 г. Вѣтѣхавше въ сторожевыи полкъ въ Нѣменкіи, не вѣдающу ему сторожевого полка, и тако его убіша. Псков. Гл. 6849 г.

**ВЪЮЕК:** — А кто привезетъ въ село въ Весь товаръ... на возѣхъ, или на въюкахъ, или въ суднѣ. Тамож. Весьг. царм. 1563 г. — Ср. ЮКЪ.

**ВЪЯДРИТИ, ВЪЯДРЮ:** — Въядривши тѣ пчинѣ (въ Греч. нѣтъ). Θεοδορο. о Никм. 46. Мин. Чем. αργ. 62. Всякъ добротѣ въядривши (εὐχολωσχυρένη, adorna- tum). Жит. Етумх. 2. Мин. Чем. арг. 94.

**ВЪІ** — νομ. ὀρεις — мѣстоим. 2-го л. мног. чис. имен. пад.: — Яможе азъ идъ, вы не можете прийти. Ю. ХІІІ. 38. Остр. ев. Людіе мои вы есте. Кир. Тур. 8. Жены... вы учитеся въ домѣхъ у мужей свопхъ, а вы, мужп, по закону держите жены своя. Сл. Дан. Зам. — Впн. пад.: — Самъ бо ой, любить вы. Ю. ХІІ. 27. Остр. ев. Избранъ вы есть. Кир. Тур. 84.— Дат. пад.: — Даю въ сѣи свои. Новъ. Гл. 6713 г. Кто въ добръ, того любите. т. ж. 6717 г. — Прочія формы склоненія того же мѣстоименія: род.: — Пор- средѣ васть. Остр. ев. Прошу оу васъ. мало. Пов. вр. л. 6454 г. — дат.: — Аминъ галъ вамъ. Остр. ев. — Не да Гб'вамъ срѣдца видѣти. Изб. 1073 г. Просите оу Ба' преже пръства йбенаго. и правѣдъ яго. и та всѣ приложаться вамъ. Калм. Болг. поуч. въ Сборн. Троиц. ХІІв. — впн.: — Обидан васъ мене обиди. Изб. 1073 г. — твор. — Да будеть с вами. Пов. вр. л. — мѣстн.: — Кто болли въ васъ. Пов. вр. л. 6559 г.

— мѣстоим. 2-го л. двойств. числ. имен. пад.: — Сь ли кость стыпъ ваіхъ. яго въ глибта. яко слѣпъ родисл. Ю. ГІ. 19. Остр. ев. Почто въ распра имате межи со- бою. Пов. вр. л. 6601 г. — См. ВА, ВЪ.

**ВЪІ** — предл. слитный, равный Слав. изъ, — ех.: — Вѣгънанъы. Псалт. толк. XII в. 351 (В.) Вынемъ ў пазухы (печ.: изъятъ). Проа. рук. окт. 8. (В.). Епи- скопомъ изъ Рима выпеделимъ. Георг. Ам. Ратнин выбѣгоша изъ города. Ип. л. 6769 г. — Предлогъ въы въ сложныхъ словахъ не употребляется ни въ одномъ Юго-Славянскомъ нарѣчии, не находится и ни въ одномъ памятникѣ старо-Славянскомъ. Свѣд. и зам. Г. 4. — Ср. ВЪНТ, ВЪНЪ.

438

28

439

ВЪ — ВЪВ

440

ВЪ — ВМ. ВЪ: — Въ инои обитѣли витати. Ефр. Крм.
75. 2. Ник. 10

ВЪВАВИТИ, ВЪВАВЛЮ — избавить, оправдать: — А естли бы нѣкоторый конь, у Жида краденыи, черезъ хрестьянина былъ бы наиденъ, тогда Жидъ властною присяго очиститися маетъ, рекучи... а тогда тотъ Жидъ отъ тоѣ рѣчи будетъ выбавенъ. Жал. ур. 1388 г.

ВЪВИТИ, ВЪВЬЮ — вышибить: — Оже въябью зоубъ. а кръъвь оувидать оу него въ рѣтъ. а люді вълѣзоучь. то .Бі. грѣвнѣ продаже. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

— выгать вооруженною силою: — (Новгородцы) поимавше оружие и въибша к ис товаръ. и побѣгова Нѣмци. Нов. І л. 6725 г. Ни из городовъ моихъ выбилъ мя есь. Ип. л. 6795 г.

— выгнать: — А скомороха, или волхва, или бабу ворожею, бивъ да ограбивъ, да выбити изъ волости вонъ. При. грам. Тр. Сер. м. 1555 г.

— пробить: — Прокомъ же беспрестани бьюшьмъ... (Татары) выбиша стѣны. Ип. л. 6748 г.

— Вся земля Ноугородская грозою государя... вызжена и лучшими людьми. выбита. Соф. ур. 1471 г.

ВЪИВОИЕКА — ткань съ напечатанными узорами.

ВЪИВОИЧАТЫИ — прил. отъ въюбока: — Поручи выбоичатые. Оп. Кор. Ник. мон. 1551 г.

ВЪВРАТИ, ВЪВЕРБ: — Тежъ, естли бы Жидове гдѣ собѣ выбрали, у школѣ, або гдѣ колвекъ, тамъ мають сужоны были. Жал. ур. 1388 г.

ВЪВІВЖАТИ, ВЪВІВЖЕ: — выбѣжать, прибѣжать: — Аже въбежать къ вамъ (Половцы). а биите ихъ. Нов. І л. 6732 г. Выбѣжа изъ Москвы нѣ. Тверь. Псков. І л. 6941 г.

ВЪВІЗШИ — ВЪВЗЛИ, ВЪВІВГР — выбѣжать, спастись бѣгствомъ: — Одва ратныи выбѣгова изъ города. Ип. л. 6769 г.

ВЪВЕРДЛИЦКИЕ: — А межъ насъ людемъ нашимъ и гостемъ путь чистъ, безъ рубежа; а кто учинить рубежъ, или выводъ, рубежщика и выведщика выдать по исправѣ. Дог. ур. в. к. Вас. Дм. д. 1399 г. — Ср. ВЪВОДЪ.

ВЪВІВЕЗТИ, ВЪВІВЗЕ: — Въвезоша й (Твърдислана) на санкахъ. Нов. І л. 6728 г.

ВЪВІВЕРЕЧИ, ВЪВІВРГР: — выбросить: — Мы хочемъ выверечи (Андрея) промъ. Ип. л. 6683 г. — См. ВЪВРЪЩИ.

ВЪВІВЕРЗЪ — выкидышь: — Ико выверзъ из ложескъ мѣрьнихъ (ěхтермихъ, abortus; др. сп. извергъ, исказа). Чис. XII. 12. по сп. Х. V в.

ВЪВІВЕЗТИ, ВЪВІВЕД: — Выведе клагъню свою к собе (изъ Новгорода въ Торжокъ). Нов. І л. 6723 г. И сына своего выведе изъ Орѣхового... токмо намѣстьникъ свои остави. т. ж. 6848 г. (по Ак. сп.).

— увести, украсть: — Аже холопъ обѣльныи въыведье конь чии любо. то платити за нѣ .Б. грѣвнѣ. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

— отобрать, выбрать: — Стрѣлчи, иже бяхуть отъ

всехъ князии выведени (т. е. изъ всѣхъ полковъ отобраны). Ип. л. 6693 г.

— привести (какъ бы вывести впередъ, вывели изъ среды всѣхъ прочихъ), inducere, εἰσάγειν: — Пакъ ли будеть татебно коѣ пилъ въ търгу. или конь. или пъртъ. или скотиною. то выъведеть свободна моюжа два или мытника. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). Аже челадинъ съкрѣнѣться. а закличутъ и га търгу. а за три дйи не въыведуть кго... т. ж. Выведѣте стотаттю (εἰσάγευ, induc sacrilegam). Муч. Оека. 10.

— уволить, лишить князя его княженія (ср. въвесте — постатьть княземъ, намѣстникомъ и пр.): — Шлегъ приде из Волод. мера въведенѣ. Поуч. Влад. Мон. Присла Изаслахъ, искѣнва ся свокго Гарослахъ, и приташа Новгородьчи. а Стопъзка въведе злобы кго ради. и дасть кмоу Володимиръ. Нов. І л. 6656 г. Вывѣдоста Мьстислова Гюргевъ въноукъ. седѣвѣшь емоу годъ до года без недѣльѣ. а Стослава въвѣдоша. опать. т. ж. 6669 г. Выведоша Новгородьчи изъ Пльскова Гарослава Гарославича и посадися ё на столѣ. а Василья выгнаша вонъ. Нов. І л. 6763 г. Даша посадничество Михаільо Федоровичу. въыведше из Ладогы. т. ж. 6765 г.

— выгнать: — Жечкѣ зъвести хотяшь (εἰχει ἐκβάλαι; въ др. сп. въвест). Жит. Андр. Юг. 121.

ВЪВІВЛЯЧИ, ВЪВІВЛЯЗЕ: — Да нѣжю нѣкѣи приведѣть и вылекоуть й. Сим. посл. 2. Пат. Печ.

ВЪВІОДИТИ, ВЪВІОЗЕЗЕ: — А изъ Бѣжице, княже, люды же выводити въ свою волость, ни зѣ инихъ волостии Новгородьскихъ. Дог. ур. Тв. в. к. Мих. Яр. ся Нов. ок. 1307 г.

— приводить: — На послушьство не выводити. Смол. ур. п. 1230 г. — Ср. ВЪВЕЗТИ.

ВЪВІОДЪ: — А выводъ ти, княже, въ все голости Новгородьско: не надобе. Дог. ур. Нов. ся Яр. Яр. 1264—1265 г.; Дог. ур. Нов. ся в. к. Мих. Яр. о. 1307 г. А вывода ти, княже, межи Суждальскою землекъ и Нозымъ городомъ че чинити. Дог. ур. Нов. ся Яр. Яр. 1270 г.; Дог. ур. Тв. в. к. Мих. Яр. ся Нов. ок. 1370 г. А вывода и рубежа межи себе не замышляти. Дог. ур. Дм. Ив. 1375 г.; Дог. ур. 1381—1382 г. А межъ насъ людемъ нашимъ и гостемъ путь чистъ, безъ рубежа, а кто учинить рубежъ или выводъ, рубежщика и выведщика выдать по справѣ. Дог. ур. в. к. Вас. Дм. до 1399 г. Посаднікъ былъ челомъ, чтобы пожаловъ князь велики, вывода не училъ изъ Новгородской земли, да и по вотчинахъ боярскихъ земляхъ, чтобы государь не вступался. Соф. ур. 1477 г.

— плата за невѣсту, т. е. за право вывести ее изъ родной сеньи. — См. ВЪВІОДЬНЫИ.

ВЪВІОДЬНЫИ — прилаг. отъ выводъ: — А кто дочеръ дастъ замужъ изъ столична пути на посадѣ или въ волость, и онъ дастъ (волостелю) за выводную кунцу два алтына. Уст. ур. Пересел. рѣкол. 1506 г. — Ср. ВЪВОДЪ.

ВЪВОЙВАТИ, ВЪВОЙОЮ — опустошить войною: —

441

ВЪЕВ — ВЪЕД

Вся земля Ноугородская грозою государя великаго
князя вывоевана, и выжена, и лучшими людьми вы-
бита, и вытравлена вся, и выпустошена вся. Соф. вр.
1471 г.

ВЪВОЗИТИ. Ип. л. (Черн.).

ВЪВРЭЩИ = ВЪВРГЪ, ВЪВЕРГЪ — выбросить: —
Аще вывѣржена лодыя буде вѣтромъ великъ на
землю чюжю. Дол. Ол. 912 г. Аще шобраць Русь ку-
бару Грѣчську, вывержenu на нѣкоемъ любо мѣстъ,
да не пришобить еса (др. еп. въвержену). Дол. Иор.
945 г. (по Ип. сл.). Видѣхомъ пристанище то, идѣже
лоанна Богослова море выверже. Дан. Иг. 6.

— выкинуть: — А жонка в то время дета выверже.
Псков. суд. грам.

ВЪВВСТИ, ВЪВШЕВ — взвѣсить: — А коуны пич,
класи святаго великого Ивана в дотъ, что вывешатъ
по правомоу словою, а Новгородцю не вѣсити ни на
которого гостя. Грам. кн. Всевол. до 1136 г.

ВЪВВТЪ: безъ вывѣта — безъ исключенія: — Се
куни Василье... село земли на Ижьмъ... дворъ и
дворище... все безъ вывѣта. Нов. куп. XIV —
XV в. Х. Купаль Ивань... Ондрієвъ участокъ за
Волокомъ сеза и земли, и лѣсы... и весь Ондрієвъ
участокъ безъ вывѣта, по Андрееву рукописанію.
м. ж. XXVI. А Васильева земля безъ вывѣта свя-
тому Николи. Нов. дан. XIV—XV в. Дати торгъ, но-
вольной, всякими товары торговати безъ вывѣту,
опричь заповѣдныхъ товаровъ. Наказ. бъ Нов. 1617 г.

ВЪГНАНИЕ — изгнаніе: — Стослав же бѣ начало
вътнанью брāню. желала большее власти. Нов. вр. л.
6581 г.

ВЪГНАТИ, ВЪЖЕНЕ — изгнать: — Втнанша князь
Стослава, снӑ Ольгова. из: Новагорода. Нов. І л.
6646 г. А непокориваго миха, по первомъ, и по кто-
рѣмъ, и третнемъ наказаннѣ, выженутъ его изъ мо-
настыря. Уст. ур. Суд. арх. Дюн. ок. 1382 г.

ВЪГНИТИ, ВЪГНИЮ: — Зубы неподни выгнанна вен.
Иг. л. 6796 г.

ВЪГОНИТИ, ВЪГОНЮ — изгнать: — Новели да вы-
гонать прокаженаго (emittant, εἰχηποστελλάχτωσν; по си.
XIV в. выслати). Чис. V. 2. Выгониша князя Всѣволода
из города, и пакъ съдоумавшіе въспиташій. Нов.
І л. 6640 г.

ВЪГОНЬЦЬ: — Галичане и Волынци кинждо со своими
князьями... придона коньми, à выгониці Галичыкья
придоша по Днѣиру и въвидоша в море. Иг. л. 6732 г.

ВЪГОРВТИ, ВЪГОРЮ — сгорѣть, быть уничтожену
пожаромъ: — Колывань выгорѣв весь отъ грому и
отъ молнія. Псков. І л. 6941 г.

ВЪГРЕСТИ = ВЪГРЕВОТИ, ВЪГРЕВЪ — вырѣть: —
Выгребоша й. князя Ирополка и Шільга сна Ст-
славла. и крішта кости ею. и положиша въ цркви
сѣтѣна Біда. Нов. вр. л. 6552 г. Не погубите люді сихъ
ънгребите. Серап. 5. (Панс. сб. 129). Сим ли Ба
оумолите, что оутопла їн оудавленика въпрести.
м. ж.

442

ВЪДАВАТИ, ВЪДАВАЮ — давать: — Того дѣля оу-
ставилъ ксемь святон Софы ить кмѣлѣе пискоупъ за
десетиню ђ виръ и продажь. р. гривенъ новыхъ
коунъ, иже выдавающі Домажпричь изъ (Шнега. Уст.
цг. Син. 1137 г.

— выдавать: — А брани споки не въдавакъ. Нов. Г л.
6732 г. А холопы, и долгъжникъ, и поручникъ въда-
вати по исправѣ. Дол. гц. Тъ. в. к. Миг. Ар. съ Нов.
1301—1302 г.

ВЪДАТИ, ВЪДАМЬ — выдать, дать. даде: — Са грам-
мота кеть выдана на Гочкомъ бerveђ пъръдъ Ров-
скими посломъ и пъръдъ всеми Латинскими коупни.
(Смол. цр. 1229 г. — В облпу мн брата своего кнѣза Ски-
рикана не выдати. Грам. Влад. 1387 г.

— передать. отдать: — Старую грамоту тон земли Оу-
лаженъ выдаль стому Николи. Закладн. Вл. Стен.
1349 г.

— выдать, tradere: — Аче боудеть коневыи таты. а
въдати кнажю на потокъ. Р. Прав. Ядос. (по Син.
сп.). Аже холопъ оударить свободна моужа. а оубѣ-
жить въ хоромъ. а гнѣ яго не выдасть. то платити
за нь гію. бі. грѣнъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син.
сп.). Выданте враги наша. Нов. вр. а. 6605 г. (по Ип.
сп.). Въдати разбопникъ. Смол. цр. 1230 г. Тѣль ли
дѣтѣськи не исправить, возма миздоу, припетавити
на нь дроугого. тѣль ли еметъ хъитрити, а поставити
ні передъ судьею, ать выдасть и судыя. Смол. цр.
1230 г. Норучні. и долгъжникъ. и холопы въ дати.
Грам. Герод. к. Пол. 1264 г. Выдать, ссем Армано-
вича (обвиненнаго) и сл. дворомъ Немцомъ. за
колоколъ. Грам. См. кн. Фед. Рост. 1284 г. Немчи жо
то оуведавше, аже к тобе сутеклъ розбопникъ, и
пришли предъ (тебе) кнажо Немчи и моли(ли) са
тобе. выдан намъ розбопника. Грам. Риж. ок. 1300 г.
А выбора ны и рубежа межи собе не замыліяти: а
кто замыслалъ, того выдати по исправе. Дол. цр
1387—1382 г.

ВЪДАТІ ЗАМЖЬ: — Сынове по смерти отцове мають
дѣвки замѣть выдать. Уст. Влад. Янъ.

ВЪДОЛЬЛИВАТИ, ВЪДОЛЬЛИВАЮ — сцелеге? —
Не тѣмъ етітєи вола, иже на ледъ выдозбіваютъ
късть, но иже етѣ... етіть. Дуб. сб. XVI в. С. о
кресть.

ВЪДРА — юудзія. Iutra: — Нигдѣ бо видѣти чело-
вѣка, точно пустыни велия и звѣрей множество: козы,
лоси, волцы, лисцы, выдыры, медвѣдки, бобры. Иш.
Пут. 1392 г. — Ср. Лит. udra; Рус. odra; Др.-в.-Н.
ottin; Нъм. oter; Др. Сакс. otr; Англ.-Сакс. oter; Зенд.
udra; Греч. υδρος. υδρω — водяная змѣя.

ВЪДРАТИ, ВЪДЕРГ — вырѣвать, снести. унести еп-
лою: — Аже бичы вътереть (= вырѣсть). то. їр.
грѣвне продаже. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.)
Въста утъ вѣтріе, и выдра 7 городень. Нов. Г л.
6853 г. И Волховскаго мосту 9 городней выдрало.
Псков. Г л. 6944 г.

ВЪДВАХАТІ, ВЪДВАХАЮ — выдыхать, дуть: — Въспѣе

443

ВЪД — ВЪЕ

въдъхъатъ въ лице твое шт'емляи штъ шекръбонія (μεφοσύνη, insufflans). Наум. П. 1. (Упър.)

**ВЪДЪВЛИТИ, ВЪДЪВЛЮ:** — Послалъ господинъ князь Псковской.. въ Перерѣвъ шестои части выдѣлити на проѣздъ ингумену Тарасью и старцомъ Снѣтогорскімъ. Грам. гр. Снѣт. мон. 1483 г.

**ВЪДЪВТЯ, ВЪДЪВНЪ:** — протянуть, вытянуть: — Абие выдѣ нозъ преднѣи конь къ Александрѣ (проѣтавѣ. extenderat). Александ. 17.

**ВЪЖЕЩИ, ВЪЖЬЕВЪ:** — Въ Березской волости 42 двора выжгоша. Псков. И л. 6967 г.

**ВЪЖЕВИВЕНИЕ:** — Къ потребѣ выжывеніо и пожытку и позволилъ есми и вечне нада¹ на основание и сожыждение мына бере² во²ны противо и³ берега на рецы Белчицы. Грам. Пол. кн. 1396 г.

**ВЪЗВОЛИТИ, ВЪЗВОЛИЮ:** — Тежь, естли бы отъ Жидя хрестьянинъ заставу свою вызволилъ такъ, какъ бы ему лихвы не заплатилъ, а тыхъ то лихвъ естли бы черезъ мѣсецъ не далъ: и къ нимъ примножають другіи лихвы. Жал. гр. 1388 г.

**ВЪЗЕТАТИ** — отнять? (въз-отъ-лияти): — Ту его емшо. били и рвали и мецъ въззетали силою оу него. Грам. Риж. о. 1300 г.

**ВЪЗНАНИЕ:** — Тежь, естли бы Жидъ черезъ вызнанье своего судьи, былъ бы позванъ къ суду, первый и другій разъ не пришолъ бы. маетъ заплатити вину, за оба два разы, которая уложона. А естли бы къ третему вызнанью не пришолъ, которая вина положона для впаметанья, судьи маетъ заплатити. Жал. гр. 1388 г.

**ВЪЗЯВІВАТИ, ВЪЗЯВІВАЮ:** — И се начатъ старцъ альство вызывать. Нест. Жит. Веод. 5.

**ВЪЙДТИ, ВЪЙДЪ** — exire: — И Смоленска по велицѣ дни въядѣ. Поуч. Влад. Мон. Аще братъ етеръ въядаше изъ манастыра. вса бралъ имаху у томъ печаль велику (вънъ идяше, въ ины идяше манастырь). Пов. вр. л. 6582 г. Въшли ксте, акъ рѣбы на союхо. Нов. Т л. 6724 г. — Аще ли отъ нихъ отдѣлились я изъ дому вышли, и тѣмъ пошлины и дани давать. (дѣти отдѣлились отъ отца). Ярл. Мен. Тем. 1267 г.

— отказаться отъ княженія (такъ же какъ вънити — принять княженіе): — Въиде Романъ ис Кыква Ростиславицъ волею. и сѣде Михалко Гюргевицъ Кыквѣ. Нов. И л. 6680 г.

— выступить противъ неприятеля: — Toy бо бахоу въшли Соуждальцы пылкомь. Нов. И л. 6688 г.

— подойдти (выйдти изъ числа прочихъ): — Повелѣ-ваше выти къ собѣ. Юс. Флав. 1. 4, 5.

— прорости, пустить ростокъ: — Кѣгда оубо Гѣ повелѣ землѣ прозябнути сѣмена сѣменита, тогда оубо и виницина въшедѣши на землю, и въ подобную высть въздвигши ся матка на свѣтлѣя розгы свол, аки чадомъ своиць имѣны дѣлящи равно и кединаково. Пац. XIV в. 7.

— А выдѣть Юріи съ посломъ, и намъ то подняти по розочту, по выходу. Дог. ир. Вас. Дм. 1389 г.

— А которые (серебреники) будутъ вышли въ манастырьскомъ серебрѣ въ твои путь, и они бы дѣло додѣывали на то серебро, а въ серебрѣ бы ввели поруку. а осень придетъ, и они бы и серебро заплатили. Грам. Бълоз. кн. Мих. Андр. и в. к. Вас. Вас. о. 1450 г.

— пройдти: — А пасана оу Полоцку оу четвергъ четвертой недли поста, марта оу шестыи днѣ, по Божьемъ нароженьи въшло лѣтъ тисяча и четѣриста безъ шдиного лѣта. Грам. Вит. Никт. 1399 г.

**ВЪИМАТИ, ВЪИМАЮ** — вынимать: — Овощь... вся-какі... держа въ кладязи повержено ужищѣ въ кошницы. і когда ясти... і тогда вынимай е студено. Сказ. Ант. Нов. 8.

— отбирать: — А которыя люди по наши... волостемъ выниманы... намъ къ собѣ не примиати. Дог. ир. 1340 г.

— отнимать: — Въсташа чернь на бояръ... вымаша у воеводъ намѣстьники княжи. Нов. И л. 6848 г. (по Ак. сп.). Вѣлѣти имъ корчмы вынимати у всякихъ людей, чтобъ опричъ государственныхъ кабаковъ никто питья на продажу не держалъ. Наказ. 1617 г.

— исключать: не въиматъ — безъ исключения: — Быти ми съ нимъ за одинъ при его сторонѣ и пособляти ми ему на всякого не вымаял. Дог. ир. Бор. Ал. и Вит. 1427 г.

очи вынимати — выказывать глаза: — Овомоу носа оурѣзаша. а іномоу очи выимаша. Нов. И л. 6765 г.

**ВЪИМЕНИМЪСТЬСТВО** — см. ВЪИМЕНИМЪСТЬСТВО.

**ВЪИМОВАТИ, ВЪИМОВЪ:** — не въимѣючи — безъ исключения: — Съ нимъ ми стояти за одно противу вснхъ сторонъ, никого не вымуючы. Дог. ир. Бор. Ал. съ кор. Каз. 1449 г.

**ВЪИМОЧНЬЕ** — отнятой: — Въимочное питье. Наказ. 1617 г.

**ВЪИНЪ** — см. ВЪИН.

**ВЪИСЕКЪВАТИ, ВЪИСЕКЪВАЮ** — желать завладѣть: — Да не въискъвати было чужего. ни мене в соромъ. ни в печаль ввести. Пис. Влад. Мон. 1096 г.

**ВЪІКАТИ, ВЪІЧЪ** — μαχνάνειν, учиться, привыкать: — Вычетъ же ёш мене добру закону. Ефпр. Сир. XIV в. (В.).

**ВЪІЕЛАДКА:** безъ выкладки — безъ исключения: — Написати Якова во всѣ сенаники во вседневные въ вѣчные, безъ выкладки, и поминати его по вся дни. Дан. ир. бояр. Ив. Шерем. Кир. мон. 1559 г.

**ВЪІКЛЕАТИ, ВЪІКЛИЧЪ** — вызвать: — Аще челядинъ съкрѣкѣться, а въякличую и на търгѣ. Р. Прав. Яр. 1019 г.

**ВЪІКЛЬЦЪ** — наученный, знающий? — (Сътвори Бѣ чѣвка) тайнѣ въякльца разоумѣнѣ. Ю. екз. Бог. 177.

**ВЪІКНѣТИ, ВЪІКНѣ** — учиться, привыкать: — Жена да въкнеть въ всакомъ повиновеніи. Изб. 1073 г. Иже бо оучити не вѣсть, то да выкнеть. т. ж. Добро же паче въйнкъти. аште къто зѣло мѣдръ лоучиться (μαχνάνειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.) Вѣроу въйкноути (fideam discere, τῇ πιστῇ ἐκμαχνάνειν, У. оучитиса). Ефпр. Крм. Лаод. 46. Вѣрѣ въйкноути. т. ж. Трул. 78. Елико

444

445

ВЪЕК — ВЪИМ

же зракъ крадеть не въкъпшъхъ (товъ ър.хвѣшъ). Гр. Наз. ХІ в. 288. Прьвои въккни. ти тъгда пъриса. Супр. р. 174. Нѣ чюдънъ оучитель изже добрѣ выкъношага дѣти прѣмоудрѣ сътворить. нѣ изже не вълкношага и немоудрѣ оумоудривъ и съвършивъ (εὐμαχεῖς... ъρ.χθεῖς). Ю. Ивеств. XII в. (В.).

— выкати, выкнути — ср. ук = уч; Лит. junkstu, junkau, junkti — привыкать; Гтѣ. uhteigs, bi-uh-ts — знающій, привычный.

**ВЪЕКОПАТИ, ВЪЕКОПАЮ:** — Гдѣ одному выкоали гробъ, ту патеро и десятеро головъ въ одинъ гробъ вложили. Псков. І л. 6898 г.

**ВЪЕКРАСТИ, ВЪЕКРАДВ** — украсть, похитить: — В ту ноць посла Володимеръ Славату с нѣколикою дружиною и с Торкъ межи валы. и въякрадше первое Стослава. потому оубиша Кытана и дружину яго избиша. Пов. вр. л. 6603 г.

**ВЪЕКВАПАТИ, ВЪЕКВАПАЮ** — выкупать: — Аже кто поустить холопа въ торгъ. а шдолжакъ то въкупати (по др. сп. воскупати) кго гнѣу. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Аже холопъ крадеть кого любо. то гнѣу въкупати. т. ж. Аче же холопъ гдѣ коунѣ вложить. а шнѣ не вѣдага вдалъ. то гнѣу въкукати или лишитиса яго. т. ж.

**ВЪЕКВАПАТИСТА:** — Тако жѣ изже кто выкоупастется (= въкупоууется = искупается) на свободою. да вдасть цѣною. юже вдали на немъ. Сбор. поуч. Мус. Птик. XIV в.

**ВЪЕКВАПИТІ, ВЪЕКВАПЛЮ** — выкупить: — Отъ поганъныхъ въкоупихъ яго. Нові. І л. 6712 г. А выкупити было своики куны. Нові. купні. XIV — XV в. А кто будетъ покупатъ земли даннѣй служни и черныхъ людин... инѣ выкупатъ, а не взмогоутъ выкупити, инѣ потянутъ къ чернымъ людемъ. Дог. гр. Дм. Ив. 1389 г. Полонъ выкупити. Дог. гр. Юр. Дм. съ Мож. кн. ок. 1433 г. Закъа выквить. Псков. суд. юрам.

**ВЪЕКВОПОВАТИСТА** — см. ВЪЕКВАПАТИСТА.

**ВЪЕКВШЕК:** — Землю щимати выкѣпкомъ. Псков. суд. юрам. Или своего исца к правдѣ ведеть на его выкѣпке поквд щимацъ. т. ж.

**ВЪЛЛАГАТИ, ВЪЛЛАГАЮ:** — Прилагасть" и злѣпна стрѣсти щ вылаганыхъ и и" соу" съ браніи (εἴξανδραποδυζομένων). Георг. Ам. 86.

**ВЪЛЛАЗИТА, ВЪЛЛАЖЕ** — выходить: — Вылазяште. Сб. 1076 г. (В.). Вонъ не вылазя. но болми нача изнемогати. Ит. л. 6796 г.

— являться: — Боудеть ли послоухъ холопъ. то холопою на правдоу не вълазіти. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

**ВЪЛИЛТАТИ, ВЪЛИЛЮ** — выливать: — Выльяти въ кадъ. Пов. вр. л. 6505 г. (по Лк. сп.; = въльяти. по Лавр. сп.).

**ВЪЛОГГ?** — Нарядъ былъ великои, пушки и пищали, и ставлены по берегу на вылогѣхъ. Соф. гр. 1532 г. (II. т. 316).

**ВЪЛОЖИТА, ВЪЛОЖЕ** — дати: — А кто выложить, грамоты тѣхъ судовъ обичухъ, ино ихъ подрати. Дог.

ур. Твер. кн. съ в. к. Вас. Вас. 1437 — 1440 г. Кто захіла выложить. Псков. суд. юрам.

— исключить: — Псковици... оубогавшеса тѣ. възша миръ съ Рижанъ. Новгородъ въложивше. а рекоуче. то вы. а то Новгородьчи. а намъ не надобе. Нові. І л. 6736 г.

— обложить, одѣть: — Словесныя нареченъ дѣша бѣша, и тѣлесемъ тълышымъ изже ш насъ въложена (εὐραχηθηχη). Георг. Ам. 270.

**ВЪЛОЖИТІВІ ВЪ СВОБОДШ:** — Новгородъ выложила всі кнѣзъ въ свободоу. кде имъ любо. товѣ же собе кнѣза понмають. Нові. І л. 6704 г.

**ВЪЛОЖИТИСТА:** — Егда кому гдѣ выложится железа, то вскорѣ умираше. Псков. І л. 6868 г.

**ВЪЛОМІТАТИ, ВЪЛОМЛЮ:** — Налегоша силою и въялозміша дьври. Нові. І л. 6682 г.

**ВЪЛЛГАТИ, ВЪЛЛГЕ:** — Да вылгаль себѣ у Тимофея... грамоту лготную на ту розѣчь. Прав. юрам. Кирilia. мон. 1483 г.

**ВЪЛЛЗВИ, ВЪЛЛЗВ:** — выйдти: — И не дадаху вылѣсти из города. и обѣ гладъ великъ в городѣ. и не обѣ изѣ Володимеру помочи. не обѣ бо вои оу него. Печенѣгъ же множество много. Пов. вр. л. 6505 г. Кто изъ істьъ вълѣзеть... Нові. І л. 6600 г. И приѣха (Василько)... на княжь дворъ. и вылѣзе противу яго Стополкъ. и идоша въ істобку. Пов. вр. л. 6605 г. Котеліникъ вылѣзѣ бити его нача (εἴξελθών). Жит. Андр. Юр. XIII. 68. Стѣш вылѣзе ис црѣквѣ (εἴξεια). т. ж. XV. 72.

— выйдти, явиться: — А кто поръѣть бородоу. а възметъ знаменьк. а вылѣзоуть людък. то. вѣ. грѣнѣ продаже. Р. Прав. Влад. Мон. (по Сим. сп.). Вылѣзе послухъ по Василии. Ит. л. 6677 г.

— сдѣлать вылазку: — Вълѣзьше из города исѣкоша всѣ. Нові. І л. 6701 г.

**ВЪІМАТИ, ВЪІМАЮ** — отнимать: — А исъ тѣхъ воцостии и слободъ и сель, что есмъ вымалѣ у дѣтии своихъ изъ удѣловъ, а подавалъ княгинѣ своец, а кому будетъ жалоба сиротамъ на воцостели, и тѣмъ людемъ учинитъ исправу княгини моя. Дух. Дм. Ив. 1389 г.

**ВЫМАТИ ПРОСФОРУ** — вынимать изъ просфоры часть при совершеніи литургіи: — Въимац из дорѣ ягнѣпъ гѣтѣ. тако вземлется щ земла животъ его. Служе. Ю. Злат. Воскр. мон. XIV в. Вымають проскуры на передъ по и дыякъ. т. ж. Аще будетъ гѣскѣи празъдникъ да не въымають проскуры за оупокой. т. ж. Выманоні просфуры на коутью не класти. Дуб. Сб. XVI в. 95. Прав. св. о.

**ВЪІМИРИТАТИ, ВЪІМИРЮ** — исключить изъ мирнаго договора (В.): — Взяху Новгородчи миръ съ Нѣмци, а Псковичь вымирили вонъ. и взяху Псковчи миръ особѣ. Псков. І л. 6900 г.

**ВЪІМОВЕНЬИ:** — И тежь могъ бы Жидъ взяти. имеемъ заставы, всѣкіе речи, которые бы были ему заставлены, которымъ кольектъ именемъ были вымовенни. Жал. гр. 1388 г.

446

147

ВЪМ — ВЪИН

448

**ВЪМОЛВИТИ, ВЪМОЛВЛЮ** — выговорить: — И се
сме вымолъвълю. Поуч. вс. крест.

**ВЪМОЛИТИСТА** — выпроситься: — На осень въмол-
лиса пострічлса, и постріжеса. Новъ. І л. 6654 г.

**ВЪМОЛДЪ** — коса, мель, обмельшее мѣсто? — Понерект болота пороснимокъ къ вымлу. Меж. гр. в. к. Ив. Вас. 1504 г. Лѣсомъ по ямашъ къ вымлу да во взножь. т. ж. — Въ Уст. Мост. упоминается Нѣмечвскыи вымолъ, Ивань вымолъ, Гералдовъ — Велардовъ, Задьинъ и др.: Князю (мостить) до Нѣмѣчкого вымола, Нѣмчемъ до Кваня вымола... Уст. Яр. о мост. — Ср. Чеш. wýmøl, Рум. подмōл, Итал. molø — песчаная коса.

**ВЪОРШИНА** — наслѣдство (Мурз.): — А кто иметъ
сочитъ торговли, или поруки, или збюленіа, или съ-
говдна, и выморъшни бѣдиманно. Псков. суд. црам.

**ВЪМЧАТИ, ВЪМЧВ** — умчать, унести: — Аронъ брā
Аврамовъ ревную по идолъ хотѣвъ въмчати идолы.
Пов. бр. л. 6494 г. (Са. Фина). И сгорѣ церкы та вся
отъ верха и до земѣ, и иконы, что не утагли вы-
мчати, и гробп в земли дну. Лавр. л. 6719 г.

**ВЪМЪІЕАТЫ:** — Иконы и книги вся вымыкаше (по др. си. вынесопа). Псков. І л. 6978 г.

**ВЪМЪНТИ, ВЪМЪНЮ** — вымѣнить: — Съ тою по-
женкою, которую Нестерко у Ондрея вымѣнилъ въ
Ондреевъ наволоцѣ. Новъ. куп. XIV—XV в.

— купить или продать, говоря объ иконахъ (иконы и
и доселѣ не продаются, а мѣняются): — Возми сіа
мѣшпа, въ едином' ти злато, а въ дръземъ сребро,
... да идели въ градъ Ростовъ, вымѣни три ико-
ны... и вдаси на нихъ еже просать мѣнящіи... Иконы
сіа вымѣнихъ... Вымѣнилъ бяше 8 иконописьцѣ. Жит.
Петр. Верх. Мин. Чет. йон. 409, 410.

**ВЪМА** — uber: — Молоко отъ выменъ скотъ чистыхъ
четвероногыхъ истекаяп. Гри. митр. (Макар. Ист.
Рус. и. II. 313).

— Лит. udroti; Др.-в.-Н. úter; Нѣмъ Euter; Лат. uber.

**ВЪНЕЗТИ** — см. **ВЪИНЬТИ**.

**ВЪНЕСТИ, ВЪНЕСЕ** — ἐκφέρειν: — Вынеслъ (испр. и изнесвъ его; ἔξοισω). Зах. V. 4. Умър. (В.). Вынесопа икону на островъ. Псков. І л. 6677 г.

— А вынесуть тобѣ изъ Офды княжение великое,
намъ еси князь великий. Дог. гр. Нов. съ в. к. Мих.
Яр. о. 1307 г.

**ВЪИЗАТИ, ВЪИНИЗАЮ** — вынимать изъ ноженъ
(В.) σπάσαι: — Вынизасть ножъ (σπάσαι τυν ῥχχυ-
ρχν). Ев. толк. Θεοφ. Бог. 1434 г. Сана свѣтлость
не умолена бываетъ смерть, на всѣхъ бо вынизасть
многоядныя своя зубы. Нов. IV л. и Псков. І л. 6860 г.

**ВЪИНИКНДТЫ, ВЪИНИКНД** — высенутся: — И вступи
(Одегъ) ногою на лобъ. и выникнучи змѣга и оуклюну
й въ ногу. И с того разболѣвся оумьре. Пов. бр. л.
6420 г. (по Ин. сп.). Стрѣламъ не дадущимъ выник-
нути изъ заборолъ. Ип. л. 6769 г.

**ВЪИНИМАТИ, ВЪИНИМАЮ:** — Изъ бѣчкъ гвозды въ-
нимаша. Нов. І л. 6712 г.

**ВЪИНТИ, ВЪИНДВ** — выйдти: — Вынде посрѣ гра
(скочивъ въ пространную оулицу града; ἐκπτόδωσα,
exsiliens). Есв. XVI в. IV. 1. (В.). Вынде Аманъ
(изыде; ἔξηλεν, exiit). г... ж. V. 9. Аще имаше единого
храбра въ воихъ своихъ, единомъ на сѣю вынити
на единого сѣчьяя Переснина (ισχυροντα μονομαχωσα).  
Геор. Ам. 260. Възбраняхъть имъ вынити. Гос. Флав.  
В. Иуд. II. 19.

**ВЪІНОСИТИ, ВЪІОНОВ** — (совер. вид.) — efferre, ἐκφέ-
рев: — Аще са въвадить волкъ в овцѣ. то въносиить
все стадо. аще не оубьють его. Пов. бр. л. 6453 г. Вѣ-
црѣвніи сгорѣ. иконъ не всѣхъ оуспѣша въносити.
Нов. І л. 6807 г. Тоа же осени засажни Избораны
выносиша упадшіи верхъ церковны. Псков. І л.
6870 г.

**ВЪИНВ** = **ВЪИНВ** — всегда, semper, ἐκει: — Бѣхах
влинихъ въ цыркѣви (διε παχντός). Лук. XXIV. 53. Остр.
св. Твориши поминати въиню възлагац си трѣбоу.
Изб. 1073 г. Акъы прѣбываятъ вынѣк не оставить кго.
т. ж. Выиню възпрати къ церкви. Никиф. м. поса.
Влад. Мон. Вышноу. Мин. празд. XII в. 112. Вышноу
та величакмъ. Нов. мин. сенъ. XII в. 127. Постомъ же
и гладомъ выноу... (λυφω διγνεκει, assidua fame).
Златост. 53. Сице блажене даръ витавыи въ тебе
въ(нв) ныня свѣтить върюю просвѣццала. Мин. май
ХІІІ в. Вынв: всегда. Бер. — См. **ВЪИНВ**, **ВОИНВ**.

**ВЪИНЫ**? — По семь бо имоу и хытрии врачеве отъ
Соломона съписано прѣжде възьмѣте въыны, а яко
же о въсмѣ томъ късствословникъ послушаші кго въ
мудрости глыбшта. Изб. 1073 г. 154.

**ВЪИНЬЗТИ, ВЪИНЬЗВ** — вынуть изъ ноженъ (В.), eva-
ginare (М.): — Аже кто оударить мечемъ не вынезъ
кго. или роуколатью. то. вѣ. грѣвне продаже за обидоу.
Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). И се рекъ, оудари имъ в
землю. и въинзе ножъ зарѣза Редедю. Пов. бр. л. 6503 г.
Торчинъ въинезъ ножъ зарѣза Глѣба. Пов. бр. л.
6523 г. Възвратившъ же ся елени и за погасъ цареви
рогъ задѣвъ. сторну й с коня. и бѣгаше на розѣхъ
нося его. единъ отъ соущихъ с нимъ състingнувъ й. и
мечъ вынезъ (= вънъзе) погасъ прѣсѣкъ. царя избави
(γυμνωσας). Геор. Ам. стр. 349 об.

**ВЪИНАТИ, ВЪИМВ** — вынуть, proferre, ἐκβαλλειν: —
— Выньмъ три златьника дасть старцемъ (proferens,
ἐκβαλών). Пат. Син. ХІ в. Вынемъ изъ штпага мош-
ницю (во всѣхъ спискахъ; ἐκβαλών). Жит. Андр. Юр.
ХІ. 53. Црѣ выня изъ пазбѣхъ нѣчто (ἐκβαλλει). т. ж.
І. 14. Пропоровише оутробоу ед, выняша его изъ чрева
(ἐξεβαλον). Геор. Ам. 134. А о тыхъ то речехъ жадного
габаня не чинечи, вынявши одноѣ кривавоѣ мокроѣ
хусты светоѣ костелное, которыхъ жаднымъ обыча-
емъ ни одинъ примовати не мастъ. Жал. гр. 1388 г.
— взять: — И догадашася князь Иванъ оже не вынити
князя Александра, ни выгнать ратіо. Псков. І л.
6835 г. Князь великий Свинтиргайло, выня грамоты
перевѣтныя у митрополита у Герасима, и оковалъ его.
м. ж. 6943 г.

1051

изв — изг

1052

извѣтник — см. извѣаник.

извѣати, извѣю — λιγμαν: — Съ начменемъ извѣт-
хомъ (ἐν κριτῇ λελιχιγμένη). Is. XXX. 24.

извѣтися — dispergi: — Богатьство неправды
събираемо извѣетсяя. Изъ. 1073 г. (В.).

извѣати, извѣа — связать: — Сылга оканьчы, прѣда ихъ извязавъ Татаромъ. Нов. І л. 6732 г. Овъхъ избыва і ісѣкоша, а інѣхъ извязавше пове-
доша с города. т. ж. 6809 г.

изгазити, изгажѣ — perdere: — Да не бошью изга-
зать (παντελώς δικφθείρω). Псал. толк. θεодорит. пс.
VII. 5.

изганидти, изганидю — expellere: — Градѣшь къ
минѣ изганаю вънѣ. Конст. Бог. поуч. XII в. 46.

изгарати, изгараню: — Изгарала, течаше въ слѣдъ
рачитела. Мин. 1096 г. (сент.) 152. Ведро баше, тѣко
изгараше земла. Пов. ор. л. 6600 г.

изгасити, изгашв — погасить: изгасити свѣчно
надъ гробомъ — не дѣлать поминокъ, не давать въ
церковь на содержаніе свѣчи надъ гробомъ (Черн.): —
Абы ты... не изгасилъ свѣчѣ надъ гробомъ стря
своего и братьи свои, абы далъ городъ свои Бере-
стии, то бы твоя свѣща была. Ип. л. 6796 г.

изглаголаник: — Всакомоу писанию изглаголаник.
Мин. 1097 г. 134.

изглаголати, изглаголю: — И си изъглавша и ина
к нимъ, и невидима быста ў наю. Іак. Бор. Гл. 139.
Изъглавшѣе первок статьк. ІІ. пѣлмовъ, нача старец
Оче нашь. Никон. Панд. сл. 29.

изгладити, изглажав — ἀπαλείφειν: — Се за безв-
рие твое изглажю в лѣтъ четырѣкнадесяте (ἀπαλείφω,
deleo). Пат. Син. ХІ в. 46.

изгласити, изглашв — pronunciare: — Съгласывъ
оуставъ изгласихомъ (ἐξεφωνήσχμεν, pronunciavimus).
Еφβρ. Крм. Конст. Посл.

изглѣвѣдти, изглѣвѣв (В.) — завязнуть: — Мягчѣ
соущи жицѣ слѣзѣ сѣдящоу животу на нея піглѣбше
състыдошася. Ю. екз. Шест. — См. глѣвѣти.

изгнати и произвě. — см. изгънати и пр.

изгнести, изгнеть — πέζειν: — Ты изгнешься масли-
чие (πέζειν ἔλιχν). Мих. VI. 15 (В.). Аще не будешь
гдѣ вина въ которой земли отнію, да изгнешьтъ
новую стачилъ и служить. Вопр. θεοι. 1276 г.

изгнильство (В.) — σπρίχ, гнильость. Парем. 1271 г.
(Юна. II. 20).

изгнити, изгнюю — σύπεσθι: — Богатьство ваше
изгни и ризы ваша мольми изѣденты быша (σέσπηται).
Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Плодъ изгнілъ не трѣбѣ
дѣлателю (σεσπηώ). т. ж. Блюди,... да не испацѣнѣ-
ютъ (св. дары) пли изгніютъ. Поуч. священ. ок. 1499 г.

изгноити, изгною — σύπειν: — Клини изгноити (σύ-
πειν, marcescere). θεοδ. Студ. Ост. 32.

изгнѣздитися: — Яко же бо и стржпъ, доньдерже
изгнѣздитьса оутръ и покрывасться съ вырху, въ
глубинъ простирактъся пи кдиного же не прикмѣла
цѣлѣнна. Изъ. 1073 г. 48.

изгодити, изгожѣ — улучить время, выждатъ (Мурз.):
— Перѣ ёдою изгодіі своего исца. Псков. судн. грам.

изгодъ: — Сенакъ изгодъ ӗ былъ, сего вънѣци живѣ
въ Гетѣ. Мих. (толк. Упур.).

изгокъв — прилаг. притяж. отъ сл. изгон: — Аще
кто емлѣть квны на изгоевыхъ, дѣтехъ, то обращетсяя
продая кровь неповиннѣю. Мин. Чет. Макар. авг. (по
Син. сп.).

изгой — исгой — exsors (Нѣм. friedlos): — Аче ли
будеть Ровснѣ, любо грідь, любо коупецъ, любо
тивунѣ боірескъ, любо мечникъ, любо изгой, любо
Словенинѣ, то лѣ. гравнѣ положити за нь. Р. Прав.
Яр. (по Син. сп.), А вѣчѣ сквозѣ городняга ворота съ
изгой и с дрвѣлѣмъ изгой дъ Острон Городни (мо-
стить). Уст. Яр. о мост. Изгой трон: поповъ сынѣ
грамотѣ не умѣетъ, холопъ изъ холопства выкупится,
купецъ одолжаетъ; а се и четвертокъ изгoisство и себѣ
приложимъ: аще князь оспотрѣетъ. Церк. Уст. Всє.
Село Дросенское со изгой и съ землею. Уст. гр. Смол.
1150 г. Село Ясенское и съ бортникомъ и съ землею
п съ исгой. т. ж. — См. гоити.

изгoisкѣи — прил. отъ сл. изгон: — Задушные чело-
вѣкъ, изгoisкоп: поповъ сынѣ грамотѣ не умѣетъ...
(по др. еп.: изгой трон). Церк. Уст. Всє. — См. изгой.

изгoisство: — Се горши всего изгопство кмлюще на
искупающихъся ў работы. Сбор. поуч. Мус. Пухк.
ХІВ в. Ти аще начоутъ плати изгопство на нихъ,
то обращоцьу сродающе кръвъ неповинною. т. ж.
Аще ли кто въ невѣдѣнии ималъ будеть изгопство,
ти хочетъ избыви вѣчныя моукы, то вороти тѣль же
опать п не пондеши въ моукоу. т. ж. — См. Св. и
Зам. II т., 327 стр. (Дуб. Сб. XVI в., Паис. сб.); Изв.
Ак. VI. 237—238; Арх. Калач. II. 2 кн. VI. 42.

изгона: — Они поганая Латыня изгонивше изгоною...
на то обидное мѣсто. Псков. І л. 6967 г.

изгонити, изгоню — ἐξερρλειν, выпнать: — Прока-
женѣя очищапте, обѣсы изгоните (διαχύον ἐξερλ-
λετε). Μο. Χ. 8. Остр. ев. Изгонивш из градъ (ἀπελκύ-
νειν). Гр. Наз. ΧІ в. 77. Новгородьи... сдумаша,
тако изгонити кыза свокго Всѣволода и въсадиша въ
смѣль дворъ съ женою п съ дѣтым и съ тьщею... и
стражье стержаху дѣи и нощь съ ороужицьмъ. Нов.
І л. 6645 г. Роуганикъ изгонитл. Жит. θεο. Ст. 89.
— напасть п взять въ плѣнъ: — Изгониша Нѣмьци
Кюрй Синкинда въ Тѣвѣ. Нов. І л. 6741 г.

— ворваться въ городъ, напасть (Пип.): — И тъгда
Всѣволодъ изгонивъ Новыі търгъ и въза. Нов. І л.
6686 г. Зая всѣ пути, изгони Псковъ. Псков. І л.
6749 г. Изгониша Нѣмьци изгонною ратью посадъ у
Пскова. т. ж. 6773 г. Они же изгониша Торжекъ
безъ вѣсти. Соф. єр. 6849 г. (І. 324). Нѣмьци хотятъ
изгонити Псковъ. т. ж. 6985 г. (II. 200).

изгонитися: — Сь родъ изгонитьса ничимъ же,
тѣкло мѣтвою и постымъ. Нест. Жит. θεοδ. 22.

изгонъ — ἐξορλοχ: — Оглашакмыхъ изгонъ оуказак
въторып съ пебсе Ховъ приходъ и отълоучени отъ

1053

изг — из1

стъюхъ грѣшньыя. Изъ. 1073 г. 218. Изгонъ намъ
творшии страньпымъ (ё̲х̲г̲у̲г̲інъ, traductionem et deri-
sionem). Пат. Син. ХІ в. 165. Същая вся въ изгонѣ
възврати п същая въ дъзахъ вся свободи (ě̲к т̲т̲с̲ ё̲̲о-
ріхъ, ex exilio). Едрт. о Никт. 47. Мин. Чет. апр.
63. Изгонъ баше (ё̲х̲оріхъ; ниже перевед. словомъ из-
гнаніе). Жит. Еутх. 32. Мин. Чет. апр. 124.

— преслѣдоваіе (?): — Въ изгонъ (εἰς τὸν διωγμόν, in persecutionem). Пат. Син. ХІ в. 278. Токмо два баста убіта отъ полку его, не подъ городомъ, но во изгонѣ. Ип. л. 6789 г.

— Потомъ же услышавше Половци, яко умерлъ есть
Володимеръ князь, присунушасе в борзѣхъ и наво-
ропшша изгономъ къ Барочю и ко Бронь князю хо-
тящю (= хотяче) положити Торкы проклятыя п
с тѣли повоевати Русску землю. Лавр. л. 6633 г. Ли-
товьская рать... придоша ратью изгономъ, безъ вѣ-
сти. Новъ. IV л. 6880 г. Сами придоша къ Нижнему
Новгороду изгономъ безъ вѣсти. Соф. І л. 6886 г.
И много повоева волости Плесковьскыхъ изгономъ,
безъ вѣста. Новъ. І л. 6913 г. (по Арх. сп.). Великіи
князь... послаў... напред себя, изгономъ, предніи
полкъ свои. Новъ. ІІІ л. 7078 г.

изгоньникъ — изгнаникъ (В.): — Что блашничи
ты, пзгойниче (profuge). Прох. Жит. Ю. Боюса.
XXVIII. Страннаго изъгоньника. Хожд. Ю. Боюса.
ХІ в. (В.).

изгоньныі — прил. отъ сл. изгонъ: → Понде съ
братомъ Андрѣмъ и съ Низовцы и съ Новгородцы
изгонною ратюю на Нѣмцы ко Пскову. Псков. І л.
6749 г.; Новъ. IV л. 6750 г. Изгониша Нѣмци изгон-
ною ратью посадъ у Пскова. Псков. І л. 6773 г.

изгоніати, изгонію: — Не прилие мнѣ срѣде лука-
ваго, и злаго не познахъ, оклеветающаго тан ближ-
наго, таковаго изгонахъ. Як. Бор. Гл. 136.

изгоріе: — Отъ Сигора верста едина вдалѣе до из-
горья. Дан. ил. (Нор. 26).

изгорода: — О изгородахъ: а промежи сельъ и деревень городите изгороды по половинамъ, а чьею огородою учинится протрава, ино тому платити, чья огорода. Судебн. 1497 г. Лоскомъ къ огородѣ къ старои, а изгородою до воротецъ. Судь. сп. 1498—1505 г. По ямамъ къ изгородѣ, да изгородою по гранемъ и по ямамъ. Меж. ир. в. к. Ив. Вас. 1504 г.

изгородьныі — прил. отъ сл. изгорода: — Судити всякая копная и изгородное прясло и коневая валища. Псков. І л. 6984 г.

изгорѣти, изгорю — сгорѣть: — Въ сѣно одѣвѣса
съ ним изгори. Изъ. 1073 г. Ту изгорѣша вси. Пов.
ер. л. 6454 г. Той изгорѣша и сами съ товары, а въ
Варальскои божници изгорѣ товаръ вьсь. Новъ. І л.
6725 г. Отъ пожара изгорѣ Подоліе. Полик. Посл.
(Пат. Печ. 11).

— сжечь: — Шгнь изгорить все. Никон. Панд. сл. 12.

изготовити, изготовлю: — И мало воеводы посто-
яли, только изготовили приступъ. Псков. І л. 7066 г.

1054

изгожити, изгождъ — устройте: — Ярославою же
бѣ весть па Тържькъ, п изгониша твурѣдъ, а поути
й Новагорода все засекоша. Новъ. І л. 6723 г. — См.
бгожити.

изгравити, изгравлю: — И пакы того же утра на
Люгощѣ улицѣ изграбиша дворовъ много. Новъ. І л.
6926 г. (по Ак. сп.).

изгрѣбиц, изгрѣбъ и др. — см. изгрѣвиц, изгрѣбъ
и т. д.

изгрѣвити, изгрѣвлю — погрѣшить: — Аще кде
будоу изъгроубилъ или оу тузѣ, или въ печали, или
въ бесѣдѣ коли съ дроуго, а вы Бӑ дӗла исцпра-
вляюче чтѣте. Зап. при кн. Ев. чт. 1307 г.

изгрѣжатися: — Имже образьомъ играють рыбы и
пзгрѣжаются делѣины, оутишаемъ морю. Исих. пресв.
къ Теодуя. л. 152 (В.).

изгрѣвиц — изгрѣвиц — пакля, охлопки: — И бѣдѣть
крѣпость ихъ, тѣкъ стебѣ изгребіа. Ис. І. 31. Мно-
тажды изгребніе придѣщи, тѣмъ кормлю приобрѣ-
тахъ себѣ. Жит. Мар. Ег.

изгрѣвъ — изгрѣвѣ — пакля, охлопки, ступѣю, stu-
па: — Быша оужа тѣко изгреби (бѣеі ступію). Суд. XV.
14 по сп. XIV в. И не прѣстаня въмѣтжеці, сазгы
цревы жегже пещь сѣрож, и пекло, и изгребьми, и
лозіемъ. Дан. III. 46 (Упир.). Вавлионьска бо пещь
лозіемъ и изгребьми и смолою распаласема бѣ (ступію,
stupa). Златостр. 51. Аще имѣщи изгреби прядохъ
(поллѣхіи ступію нівѣоσг.). Жит. Мар. Ег. Мин. чет.
апр. 9. — Ср.: Ни дшіа оубо бес тѣлесі знаєма ІІ, ни
шгнь безъ изгрѣбѣи или дрѣва. Ю. екз. Шест. 1263 г.
(Калайд. 147).

изгрѣвѣніе — прилаг. отъ сл. изгрѣбъ: — Позде-
рѣе изгрѣбное (хлѣпъ ступію). Нс. І. 31 (Оп. І. 89).

изгрѣвѣнныі — прилаг. отъ сл. изгрѣбъ — сдѣ-
ланый изъ пакли: — (Одѣянію) изгрѣбнанъ (ступ-
πυνου, stupei). Лев. XIII. 59 по сп. XIV в.

изгѣвати, изгѣваю — совокуплять: — Ё. попонъ
вкупѣ изгубаеші (συνάψεις, coniuges). Исх. XXVI. 9
по сп. XIV в.

изгѣвити, изгѣвлю — погубить: — Зане же много
хланъ изгублено бѣ. Пов. ер. л. 6602 г. Хотли вса
изгубити. Нест. Бор. Гл. 26. А пановъ п земьскыхъ
люде немало безъ милосердіа изгуби. Новъ. І л.
6948 г. (по Ак. сп.).

— унчтожить: — Печаль прайтрунъ изголубивъши. Мин.
1096 г. (сент.) 44.

изгѣвліати, изгѣвліаю — ἀπολλύνω: — Изгоубліа-
цѣсарство (ἀπολλύων τὴν βασιλείν). Панд. Ант. ХІ в.
(Амф.).

изгѣсти, изгѣдъ — ἐκτραγωδεύειν: — Зѣло беззмѣ ихъ
подобно изгѣдѣ (ἐκτραγωδησεν, deplorat). Псалт. толк.
Өедоритм. пс. XV. 20. толк. (В.). Нѣсть времене все
изгѣсти (ἐκτραγωδεύειν). Εερδρ. о Никт. 29. Мин. Чет.
апр. 50.

изгѣнание — изгнание — expulsio (М.): — С) рап-
скаго изгънания. Мин. 1096 г. (сент.) 105. Се бо по

1056

ИЗГ — ИЗД

изгънании, къе ѝ манастира придънааго нашего
гоумена Стефана. Нест. Жит. Θεοδ. 21. Тъгдӑ баше
пришълъ, црѣ изгнания Митрофана архієп̧на Добръна
Идрѣъиковиць. Нов. І л. 6719 г.

— exilium: — Въ изгънанийхъ пострадавъ. Мин. 1097 г.
64. Въ изгънание поустити (ξέορίξ, exilium). Ефр.
Крм. LXXXVII. 36.

ИЗГЪНАТИ = ИЗГНАТИ, ИЗЖЕНВ = ИЖДЕНВ, ИЖ-
ЧЕНВ — ἐκβάλλειν διώχιν: — И въставъшіе изгънаша
и вънъ из града (ἐξεβαλον αὐτον). Луп. IV. 29. Остр.
ев. Блажени изгънании правьдъ ради (οἱ δεδιωγρένοι).
Мө. V. 10. т. ж. Аще мене изгънаша, и вы ижде-
нхть (εἰ ἐρμὴ ἐδιωξαν, καὶ ὑμᾶς διώξουσιν). Ιο. XV. 20.
т. ж. Ижченоутъ (διώξωσιν). Мө. V. 11. Четверов. 1144 г.
Дрѣманик ў бръвию оунъннія изгънавъ. Мин.
1097 г. 134. Гѣ рѣ: приходящаго къ мнѣ не иждену
вснѣ. Пов. ер. л. 6463 г. (по Ип. сп.). Нкчѣствинъ бо
и безаконнинъ изгънании бѣдоутъ (ἐκδιοχὴσονται).
Панд. Ант. ХІ в. (Амб.). Извнанъ бѣи из раіа. Нест.
Бор. Гл. 2. И тако того нужею ижденемъ из града.
т. ж. 19. Изгнаша Новъгородиці кнза Яросла въ
κσ. Ірта. Нов. І л. 6662 і. Нынѣ же отъ службы
отлучена и отъ церкъви изгнаша, стриголника въз-
движе на правовѣрную вѣру. Грам. патр. Ант.
1394 г.

— захватить въ расплохъ (Чери.): — Литва же изгъна-
ша Ездовъ на канунъ Иваня дни. Ип. л. 6770 г.

— опустошить: — Изгнаша Нѣмпи Полотскую волость
на хрестномъ цѣлованіи и много пакости починиша.
Псков. І л. 6911 г.

ИЗГЪІВАТИ, ИЗГЪІВАЮ — исчезать: — Трьми часы
изгъябащцемъ (δά τῶν αὐτῶν τρῶν ὡρῶν μειουμένων,
per alias horas tres minuitur ac deficit). Пат. Сих.
ХІ в. 296.

ИЗГЪІВЕЛЬ — гибель: — Бѣ бо сымъти не сътвори,
ни краситься изгъябелью животъ. Ю. екз. Бог. 205—
206. О изгъбели Олговыхъ внупѣхъ. Тверск. л. 6694 г.
Видѣ изгъбель, нача плачъ великъ и горко стогнаніе.
т. ж. 6890 г.

— исчезновеніе: — Въ лѣто 6914, июня 16, 3 часъ дни,
быть изгъябель сою. Троиц. л. 6914 г.

ИЗГЪІВЕЛЬНЬИ = ІІІІЛ. отъ сл. изгъібель: — Жди
нечистоты запоустынныя сна изгъябельна. Златостр.
сл. 24.

ИЗГЪІВЕНИЕК — perditio: — Зловѣрства изгъябенія
(ἀπωλείξ, perditionis). Златостр. сл. 24 (Петр. 1. II.
25).

ИЗГЪІВНЬТИ = ИЗГИВНЬТИ, ИЗГЪІВНВ = ἀπολλύνει:
— Изгъяблъ бѣи и обрѣтеса (ἀπολωλώς ἕν). Лук. XV. 32.
Остр. ев. Кии, Щекъ и Хоривъ, иже сдѣлаша городъ
сии и изгъябоша. Пов. ер. л. 6370 г. (по Ип. сп.). Не-
правьдѣвъ изгъябшиихъ. Ю. екз. Бог. 342. А людіи
истопло въ Волховѣ и отъ огня изгъябло (по др. сп. —
изгъябло) много. Нов. І л. 6927 г. (по Ак. сп.). А ко-
торон чѣкъ оу чѣка знає свое што изгъпшее, а томъ
молвить то слово. Псков. судн. юрам.

ИЗГЪІНАТИ, ИЗГЪІЕАЮ — изгонять: — Изгъпнать
из' цыркъве. Златостр. XII в.

ИЗДАВАТИ, ИЗДАВАЮ — отдавать, отпускать: — А
иныхъ на поруку издавающі и къ цеслованью привели.
Дов. гр. Вас. Дм. 1389 г.

ИЗДАВИТИ, ИЗДАВЛЮ — раздавить: — Кнзи имѣше из-
лазаг'а, подъ'ладѣше подъ дѣскъи. Нов. І л. 6732 г.

ИЗДАГАТИ, ИЗДАЮ — просаναλίσκειν: — Врачемъ из-
даўвши вьсе имѣніе своє (προσαναλώσασα). Лук.
VIII. 43. Остр. ев.

ИЗДАГАТИСТАД: — Тръпненік не рѣчию издается, но
языкою. Іак. посл. Дм. п. 1078 г.

ИЗДВОТИСТАД — раздѣлиться на двое: — Тогда из-
двошаса людъ: кто добрѣхъ, тотъ по стѣи Софья І
по правоі вѣрѣ. Нов. І л. 6767 г.

ИЗДЖАТИ, ИЗДЖИВВ — вм. изжити — прожить: —
Въ мѣтѣ житіе сего своє дніи не из'живѣ. Жит.
Конст. Фил. 366. — См. ИЖАТИ.

ИЗДИВЛЕНЬИ = сдѣланный чудесно: — И видѣша на
горѣ тон написанъ дѣбисусъ Лазоремъ чуднымъ и
велими издивленъ паче мѣры. Посл. Вас. арх. Нов.
1347 г.

ИЗДОВРИТИ, ИЗДОВРЮ — украсить: — Церкви изд-
бrenы безгода каменьемъ, и древомъ, и шаромъ, из-
нутри же мраморомъ и мѣдью съ сребромъ же и
златомъ. Ю. екз. Шест. XV в. (Калайд. 63).

ИЗДОВЪИТИ, ИЗДОВЪДВ: — Наемныхъ людей издобывъ
многыхъ, послалъ съ великимъ нарядомъ. Соф. ер.
7026 г. (т. II. 304).

ИЗДОВОЛИТИ, ИЗДОВОЛЮ: — Царь и великий князь..
митрополита много милостынею издоволилъ. Никон. л.
1557 г. (VII т. 278).

ИЗДОМЕНИТЫИ = ИЗДМЕНИТЫИ = см. ИЗДМЪНИКъ.

ИЗДОРОВЭТИ, ИЗДОРОВЛЮ: — И митрополитъ послалъ
Окинфа къ Царку къ игумену, зане же тогда Царко
не издороѣлъ, и велѣлъ въспросити... Уст. гр. м.
Кинр. Конст. мон. 1392 г.

ИЗДОСПЪЕТИ, ИЗДОСПЪЮ — устронить: — Моста два из-
доспѣша чресцъ Волгу. Нов. І л. 6883 г. (по Ак. сп.).

ИЗДОШИТИСТАД — см. ИЗДБШТИ.

ИЗДРР... (= изъ + р...). — см. ИЗР...

ИЗДРАВЬНЬИ: — Предъежащаяці всѣмъ намъ въ біго
издравьная (ἐξοράλισον). Сажуж. Варл. XII в. 17.

ИЗДРАТИ = ИЗДВРАТИ, ИЗДЕРВ: — Или что в за-
корѣ ихъ иконы, и кнги, їли иное что, по чему Ба
моять, того да не емлють, ні издерутъ, ні испортять.
Ярл. Мен. Тем. 1267 г.

ИЗДРАЧЬНЬИ: — Него же и бесѣдоу въ сласть положивъ издрачньоу, весь къ всемоу присвоиста, словесы неиздреченьніями, кже шнѣмъ тавлаю любѣвъ. Жит.
Өеод. Ст. 157.

ИЗДРОВИТИ, ИЗДРОВЛЮ — συγχόπτειν: — Издробиши
тонко (συγχόψεις, concides). Иех. XXX. 36 ὦ сп. XIV в.

ИЗДБПЧАЛЫИ — разщелистый. — См. ДБПИНА.

ИЗДБШТИТАД, ИЗДБШВ — задушить: — А иныхъ повелѣ
затворити в теснѣ избѣ и издухи ихъ полтораста.

1056

1057

ИЗД — ИЗИ

Троиц. л. 6724 г. Поганин же ўбивше дьври, зажогша црквь, наволочивше лѣса, і іздушиша вса (по др. сп. издшшишася, издопшишася). Нові. І л. 6746 г.

**ИЗДЪЛВИТИ = ИЗДОЛЪВИТИ, ИЗДЪЛВЛЮ:** — Камень мраморъ издолъбѣе, аки кадь. Ант. Нов. Сказ. 5.

**ИЗДЪНВ** — см. подъ сл. дѣно.

**ИЗДЪНХВТИ, ИЗДЪНХВ** — *ěkπνεύειν*: — И се рекъ издѣше (ἐξπνεύεν). Лук. XXIII. 46. Остр. св. Тако издѣше (οὐτως ἐξέφυξεν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Даріи издѣше (ἐξπνεύεν). Александр. II. 20.

**ИЗДЪНХВТИСЯ = ИЗДОХНХТИСЯ** — задохнуться: — И toy са издъхоша въ множествѣ. Нові. І л. 6724 г. И зажогша, и изьтшошася отъ великаго зноя вся сущая ту люди. Троицк. л. 6745 г. Друзінѣжаша въ святыи Спасъ и ту издъхошася. Нові. І л. 6880 г. (по Ак. сп.).

— умереть: — Аки издъхнути хотятъся. Пал. XIV в. 40.

**ИЗДЪШЕНИЕ** — смерть: — Яко же рече айль, отъ издѣшеныя оубо чисти ксть три дни и нощи, бысть же издѣшеникъ въ деватыі часъ иатъка. Изв. 1073 г. 215.

**ИЗДЪХАНИК:** — До послѣдняшаго издѣханія въкоупѣ союще. Нест. Жит. Θεοδ. 28.

**ИЗДЪХАТИ, ИЗДЪХАЮ:** — Издыхацкцемъ чѣвкомъ отъ страха и чаанія иджащихъ на всѣсельнѣжі (àποψχόντων). Лук. XXI. 26. Остр. св. Начахомъ издъхати (ěκλείπεν, deficere). Пат. Син. ХІ в. 20. И даже ми мало воды, лако издѣихац. т. ж. (Бусл. 334). Издыхаюцца мразомъ. Лавр. л. 6745 г.

**ИЗДЪРЖАНИК = ИЗДЪРЖАНИКЕ (В.):** — Възмѣт рѣкъ падѣржаніа своа (επιτρίψεις; въ нов.: сотренія). Псалт. толк. Θεοοδорт. пс. ХСІІ. 3.

**ИЗДЪРЖАТИ = ИЗДЕРЖАТИ = ИЗДРЪЖАТИ, ИЗДЪРЖВ** — держать: — Ключника владычня... на крѣпости издержавъ. Псков. І л. 6979 г.

— сдерживать, исполнять (отн. обѣщаній): — А вы слова своего забывъ, и не издръжали (по др. сп.: не издержалъ). Нові. І л. 6920 г. (по Ак. сп.). И ратмани цѣловаша крестъ и печать свою приложиша предъ Псковскимъ посломъ, что тан 9 лѣтъ издержати съ обою сторону крѣпко. Псков. І л. 6971 г.

— Понеже грѣхомъ съмьрѣ въ миръ въниде, ако же и нѣкакъ звѣръ боуи, и бес кротости человѣчско гвѣдѣ житье, подобашше же кмоу же хотяти издържати, то без грѣха быти, а не съмьрти грѣхьмь повинна. Ю. екс. Бог. 225.

— И молиться по всѣа дѣни и по всѣа ношти сѣдин глюшти: издържки ма отъ соупьрьника мокго. Изв. 1073 г. 180. Аште и Ба не боцєса, ни чліка стыждєка, да въставъ издържжі та, да не приходашти сътоўжакть ми. т. ж.

**ИЗДЪВАТИСЯ:** — И мы есмі чѣпці, да много ся въ насъ издѣвасть всего зла. Ил. Нов. поуч.

**ИЗДЪЛАТИ, ИЗДЪЛАЮ** — сдѣлать, устроить: — И повелѣ (Шлегъ воемъ свой колсса издѣлали. Пов. бр. л. 6415 г. (по Ип. сп.). Новгородці же по поутъмъ сто-

рожи поставиша, а тѣрдя издѣлаша, хотѣша оумрѣти за стую Софию. Нові. І л. 6732 г. — Ср.: Се дрѣво пророчѣскомъ, около видѣвъ Иеремынѣ Жидѣ хотатите Христосоу издѣлати. Супр. р. 260.

**ИЗДЪТИ, ИЗДЪЮ** — израстить (В.): — Смоквица издѣ пухъки своя (ἐξπνεύκεν). Пльск. Пльск. II. 13 по сп. XVI в. (В.). Паче тельця юна рогъ издѣжша (χέρατα ἐκρεφοντα). Псалт. толк. XII в. (В.). — Ср. **ИЗЛЫТА**.

**ИЗДЪТИ, ИЗДЪЮ:** — Много печашеса (Володимеръ), и призвавъ Бориса, кму же бѣ издѣно има въ крішнии Романъ, бѣжнго и скоропослушиваго. Нест. Бор. Гл. 61. Бѣ мужь в та лѣта, кму же издѣно бѣ оу стомъ крішѣнъ Петръ. Ефър. Сир. XIII в.

**ИЗДЪТСЕЪИ:** — Чьстью любьвию издѣтьскъ съмъ(с)ъ прѣбра конченикъ (по др. сп.: из дѣтска). Мин. 1096 г. (сент.) 113.

**ИЗДЪТИ, ИЗДЪЮ** — совершать: — Донде кв квлю издѣю (μέχρις οὐ ἀποπραγματεύσονται, donec omnia vendiderint). Козм. Инд. (В.).

**ИЗДЪТАТИСЯ:** — На тоў зміюві бишаса Пльсковици съ Литвою и много са издѣя зла Пльсковицемъ. Нові. І л. 6691 г.

**ИЗЕВОЛЕНИК:** — О изеволенія зла. Изв. 1073 г.

**ИЗЕКРЫИ** — голубой, голубоглазый: — Изскръ и бровистъ (ύπογλαυχος, subcaesius). Ю. Мал. Хрон. 400. Клавдии бѣ... изекръ (γλακοφρώδλαμος). т. ж. 395. — См. **ЗЕКРЫИ, ЗЕКРЫИ, ЗВРЕБЫИ, ИЗЕКРЫИ**.

**ИЗЕМЕНОВАНЫЙ:** — Пистинънѣ рече „пожри Апоλονδ“; иже бо иземенованымъ жреть, тѣ бѣ дѣшю свою погѣбилъ есть. Муч. Мам. 13.

**ИЗЕТАТИ, ИЗЕТЬМ:** — Аже кто тѣмѣ дѣлѣьбита..., то тому за нѣ платити, кто изеталъ. Смол. гр. 1230 г. Изж... — см. Иж...

**ИЗИМАНИК = ИЗЫМАНИК:** — Отпусти князь великіи Васліи с Москвы, что у него были в-ызыманьи, Симеона и Михапла. Нові. І л. 6910 г. (по Ак. сп.).

**ИЗИМАТИ = ИЗЫМАТИ, ИЗЕМЛЮ И ИЗИМАЮ** — схватить, захватить, взять въ пѣнѣ: — Аще ли челядинъ съкрыться..., то, пызмати емоу свои челядинъ, а зѣ гривнѣ за обидоу. Р. Прав. (по Ак. сп.). А хто изималъ, томоу 10 рѣзанъ. т. ж. Олег же... въы изъима, а другъы расточи. Нов. бр. л. 6604 г. Изъимахъ кнази Асадука и Саука. Поуч. Влад. Мон. Многі Кыпны исеце, а дроугыла изма роуками. Нові. І л. 6643 г. Андрѣи съ Смоленцы... поути заłша и сълѣ изъмаша. т. ж. 6675 г. Домъ разграбиша и жену его изымаша. Никон. л. 6738 г. А Веланевици изъимавъ посла къ великому князю Андрѣви. Псков. І л. 6773 г. Как то было нанни братии поехати издъ Витобеска оу соленескъ, тогда Литва изъимали ихъ на пути оу твоемъ городѣ, княжо, вазали ихъ и мучили. Грам. Риже. ок. 1300 г. Изъима ихъ на миру. Соф. І л. 6839 г. А что еси изъималъ боаръ или слугъ и люденъ Кашиянскихъ... а ихъ отпустити. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. Кто изымавъ татя съ поличнымъ да отпустить. Уст. Дв. гр. 1397 г.

67

1058

1059

ИЗИ — ИЗЛ

1060

— извѣскать, освобождать: —  лютьихъ изпамац.
Мин. 1096 г. (сент.) 80. Вса просвѣтащаго, вса  щоныц
зълъ изземлющаго. Мин. 1097 г. 62. Иземлѣте
расхъишенаго пзд роукъ шбиданąго (еріріте). Пан. Ант. ХІІ—ХІІІ в. 138 (Іер. XXII).

— Облакъ... , пже псканлѣть сладость всю, дѣй нашихъ
горѣ escape иззмлющіи. Мин. 1097 г. 122.

**ИЗИМАТИСЯ** = **ИЗЪІМАТИСЯ** — вѣтсьця браться: —
Литва же и Русь за то не изымашася. Нов. І л. 6949 г.
Мастери же изымашася ему таковую церковь воз-
двигнути. Соф. вр. 6980 г. (II. 134).

**ИЗИНАЧИВАТИ** = **ИЗЪІНАЧЕВАТИ, ИЗИНАЧИВАЮ**
(изъ + ишъи) — измѣнить: — И какъ первые црі
ихъ пожаловали, и мы, Бгѣ моляся и іхъ грамотъ не
изыначевая, по тому жъ жалѣмъ. Яра. Мени. Тем.
1267 г. А не изыначевали ни в чемъ. Яра. Узб. 1315 г.
Не изыначиваемъ первыхъ ярлыковъ. Яра. Атюл.
1379 г.

**ИЗИНОЧИГИ** = **ИЗЪІНОЧИТИ, ИЗИНОЧИ** — измѣнить:
— І мы первыхъ ярлыковъ, не изыноча,
тако жъ молва, Еоєгностъ митрополитъ с мишенъ
грамотъ дали есмя. Яра. Тайд. 1351 г.

**ИЗИНВТИ, ИЗИНВ** (изъ + зинъти): — Абпк изинною
земля (statim aperta est terra, εὐθέως ἤνοιχθη ἡ γῆ). Пат. Син. ХІ в. 124.

**ИЗИСКАТЕЛЬ** = ζητητικός, пытливый: — Хъитъръ из-
дѣтъска бяше зѣло, изискатель зѣло (xzi ζητητικός
ν). Георг. Ам. 197.

**ИЗИСКАТИ** = **ИЗЪІСКАТИ** = **ИЗЪІСКАТИ, ИЗИЩД** —
отыскать, найдти: — Новелѣ (Ирославъ) изпекати
ѣло сѣтѣ Глѣба. Нест. Бор. Га. 27. Скровница ихъ
изпекаша. Нов. І л. 6718 г. Изпекаша мастеры пороч-
чыгъ. т. ж. 6776 г. Аже сете разбонинковъ изъцалі,
по хрѣному челованню правду держите. Грам. Нов.
къ Риж. 1300 г. Душегубца изыпнутъ. Уст. Дв. ур.
1397 г.

— разсмотрѣть: — И мы юне по первымъ ярлыкомъ
изыскавши и дѣдмавъ, не изыначиваемъ первыхъ
ярлыковъ. Яра. Атюл. 1379 г.

— отыскать, вернуть, возратить: — Любо изпиню моу
Новгородъстии и волости, пакъ ли а головою повало
за Новгородъ. Нов. І л. 6723 г.

— пріобрѣсти: — Чего еста хотѣла волости, то вама
ссь изпикатъ. Ип. л. 6654 г.

— ἐκλέγειν, выбирать: — Врача добрѣнна изъцалам.
Гр. Наз. ХІ в. 68.

— ἐξαρχιβούν, ἀρευνόν: — Кто изпека плема Наковѣ (τίς
ἐξηκριβάσατο τὸ σπερμα, investigavit; въ нов.: изпѣл-
дітъ). Числ. ХІІІІ. 10 по сп. XIV в. Въсе изпекаю-
п(омъ и видяцюмуо доухох отыльчаваемаи (τὰ πᾶντα
ἐρευνόντι). Ір. Нах. ХІ в. 343.

— φθαρίζειν: — И пизнѣть земню Егнѣтськъ, яко же
изпекаать вини пастъ из ризы своея (xzi φθαρίει γῆν
Αἰγύπτου, ὥσπερ φθαρίζει ποικ' ἡν τὸ ψιχτίον αὐτοῦ). Іер.
ХІІІІ. 12.

— взыскать, отомстить: — Вашю кровь изпиню (ἐκζητή-
σω, exquirιαμ). Быт. ΙΧ. 5 по сп. XIV в. Мука ихъ
на тобѣ пызкома будетъ. Поуч. священ. ок. 1499 г.
163.

**ИЗИСКАТИСЯ** = **ИЗЪІСКАТИСЯ** — ζητηθῆναι: — Много
изпинѣться (ζητηθῆσται, multum quacreretur ab eo).
Лук. ХІІ. 48. Гаі. св. XIII в.

— быть выскакивымъ, вознагражденнымъ, отомицен-
нымъ: — Аще ли руку не дадать и противятса, да
(въ подл. — дн) оубьени будуть, да не пинцетса смрть
ихъ ų килма ванего. Дог. Игор. 945 г.

**ИЗИСТИ** — вм. изъѣсти: — На вься находить съмрть,
вься имуть чѣрвне изпети. Златостр. ХІІ в.

**ИЗИТИ, ИЗИД** = ἐξέρχεσθαι, выйдти: — И абпк изиде
оумърти облазанъ ногама (ἐξηλθεν). Ιο. ΧΙ. 44. Остр. св.
Слѣпнавъ же кнѣзь, не могутъ изпини противу пмъ. Нест.
Бор. Га. 13. Нѣзѣ бо баше изпини из града. Нов. І л.
6712 г. Нызьде же Фияя со многими Угры и Ляхы
из Галича. Ип. л. 6725 г. Никто же не вѣсть, кто
соут и щобле пэлиона. Нов. Га. 6732 г. Ишедъ ὥ
ο: сгради собѣ манастьырь. т. ж. 6773 г. Истина
на свѣтъ изиде. Муч. Кир. Ул.

— Чуднѣи заповѣди бо ишедши... всѣмъ хръестити.
Нест. Бор. Га. 7.

— пройдти, пестче: — И тѣхъ круговъ минулѣ отъ
Адама 131 и третяягонацесите пылію лѣтъ 260. Кирик.
Учес. 6644 г. Коли са грамота пасана, ишль обылъ ὥ
ркътва Гнā до сего лѣта ἀλ' лѣ, и ἀ. с. лѣ, и п. и. лѣ, и н. к.
Смол. 1229 г. Си же грамота пасана бѣй ицью
было ὥ ркътва Гнā до сего лѣта ἀλ' лѣтъ, и двесте
летъ, и шемьдесатъ лѣтъ, и три лѣта, а на четвъртое
лѣто пасана. Грам. См. кн. Оед. Рост. 1284 г.

**ИЗИТИЕ** = ἐξδρήσι: — Тѣлеснаго изпинна желазькъ
(ἐξδρήσιν). Панд. Ант. ХІ в. л. 283.

**ИЗЛАГАТИ, ИЗЛАГАЮ:** — Иже излагаетъ отъ богать-
ства свокго новалъ и ветхала. Изв. 1073 г. (В.). И
зълыи цѣкъ отъ зълнаго скровиша срда свокго из-
лагакъ зълала. Панд. Ант. ХІ в. 75. Открѣшна кѣдній
ų златых ковчекыцъ и начаша излагати срачнѣцъ, и
свипы црѣскына и брачына. Жит. Нап. ХІІІ в. 64.

**ИЗЛАЗИТИ, ИЗЛАЖЕ** — выходить: — Ови же ни въ
црѣкъ излазаце, ни града же видѣвъне (προβοντες).
Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). По вься же недѣла изла-
жааше (по др. сп. пілазяше). Жит. Оека. ХІ в. На
позорице не величи излазити (πεπελθεν). Златостр.
с. 8. Исконавъ пецероу, живашне, не излаза из нега.
Нест. Жит. Θεοδ.

**ИЗЛАЗЪ** = ἐξοδικα: — Да поманѣть день пілаза вашего
(ἐξοδικας, exitus). Внл. XVI. 3 по сп. XIV в.

— vestibulum: — Стояхомъ же мы излазъ сѣтна црѣве
(in vestibulo). Жит. Порф. 47. Мин. Чем. фсвр. 303.

— Излазъмъ мѣститься и тѣлѣньемъ (= въхождениемъ).
Іо. екз. Бои. 173.

**ИЗЛАМАТИ, ИЗЛАМАЮ:** — И въздрѣе оугъ вѣтръ изла-
мавъ вънесе все въ Волхово (по др. сп.: изломавши).
Нов. І л. 6736 г. Видѣ желѣза, иже бѣша на немь...
изламана. Іак. Бор. Гл. 137. — См. ИЗЛОМАТИ.

1061

изд — изд

1062

**ИЗЛАМАТИСІЯ:** — Колода вся (у пушкі) изламалася.
Псков. І. л. 6971 г.

**ИЗЛАДАТИ, ИЗЛАЮ:** — А кто кого излает. боярина,
или до крови ударить..., и намъетницы судить ему
по его отечеству безпестіе. Уст. Дб. ур. 1397 г.

**ИЗЛЕЧИ, ИЗЛАГБ:** — Излязеть лицъ на землю. Атан.
Накат. (Унд.).

**ИЗЛИВАТИ, ИЗЛИВАЮ:** — Муро пылвакиши сладкоковыньное. Мин. 1097 г. 74. Слъзами пылвакмъ грѣховъныи огнь погасить кемъ т. ж. 117. Изливающа цѣлбамъ, бігодаты ненскудную. Нест. Бор. Гл. 29. Изливающи селы. Нестат. 1296 г. посвала.

**ИЗЛИВАТИСІЯ:** — Изливасться. Илъ. 1073 г. (В.). На землю кръвъ ти са изливаще. Мин. 1096 г. (сент.) 19. Нынѣ по моремъ волыи изливаються. Гр. Наз. св. толк. Нак. Пр. ХІІ в.

**ИЗЛИВЪ** — хурбз, предметъ, подлежащій чувству вкуса (Оп. П. 2. 302): — Такожде и изливи, ректше воумі четыре. Ю. скл. Бол. 181. Животная тѣлеса четтѣрыми изливы (стѣлчотѣлса). т. ж.

**ИЗЛИТИ, ИЗЛИЮ** — ӗкхӗлъ: — Оупъванте на ны въс сѣборъ людии: излъбите прѣдъ нимъ срѣдца ванна, тако Еб' помошънѣкъ, нашъ. Панд. Айт. ХІ в. (Амф.). Налъви въсе чѣвкоу сему. Нест. Жит. Вод. 20.

**ИЗЛИТИК:** — Рчыная излитца и вазанія же. Мин.
1096 г. (сент.) 76.

**ИЗЛИХВОВАТИ, ИЗЛИХВБЮ** — ӗктерхӗнъ, давать въ ростъ: — Братоу си не излихъви серебра. Панд. Айт. ХІ в. л. 30. Нѣдиновъ-Бриккоу же сп не излихвоун ни злата, ни всего житла. Прол. Фина. ХІІІ в. № 20.

**ИЗЛИХОИМЬСТВОВАТИ, ИЗЛИХОИМЬСТВБЮ:** — Аще излихоньмельюккин цятоу, то не цятоу ти нодобасть містыня, ить таланть. Никон. Панд. сл. 22 (Ю. Злат. на лійоми).

**ИЗЛИХЪИ:** — Излихокъ ўвранцати давшему (седачу давать). Никон. Панд. сл. 45.

**ИЗЛИЧИТИ, ИЗЛИЧБ** — уличить: — Изличить казнити по его вида. Псков. судн. цам.

**ИЗЛИШЕ:** — Излише же слугы свои любляше. Лавр. л.
6745 г.

**ИЗЛИШИТІ, ИЗЛИШБ** — отнять: — Излишили есть. Пал. XIV в. л. 3.

**ИЗЛИГАНИК:** — Излишанье же пять съ собою баню пороження (πλείων ωμ. πλείων (?) = πλέσμα — принятые сѣмени, πλέσμα — прилива морской). Иппол. Антихр. 59.

**ИЗЛИГАТИ, ИЗЛИЮ:** — Вралштааго излыяти сѣмене не пыті. И.б. 1073 г. 208. Его же ради кръвью... излигатъ есп. Мин. 1096 г. (сент.) 34. Излишна въсе вино прозвутерови. Нест. Жит. Вод. 20. Излишъ. Атан. Алекс. сл. на Ар. 40. — См. ИЗЛЫГАТИ.

**ИЗЛИГАТИСІЯ = ИЗЛИЯТИСІЯ:** — Изливаўшка сѣмени. Изб. 1073 г. (В.). Яко рѣка велика излиналася. Мин. 1096 г. (сент.) 83. Мюро разоумьнох изливаўшкас.

Мин. 1096 г. (окт.) 84. Багатьно излѣтася Прѣстого
Дха бігодаты въ оустьѣ ти. Мин. 1097 г. 32.

**ИЗЛОГЪ:** — И вѣлѣлъ кемъ оучинити межою промекъ. Юрквѣтымъ монастыремъ и ПанTELKвѣмъ монастыремъ по излѣту въ вѣрхъ Мачинномъ на Горки. Грам. кн. Всевол. Юр. мок. д. 1136 г.

**ИЗЛОЖЕНИЕ:** — О расточении и изъхождении венец (εἰκοσιασεως καὶ εἰκοσιασεως, alienatione et solutione). Евф. Крм. LXXVII. 13.

— Изложеніе же есть се: воля, душа износима гласомъ, рѣчю являема. Ю. скл. Грим. (Калайд. 170).

— Нынѣ же посѣдettвующа цѣнѣ скажемъ, яже суть се: изложеніе, залогъ, виды, начрътаніа, числа, образы, времена и супружества. Ю. скл. Грам. (Калайд. 70).

**ИЗЛОЖИТИ, ИЗЛОЖБ** — ἐκτεθέντι, разсказать: — До сѣде стѣи Капифанъ изложки (εἰκεῖτο). Панд. Айт. ХІ в. л. 301. Изложено житіа святыхъ отецъ и дѣтаніа святыхъ мученикъ. Ханб. л. 6796 г. Калобы изложи, прося помощи собѣ. Тверск. л. 6876 г.

**ИЗЛОЖИТАСІЯ:** — Назвѣстѣ изложиться (ἐκτεθένται). Панд. Айт. ХІ в. л. 156.

**ИЗЛОМАТИ, ИЗЛОМАЮ:** — Извреждаемъ и изломаемъ. Кни. Стмф. Сперм. (В.). — См. ИЗЛАМАТИ.

**ИЗЛОМИТИ, ИЗЛОМЮ:** — Аже изломить копье, любо щить, любо порть, а начнети хотѣти его дерзлатъ оу себе, то пріати скота оу него, аже есть изломить. Гр. Πραβ. Ιρ. (по Ак. сп.). Аже капь, чимь то весѣтъ, излѣмлѣа боудѣте, а любо лѣчче боудѣть, тото епоускати шѣбъ в-тѣдино мьсто, что лѣжить оу стокъ Ебѣ на горе, а дроугала оу Латинескон цркви, шѣбъ ровнати. Смоль. гр. 1229 г. Иже иглоу изломъ небреженіемъ, да ноклонитѣ Л. Сбор. Кир. Бъюз. 12.

**ИЗЛОМИТАСІЯ:** — Изломившу же ся копью, и обнажи мечь севи. Иг. л. 6740 г. Потомъ же сотрутся тыи колоколы или изломатся. Дов. ур. Пол. и Рит. 1407 г.

**ИЗЛОМЪЕТ** — κλάσμα, обломокъ: — Сверже жена изпомъть жерновныи (κλάσμα ἀπρώλων, fragmentum su-pernolare = κλάσμα μύλων). Суд. ΙΧ. 53 по сл. XIV в.

**ИЗЛВПИТИ, ИЗЛВПЛЮ** — ограбить: — Мнози же отъ мраза измропа людье излупленіи, и младенці. Лавр. л. 6791 г. А иныя излупивше пущаху нагы. Иг. л. 6791 г. Все до наготы изълуплено. Нов. І л. 6880 г. (по Ак. сп.).

**ИЗЛВПИТАСІЯ** — вызлупиться, выйдти изъ яйца: — Излупиться. Пал. XIV в. л. 11.

**ИЗЛВЧИТИ, ИЗЛВЧБ:** — Излучина себѣ врема окалинин, и прободоша блаженнаго страстотерпца Христова Бориса мечетъ. Нов. ІІІ л. 6523 г.

**ИЗЛЮВИТИ, ИЗЛЮВЛЮ** — избрать: — Излюбленъ Гн. васъ (προσελετο, praesumpsit). Внъ. VII. 7 по сл. XIV в. Коего себѣ излюбите, того вамъ благословлю. Нові. І л. 6782 г. Излюбленною списокъ. Уст. Дб. ур. 1556 г. — предпочтѣ: — Изяславъ же то слышавъ отъ обоихъ, излюби поѣхати по нихъ. Иг. л. 6657 г.

**ИЗЛЮВОДЫТАТИ, ИЗЛЮВОДЫЮ** — ἐκποσύνειν: — Любы

67*

1063

ИЗЛ — ИЗМ

1064

дѣлжшіе излюбодѣшва (πορνεύοντες ἐξεπόρνευσαν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ИЗЛЪЗТИ, ИЗЛЪЗ:** — Излѣзова на землѣж (ἀπέβησχν). Ιο. XXI. 9. Остр. ев. Излѣзъ Петръ ис кораблѣ (καταβάξ). Мө. XVI. 29. т. ж. Да излѣзуть прузи (ἀναβίτω, ascendat). Исх. Х. 12 по сп. XIV в. Не бо кго видѣ двьрьми излѣзъша, ни пакы двьрми вълѣзша. Нест. Жит. Βεод. 17. Изълезъ. Пал. XIV в. л. 116.

— Се же вѣдашеть о городѣ, како моцно взяти, излѣзъ же и ночью, и тако взяша н. Ип. л. 6782 г.

**ИЗЛЫГТИ, ИЗЛЪК:** — Рогы излѣющи и пазногти (въ нов.: роги износаща и пазнокти; κέρατα ἐκφέροντα). Псат. 1296 г. пс. LXVIII. 32). — См. ИЗДЪТИ.

**ИЗЛЪКОВАТИ, ИЗЛЪВКЮ:** — Ставракии боденъ бысть зѣло, не можаху его излѣковати. Георг. Ам. 12. Изцѣло ю, ты излѣкохи (δερραπευθύπτω — δερραπευσον). Златостр. сл. 2.

**ИЗЛЪКОВАТИСЯ** — ἰσθατι: — Вси недоузни пълъко-вахоуса. Жит. Паров. 6. Мин. Чет. фебр. 87.

**ИЗЛЪЧЕНИЕ:** — Нѣсть бо подобько оуазвити, прѣждѣ излѣченыя дрожьна (δερραπεύια). Панд. Ант. ХІ в. л. 246.

**ИЗЛЪЧИТИ, ИЗЛЪЧ:** — Язъ излечю сына твоего. Соф. II л. 6998 г.

**ИЗМААЛА:** — Да покрыва сѣвѣтила его и пазмаала его (καβίδας, forcipes; по др. сп. — щипець, щипц, изымала). Чис. IV. 9.

**ИЗМААТИ:** — Бдале по постелю измааше (κατέβρεχε, rigabat). Златостр. сл. 23 (пс. VI. 7).

**ИЗМАРАГДЪ = ИЗМОРАГДЪ = σράραγδος, οξυμρύθ:** — Съ свѣтлыми измарагды. Сказ. св. Соф. 14. Того же лѣта на зиму, родися дщи у Ростислава у Рюриковича и нарекша имя еп. Ефросінья, прозваніем Изморагдѣ, еже наречѣется дорогѣи камень. Ип. л. 6706 г. Не презрѣхъ украсити настоящимъ измарагдомъ слова вѣнецъ. Соф. бр. 6970 г. (II. 83). — См. ЗМАРАГДЪ, СМАРАГДЪ.

**ИЗМАРАГДЪ = ИСМАРАГДЪ = собраніе поученій для домашняго чтенія, извеченныхъ большею частью изъ твореній Юанна Златоустаго. Составленіе этой книги должно отнести къ XIV в. (Оп. II. 3. 82—83). — Списокъ XIV в. въ Румянцевскомъ муз. № CLXXXVI (Рум. 233).

**ИЗМЕЛЗИТИ** — см. ИЗМЪЛСТИ.

**ИЗМЕРЕТИ, ИЗМЬР:** — Пакы ли хочемъ с вами ту измерети (по др. сп. — умрети). Ип. л. 6659 г.

**ИЗМЕТАТИ = ИЗМЪТАТИ, ИЗМЕЩТ** — и ИЗМЕТАЮ: — Ли възбраната, ли измѣтала (καθιστροφευσος). Панд. Ант. ХІ в. л. 275. Съвершена бо любы вънѣ измещеть богатырь. Іак. Бор. Иг. 72. Отъ церкви осужаеміе бывають и изменцеми. Посл. Нил. Псков. 1382 г.

— Егда жена носить въ оутробѣ, не велите еп. кланян-тися на колѣныхъ, ни роукою до земли, ни въ вели-кынъ пость: отъ того бо вережаются и измѣтаютъ младенціа. Ил. Нов. поуч. Аже женъ дѣлаюче что любо страдоу, и вережаються, и изметаютъ. Вопр. Ил.

**ИЗМЕТАТИСЯ:** — Ячмѣкъ изметашеся (ἐπλήγη, per-cussum est). Исх. IX. 31 по сп. XIV в.

**ИЗМЕТЪ = ИЗМѣТЪ:** — Без измета оставати (ἀποφορα-σίτως, absque occasione). Ефр. Крм. Трул. 18.

— Казниста о измѣтѣ его (ἐπὶ τῇ αὐτοῦ ἐκβολῇ). Жит. Еумх. 66. Мин. Чет. апр. 141.

**ИЗМИЛАТИ, ИЗМИЛАЮ** — измалѣвать: — Θεодъ сво-има рѣками измилаше пшеницу (по др. сп. — меляше). Полик. Посл. (Пат. Печ. 10). — См. ИЗМЛѣТИ.

**ИЗМИНѣТИ, ИЗМИН** — опередить, перегнать: — Теча-ше Ахимасъ путемъ просто" и измнуну Хусию (ύπερεβη; въ нов.: предвари). Цар. 2. XVIII. 23 по сп. XVI в. (В.).

**ИЗМИНѣТІСЯ** — разминуться, не встрѣтиться: — Сто-рожем же изминувшімся с ними, они же. придоша ко Дорогычину. Ип. л. 6768 г.

**ИЗМИРАТИ, ИЗМИРАЮ:** — Почто измираешіи, доме Илъвъ, гѣсть Гб. Панд. Ант. ХІ в. л. 256. А нынѣ городовъ нашихъ хощетѣ, а мы за нь търпимъ, а гладомъ пазмираемъ. Ип. л. 6765 г. Рыбѣ в себе самы ся губяще и задішеникъмъ рѣччымъ и кзер-пільмъ напачае изпирають. Пал. XIV в. 15.

**ИЗМЛАЧЕНѣИ:** — Блескъ измлаченъ (пов. — язва зелена; χλωρίζουσα, virescens). Лев. XIII. 49 (Библ. 1499 г.).

**ИЗМЛѣТИ, ИЗМЕЛЮ** — измолотъ: — И межа сице стая (χαλι ὀύτος, στοχι δύο) им же трегδъ бѣаху и стлѣпъ, не имѣша, тако же п е стлѣпъ прѣградъ, того измѣахδ (= измоляхδ) из пизδ п средній (ἐξείχοντο, ewinebant). Ιεз. XLII. 6 (Упмр.). И жито коуплахоу и се раздѣ-ліахδъ, да къждо въ нощи свою часть измелашеть на ст.строкенп хлѣбомъ (по др. сп. измилаше. В.). Нест. Жит. Βεод. 9. Коуплаше жито, п своюма рукама измѣлъ, пакъі проскоуръ творіаше. т. ж. 3. — См. ИЗМИЛАТИ.

**ИЗМОЖЕДАЛЪИ** — см. ИЗМЪЖЕДАЛЪИ.

**ИЗМОЖЕДИТИ** — см. ИЗМЪЖЕДИТИ.

**ИЗМОЖДІАТИ** — см. ИЗМЪЖДІАТИ.

**ИЗМОЖЕНЬИ:** — Повелѣша Псковичи пѣшимъ ити на Нѣмецкую землю, а которое изможны приходецъ, и онъ себѣ на кони къ рати въ силу ёдетъ. Псков. І л. 6971 г.

**ИЗМОЖЧАЛЪИ** — см. ИЗМЪЖЧАЛЪИ.

**ИЗМОЛВИТИ** — см. ИЗМЪЛВИТИ.

**ИЗМОЛЕНІЕ:** — Измоленпне (παραίτησις — извиненіе). Ιγρ. Наз. ХІ в. Инни чѣви иідають. ὅπ. ини ὅ. злата, да измоленпна изнесоуть иі кназа. Сбор. Троиц. XII в.

**ИЗМОЛИТИ, ИЗМОЛЮ:** — Измолити суціаго въ адѣ. Кир. Тур. о черн. чин. 110.

**ИЗМОЛЕНЬТИ** — см. ИЗМЪЛКЕНЬТИ.

**ИЗМОЛСТИ** — см. ИЗМЪЛСТИ.

**ИЗМОРАГДЪ** — см. ИЗМАРАГДЪ.

**ИЗМОРОМРАТИ (В.)** — источить, какъ бы мраморными жилками: — Червіе изморомраша плотъ ег (σκωλωκό-βοροτον ἐγένετο ὁλον τὸ σῶμα αὐτῆς). Жит. Ю. Злат.

1065

ИЗМ — ИЗМ

1066-

ХВ в. (В.). — Ср.: Вьєхъ измрьмьрхъ чръвък. Супр. р. 173.

**измостити, измощдь:** — Написана бысть церкы святая Богородица в Суждали и измощена мороморомъ краснымъ разноличнымъ. Лавр. л. 6741 г.

**измочи** = измощи, измогѣ: — Како бы пьъ измощи перелъстити князя свосго. Хлъни. л. 6654 г. А послѣ изможетъ, ино за бородѣ присвѣдй два рѣбла. Псков. судн. шрам.; Нов. зап. о церк. суд.

**измрѣти, измѣрь:** — Иди въ землѣ Излѣвѣ, пэмрѣша бо ишжицен доуша отрочале. Мө. II. 20. Остр. ев. Дѣти малъ не бѣша измрьлы (ημβάχυξησμνάχσιν, diutius semivivi permanserunt). Пап. Син. ХІ в. 217. Измрѣмъ сде. Ип. л. 6658 г. Измремъ чѣно за стойую Софью. Нов. Іл. 6778 г. Измроша кони. т. ж.

**измѣтити** = **измѣтити, измѣщій** — συνχειν: — Омрачихомъ же и пъ измѣтихомъ. Гр. Наз. ХІ в. 1.

**измѣтъ** = **измѣтъ** — σύγχεις, configю: — Творітеса иже погоублѣнія дѣла дѣвож кѣствоту сиццпхъ испытажшіе пъ съказацѣште о растворѣ пъ измоутѣ, тѣже о тѣлесе въ бѣжство прѣмѣна. Изб. 1073 г. 15. Не измоута, нѣ съытныя, ні съврата подъимъ (не смятенье [Сим. впр. Влад.; ов. форт.бvн.). т. ж. 21. Ни каднѣнія измѣта твораще, ні раздѣла шкѣжденія (τὴν ἐνωσιν σύγχυσιν ἐργάζομενοι). Гр. Наз. ХІ в. 9. Без вьсего съмаза и измоута (συμφύρσεως — сліянія). Ю. екз. Бол. 83.

**измѣдрѣти, измѣдрѣю:** — И щтоль прочее пымѣдрѣ и бы мѣтивъ зѣло. Маріар. 1530 г. Жит. Ю. Милост. (В.).

**измѣчити, измѣч:** — Пимна велкимъ, спілнымъ избезчествовавъ безчестіемъ..., самого измучивъ, и казну всю у него розграбили. Псков. І л. 6979 г.

**измѣвеникъ** = **измовеникъ:** — Мѣнѣ поспѣшьствова въ измѣвение. Жит. Евк. ХІ в. 8. Измовенія вѣнѣрнихъ силовъ Бѣжію приемѣть вода. Ев. толк. Θεοβ. Бол. 1434 г. (В.).

**измѣдѣникъ:** — Разори зміна злобнаго, въ-измѣдѣние пѣшь (по др. сп.: въ измѣдѣникъ). Мин. 1096 г. (сент.) 39.

**измѣжаникъ:** — Троудъимъ и всякымъ измѣжаниемъ показати свокілъ немочи покіотѣе. Никон. Панд. са. 29. Всякымъ измѣжаниемъ съмѣренок показати (Си-нод. сп. — пъзмѣжданикмь; въ др. пер. — оудрѣяльми). т. ж.

**измѣждадѣли** = **измѣждадѣли** — слабый, дряб-ый: — Оуста измождалац. Ефр. Сир. XIV в. — См. **измѣжчадѣли**.

**измѣждити** = **измѣждити, измѣждд:** — Да разумѣете, кое вźрежанью есть пъ изъмѣждить страсть тѣльсную. Георг. митр. 314. Постници тѣло своє болюбикмь измождиша. Пал. XIV в. 44.

**измѣждадѣвати** = **измѣждадѣвати, измѣждадѣваю** — познуряться: — Онъ пзмождахаху, азъ же красяся. Ефр. Сир. XIV в. (В.).

**измѣжчадѣли** = **измѣжчадѣли:** — Верзеть оуста

своят пзможчалац. Ефр. Сир. XIII в. — См. **измѣ-ждадѣли**.

**измѣкнѣти, измѣкнѣ:** — Не измѣча ножа п-ррева емоу (οὐχ ἐξεπλασε, non extraxit). Суд. III. 22 по сп. XIV в. Измѣкох саблю свою (ἐξεπλασσ, eduxi). Из. XXI. 5 (Упър.). Мечь пзмѣченъ на сѣченіе (ἐξπασφύνη). т. ж. XXI. 28. На дрѣга аште измѣкнěши ножь, то не отълоучаиса, бывасть бо въспаштеникъ развѣ оукора и тапны облѣченникъ пъзвы юлукавъ. Изб. 1073 г. 183. Онъ же пзмокъ мечь, тя его. Ип. л. 6716 г.

**измѣлѣвати** = **измолѣвати, измѣлѣвло** — пропис-етп, сказать: — Аще поучяться сложити на обѣдни, а на заоутренні пъ на вечерни не сложившѣше, цп из-молитва, рѣкъ, владѣко, молитвъ вечерни и заоутренни. Вопр. Сав. Нѣтоу грѣха, рече, не молвѣвши сложити; аще бы измолвилъ, а то любче. т. ж. Очи ему выняша, зане хулу измолви на святую Богородицу. Ип. л. 6680 г. Он же исппѣвъ поклонися, по обычаю ихъ, пъзмѣлъя слова своя, рече. т. ж. 6758 г. Колико-жды подобаетъ измолити молитвы крещающіе чело-вѣка. Вопр. Θεοικ. 1276 г. Какъ измолитъ дъяконъ „съ страхомъ Божьимъ...“. Кинр. м. посл. Пск. д. 1395 г.

**измѣлѣливати** = **измолѣливати, измѣлѣли-ваю** — прописнить, говорить: — Аже лп вы ноужно все дроугъ крещенѣ, а измѣлѣливаните передп днемъ тѣ молитвы по е-ю, а коли хрѣтче, то все по оді-ною. Пл. Новъ. поуч. 19. Душевную молитву раздрѣшенную комуждо особу измолѣливаху. Нов. IV л. 6860 г.

**измѣлѣдти** (В.) — выставляться (?): — Развѣси по сѣте** на козни высокая измѣлящи выше црѣкв лакох** К. Георг. Ам. 1456 г. (В.).

**измѣлѣти, измѣлѣю** — eminere: — Того дѣля пъзмѣлѣвахъ из пынз (διὸ τοῦτο ἐξείχοντο τῶν ὑποχθωθεν; въ нов.: изницахъ изъ нижнихъ). Изъ. XLII. 6 по сп. XIV в. (В.).

**измѣлѣнѣти** = **измѣлѣнѣти** = **измоленѣти, из-мѣлѣнѣ:** — Измѣльче грътань мон (ἐξεργαζεν — охрипла). Панд. Ант. ХІ в. л. 185. Таче възрѣвѣ к пимъ, измолкшемъ гмѣ рес. Іак. Бор. Гл. 92. Тако же глагола: утрудихся вѣпіа, измолче мп гортань. Кир. Тур. Прити. о чел. душ. 143. Вѣ бесѣдѣ же зѣло измолило. Жит. Евд. Сик. Мин. Чет. арп. 540. Рече кроткѣмъ гласох и измѣлѣшнимъ гортанемъ (διλχεκομμένω χαι συνεχεῖ τῷ ἀσθματι). Жит. Мар. Ег. 13. Мин. Чет. арп. 6.

**измѣлѣсти, измѣлѣд** — выдоить: — Или же якох** мѣко мя измолѣзе (ημβάχας; по др. сп. — измелѣнъ). Юв. X. 10 по сп. XVI в.

**измѣчати, измѣч** (В.): — ΘО тола бездьни корабль измѣчати възмогъ. Ю. Лѣств. XII в. (В.).

**измѣвати:** — О измѣватий оустъ. Сбор. XV в. Моск. арх. м. и. д. (Обол. LXXII).

**измѣти, измѣю** — λούειν: — Измъвѣнны не трѣбоукъ тѣкъмъ нозѣ оумыті, кѣсть бо вьсъ чистъ (бλελουμένος). Ю. XIII. 10. Остр. ев. Страсти ти, Гиї,

1067

ИЗМ — ИЗМ

приснотекъи токъ и-страстии нъ измътът, приде бо,
Хѣ Бѣ (въ Мин. май ХІІ в.: отъ страстии нъ свобожь). Мин. Пут. ХІ в. 40.

**ИЗМЪИТИСІА** — ловес̧ъдъи: — Измъытеса и чисти бѣддете (λούσκασθαι). Панд. Ант. ΧΙ έ. 117. Измывся в рѣф'ї. Жит. Алекс. Мак. (Β.).

**ИЗМЪИТЪЧИИ:** — И измъитъ чню абнік кръстынны (καὶ ἐλουσεν ἀπαξ ὁμον, semel que tantummodo lavatum est in eo). Пат. Син. ХІ в. 102.

**ИЗМЪДВІИ** — **ИЗМДВІИ** — тεφρούσδαι, испепеліться: — Да не все истлѣетъ и изъмдѣтъ (ἀποτεφρωθῆ; по др. сп.: измѣдеетъ). Козм. Инд. Три лѣта не бысть дожде на земли и 6-ть міѣ земля измеде и неба шежелезнѣша, источници замыкошася. Судеб. Казим. 1468 г. (Рум. 660). — Ср. измъждати: — Грѣхъ въ моїх капь съ- творенааго обетьши, тварь рхкоу мокю измъжда. Супр. p. 180.

**ИЗМЪЖДАНИЕ** — см. ИЗМЪЖАНИЕ.

**ИЗМЪРЗАТИ** — **ИЗМЕРЗАТИ**, измързаянъ: — Была зима зѣю студена, яко мнозѣмъ человѣкомъ измерзати и издыхати. Кар. И. Г. Р. V. 254 пр.

**ИЗМЪРТВЪТИ** = **ИЗМЕРТВЪТИ**, **ИЗМЪРТВЪЮ**: — И абнік всѣмъ весла ," рукъ испадоша, и всѣ  " стра измерѣтвіша. Як. Вор. Гл. 89.

**ИЗМЪРЪТИ** — см. ИЗМРЪТИ.

**ИЗМЪЧТАНИК:** — Коупці твои, приносяще кжлпю въ Махалимъ и въ Галим', чръвълениця и измъчтаніе, и имѣніа избраная. Іез. XXVII. 23 (Упър.).

**ИЗМЪЧТАТИ** = **ИЗМЕЧТАТИ**, **ИЗМЪЧТАЮ** — украсить: — Облѣкох тя въ измъчтаны, и обхъ тя въ чръвлены, и прѣпоасахъ тя въ синя, и възложи" на тя трихайтон (ἐνεύδυσα σε ποικίλα). Іез. XVI. 10 (Упър.). Ризы своа измъчтаныя съвѣлѣкътъ съ себе (тón ποικίλον). т. ж. XXVI. 16. Прѣпоисаны измъчтаныымъ въ чресла их (ἐζωγρένους ποικίλματα). т. ж. XXIII. 14. Красв имѣть ризами измъчтанъ. Ис. тояк. Вса слава дицери црѣ и оутройдоу тресны златы,  "  "ана и измечтана (πεποικίλμένη). Псалт. Θεодорит. пс. XLIV. 14. Мѣного-образьноу быти, измъчтанъ хъытростикъ (ποικίλος). Гр. Наз. ΧΙ έ. 189. Предстацѣа обомьчена и измѣтана (πεποικίλμένη). Златостр. сл. 9 (пс. XLV. 9). Башеть же и сѣнь златомъ украшена..., измечтана всею хытростью. Ит. л. 6683 г. Овъ (птиця) лыкъ имѣть гласа красьна, овы же высѣми пьстротами измъчтаны соуть перикмъ (τῇ ζωγραφίᾳ περιποικιλ-ται; живописно украшены). Кирил. Іерус. XII в. 82 (Оп. II. 2. 57).

**ИЗМЪДВІИ** — см. ИЗМЪДВІИ.

**ИЗМЪНА** — замѣна: — Что бо дасть чѣвкъ измѣнъ на дни своки (ἀντάλλαγμα). Мр. VIII. 37. Остр. ев.

— измѣненіе: — Ти же творать и се измѣною; творать в с(ва)дбахъ. Никиф. м. на Лат. д. 1121 г. И всѣ измѣненъ Бѣкеіх измѣноіх свѣтовиднѣ бываетъ. Панд. Ант. ХІ в. 231. Или пакъ не вынесуть тобѣ княже-ния великого изъ Орды, поити твоимъ намѣстникамъ изъ Новагорода проць и изъ Новгородыскъихъ приго-

родовъ; а въ томъ Новугороду измѣны нѣту. Дог. гр. Нов. со в. к. Мих. Яр. ок. 1307 г. А что переиде черестъ срокъ дѣ дни, а въ томъ князю измѣны не учити. Дог. гр. Нов. со в. к. Мих. Яр. ок. 1316 г. А не запечатаетъ княз, ино оу стѣи Трѣпцы запечатӑ: в то" измѣны нѣ. Псков. суд. шам.

— смѣна: — Ἰ ризъ измѣнъ, (στολάς ἡματίων, mutationes vestium). Суд. XIV. 13 по сп. XIV в. Ἰ измѣнъ краснъ (δίκη ἀλλασσομένας στολάς). Цар. 4. V. 22. Не предаг своки измѣнны (одежды; ἀντάλλαγμα, mutatorium). Θεοδ. Студ. Ост. 17.

— ἀπαλλαγή, отступничество: — За въсю измѣною и небѣрик (ὑπέρ ἀπαλλαγῆς πάσχης, pro totius ambiguitatis absolutione). Ефър. Крм. Ант. 14.

— обмѣнъ плаѣнныхъ (?): — Створити измѣну и миръ (ἀλλαγῶν). Георг. Ам. 364.

безъ измѣнъ — непремѣнно: — Ἰ оулюбилъ еси шдидного ковна; тын ковѣ бѣлъ Герлаховъ, то ть тъ его хотѣлъ безъ измены. Грам. Риж. ок. 1300 г.

въ измѣнъ: — А пондетъ на насъ рать,  "  "ати ми отъ васъ или брату моему безъ хитрости, а то намъ не въ измѣну. Дог. гр. Дм. Ив. 1367 г. А гдѣ будетъ князь Михаило вослалъ въ нашю отчину въ великое княжење намѣстники или волостели, и тыхъ ны солати доловь; а не поѣдутъ, и намъ ихъ имати, а то отъ насъ не въ измѣну. Дог. гр. Дм. Ив. 1372 г. Ему не въ измѣну. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г.; Дог. гр. 1381—1382 г.

**ИЗМЪЕННИК:** — Не сматенькъ, ни размѣшенье, ни измѣненъ пострадавъ (οὐ τροπὴν; въ Изб. 1073 г.: ни сървата). Симв. впр. Влад. На измѣнникѣ бѣсовьскѣна дѣтели (πρὸς ἀπαλλαγὴν). Ефър. Крм. Труа. 60. Свѣта расыпание и врѣменъ измѣнникъа (ἀλλαγή). Гр. Наз. ХІ в. 102. Бѣкик измѣнникъ измѣннамъ (ἀλλοιωσις). т. ж. 82.

— Им же нѣ измѣненіе пріахъ (въ нов. примиреніе; καταλλαγὴν). Рим. V. 11 (Оп. I. 154).

**ИЗМЪНТИ, ИЗМЪНЮ:** — Тылѣньными неистытѣньная и врѣменьными вѣчнага измѣнѣшшва. Мин. 1096 г. (окл.) 25. Домомъ земельнымъ измѣни втышнекъ и не-урокотвореное жильце. Мин. 1097 г. 11.

— Аще и старѣшнинство пришь, не измѣни съмѣренія своего правила. Нест. Жит. Θεοδ. 10.

**ИЗМЪНТИСІА:** — Ⓟ вѣчачищихъ измѣнъса гърдостии (τῆς τῶν ἐλκόντων ἐπηλλαγμένος θρεσύτητος, liberatas). Ефър. Крм. LXXXVII. 8. Бѣ бо оуже лице кго измѣнноса штъ многааго кго трууда. Нест. Жит. Θεοδ. 6. Азъ есъмъ и не измѣннѣтса. Ю. екс. Бои. 355. Вы же измѣнистеса славою своею (άξσθε, mutastis gloriam vestram). Златостр. сл. 8 (Иер. II. 10).

— переодѣтъся: — Измѣнивѣса въ чырны ризы. Нов. I. 6712 г.

— Не измѣнит ли са срѣе  "  "ала (διαλλάσσεται). Іов. XXXVI. 28 (Оп. I. 61).

**ИЗМЪНТИСІА** — γένεσθαι ἐκ δρενός, сойдти съ ума: — Аще которые катихоумень  "  "ѣ бола измѣнил са,

1068

1069

ИЗМ — ИЗН

1070

Корм. Моск. Дух. Ак. л. 85. Тимою. Алек. вор. (можетъ быть опшька вмѣсто изумѣлъа? Голуб.).

**ИЗМЪНОВАНИЕ:** — Юношныок измѣнованни. Стихир. XII в. 108.

**ИЗМЪНОВАТИ, ИЗМЪНЬЮ:** — Не измѣнова живописна образа. Мин. 1096 г. (сент.) 90. Измѣноуя гласта (διεγνών δι' ἐν τοῦ φονῶν, lamenta adiiciebat). Пат. Син. ХІ е. 133. Истине се лѣствок... , яже тѣко сѣпѣ не-постоланьно прѣходитъ, измѣноуя врѣмена и годы. Клим. Бог. похи. въ Сбор. Тропи. XII в.

**ИЗМЪНОВАТИСТА:** — замѣнять себя другимъ (Голуб.): — Измѣноююстьс. Крири. Иерус. Ол. XII в. 210. Аще кто измѣздъ вземъ? Ὁ кого, поститиса хота за пь, аще иѣдыи се сотворитъ, да альче за са елико и за оного, и еке е взалъ, да дасть пинцмъ, иако и чюжаго грѣхи взѣдеть, ивъ лѣпо да измѣнѣтса Хѣт рабъ. Корм. Моск. Дух. Ак. л. 84.

**ИЗМЪНЬЛИВЫИ:** — Ли сбразитъна, ли измѣпьлина (гѣ трептōν, ἡ ἀλλοιωτōν, aut creatum, aut convertibilem). Уст. Крм. XIII с. (В.).

**ИЗМЪННИКЪ:** — мѣняю: — Дьски измѣнникомъ рӑсъина и сѣдалища продающихъ разроушн. Тук. ХІХ. 45 (В.).

**ИЗМЪНЬНИ:** — Они (ангелы) соуть измѣнны и из-вратыны. Крири. Иерус. ол. XII в. (Оп. II. 2. 59).

**ИЗМЪННИТАИ, ИЗМЪННЯЮ:** — Измѣшати задлицы (δριμβεν = ὑπερσχενεν, permitare). Ефр. Крм. LXXXVII. 26. Чакъ Бин не измѣняць своєго слова. Никон. Панд. сл. 2.

**ИЗМЪННЯТИСТА:** — Пльть моиа измѣниса олѣа ради (ηλλοιωθη). Панд. Анг. ХІ в. л. 22. Измѣнаюцася, п многогачьскъ и преобразоююцася. Ю. екз. Бог. 28.

— передовѣваться: — Всякими ризами измѣнитиса (εξλλάσσεθαι). Никон. Панд. сл. 37.

**ИЗМЪРИТИ, ИЗМЪРЮ:** — Вѣроемътъ оубо въ юдинъ Бѣ... , никсюе же мѣрою знаема, ивъ тѣчью же сво-пимъ хотѣньемъ измѣрима. Ю. екз. Бог. 50. Испытаннѣ и измѣримъ. Никон. Панд. сл. 30.

**ИЗМЪСТИСТА:** — συγχεισθαι: — Копятъ бо сла не тако измѣситиса (οὐκ ὥστε συγχεισθαι). Ю. екз. Бог. 41 (Оп. II. 2. 305).

**ИЗМЪСТЬНЬИ:** — Злая же измѣстная (χτοπχ). Георг. Ам. 212.

**ИЗМЪТАТИ, ИЗМЪТЪ:** — см. ИЗМЕТАТИ, ИЗМЕТЪ.

**ИЗМЪПАТИ, ИЗМЪШАЮ:** — Далъ есмъ правду крепкую брату своему кин'ю Скирикганилу, аж бы то бѣло не пизмешано. Грам. Влад. 1387 г.

**ИЗМЮЛАЗЪ:** — σριλαξ, taxus, hedera, плющъ: — При-пѣтактъся бо ся къ моужьствоу велѣчаникъ, тѣко же рекомъи измюлазъ кюпарису (Яр. и Чуд. сп.: змюлазъ; въ др. пер.: смилаяъ). Никон. Панд. сл. 31 (Синод. сп.).

**ИЗМЮРЬНЬИ:** — σφύρης: — Несыи смѣшненіе изъм'юнорю и алоино. Кир. Тур. 35. Сл. о снят.

**ИЗМПАСТИ, ИЗМПАТЪ:** — Братъя Новогородцъ, не стоите к товару, прилежите боеви, възвернутъ ли ся на насъ, измятутъ ны. Троиц. л. 6724 г. Пьрсти измѣ-

сти. Жат. Оед. Си. 137. Како бѣло ему своімъ пол-комъ оуразити нашо сторону і измасти люди. Нов. І л. 6763 г.

— Брате, тобѣ было не лѣпо пязмасти нами. Ип. л. 6695 г.

— Тѣко рѣчымъ измѣте путь Рюрикови. Ип. л. 6701 г.

— Отче, пязмати воину сю, припими мя в любовь собѣ. Ип. л. 6737 г.

**ИЗНАЖЕТИСТА:** — обнажиться: — Сидяштоу ти въ зимоу въ тепѣ храминъ и без болазни изнажитъ-шься. Сб. 1076 г. (В.).

**ИЗНАТИ, ИЗНАЙДА:** — отыскать: — Татари же пекавне и не магоша ихъ изнанти во множествѣ трунъ мерныхъ. Ип. л. 6745 г.

— возвратить пазадъ: — Изнадцемъ свою отчину къ святѣи Софіи къ великому Новугороду. Нов. І л. 6906 г. (по Ак. сп.).

**ИЗНАНИЦА:** — μεταβολὴ: — И играють нами, и приро-комъ изнапница развращающе (καὶ παλιόντα ἡμές ταῖς ἀγχιστράφαις μεταβολὴ). Георг. Ам. 158.

**ИЗНАРАДИТИ, ИЗНАРАЖА:** — спарадить: — Сь же Глѣбъ прѣ прихода ихъ изнарадивъ своєх дворане, и брӑпе, и поганыхъ Половчъ множество въ ору-жии, и съкрѣи га. Нов. І л. 6726 г.

**ИЗНАССЫПАТИ, ИЗНАССЫПЛЮ:** — А въ Пековѣ тогда баше старыхъ лѣтъ клѣти всякого обліа изнасы-паны на Крому. Кар. И. Г. Р. V т. пр. 222.

**ИЗНАХОДИТИ, ИЗНАХОЖЕ:** — И много богатета со-кровенное изнаходиша, и вся отнесша во своии. Никон. л. 6712 г. (II. 279).

**ИЗНАЧАЛЬНЬИ:** — исконный: — Ниже бо отъ сва-тыхъ правилъ предано бысть вамъ, ниже отъ позна-чалнаго обичаяч. Посл. м. Фот. 1415—1419 г.

**ИЗНАЧАЛЬСТВО:** — Ставити митрополиты и архиеп-сконы и епісконы по древнему обычею и уставу въ всѣ области вселеньскія патріархія по изначальству, яко же предала есть божественная ст.борная святая алопостельская вселеньская церкви. Наст. ир. патр. Ант. 1393 г.

**ИЗНЕВЪИТИ, ИЗНЕВѣДА:** — липшиться: — Много бо по-страдаша человѣци отъ него, въ держаньи его, и селъ изнесывшш, и оружья, и конь. Лабр. л. 6677 г.

— погибнуть: — Побѣжень бы и мнози Ὁ Грекъ изне-была (ἀπόλλυσθαι, регіге). Георг. Ам. XV в. (В.).

**ИЗНЕВОЛЕНИК:** — Тако изневоленье на ихъ не бы-вало ни отъ которого великаго князя. Соф. вр.

**ИЗНЕВОЛИТИ, ИЗНЕВОЛЮ:** — Шахъ твоего хотѣны не изневолилъ и хочетъ дѣлати все по твоему хо-тѣнью. Дыла Персид. л. 30 (Кар. И. Г. Р. Х. пр. 127).

— поработить: — Татарове изневолили нашу отчину Москву. Посл. Ул. кн. Дм. Юр. 1447 г.

**ИЗНЕВЪРИТИСТА:** — стать невѣрнымъ, измѣнникомъ: — А бояре не изневѣришася, но идоша всѣ со княземъ (не измѣнило). Ип. л. 6718 г.

**ИЗНЕВЪСТИ:** — см. НЕВЪСТЬ.

**ИЗНЕВЗАПА:** — внезапно: — Михалку не дѣбхавшю Воло-димера за 5 верстъ, срѣте и Мстиславъ с своею дру-

1071

ИЗН — ИЗН

1072

жинюю изънзепапа. Лавр. л. 6684 г. Удари(ша) на них
изпезапа. Ип. л. 6684 г.

ИЗНЕЗАПЪІ — внесапно: — Вдари на нихъ изпезапы.
Ип. л. 6675 г.

ИЗНЕМАГАТИ, ИЗНЕМАГАЮ — терять силу: — Къгда
пиземагаеть крѣпость мола, не остави месе (ёхлеіпеів).
Панд. Анп. ХІ в. л. 124. Да не изнемаган, чадо (пъ
съю őлхъφει, noli oscitari). Жит. Андр. Юр. ХХХVІІ.
148. — См. ИЗНЕМОГАТИ.

ИЗНЕМОГАНИЕ — ăνναυδρεία: — Въ толмико изнемоганіе
(ăνναυδρίζεις). Мух. Георг. 7. Мин. Чет. апр. 552.

ИЗНЕМОГАТИ, ИЗНЕМОГАЮ: — Володимиру же брату
пиземогающюю Изяславлю с людми своиими въ городѣ.
Пп. л. 6657 г. — См. ИЗНЕМАГАТИ.

ИЗНЕМОЩИ, ИЗНЕМОГЪ — быть безспльнымъ: — Ико
не изнеможсть отъ Бъ высакъ гъї (οὐκ ἀδονατήσει).
Лук. І. 37. Остр. ев.

— нетерять силу: — Изнемогосте очи его не вдѣти
(ήρβλύνθησα, hebetes facti sunt). Быт. XXVII. 1 по
сп. XIV в. Не изнемогъ грѣхьми. Мин. 1096 г. (сскт.)
9. Просвѣти дѣю мою..., стрѣлою лѣкаваго оуязвено-
юю и изнемогъшую. Мин. 1097 г. 172. Бити й,
дондеже изнеможе. Нест. Жит. Θεοδ. 3. И осѣдопа
городъ, и сѣдѣша. еї, нѣ, и изнемогома въ градѣ, зане
не баше имъ кътряма. Новг. І л. 6689 г. Изнемогома
голодомъ. т. ж. 6701 г. Мы же мужи изнемогомощи
во градѣ семь (въ др. сп. — изнемогшен). Ип. л.
6737 г.

ИЗНЕМОЩИСТА: — Отъ Мьстислава же бяху росшили
всю помочи изнемогъшєся. Ип. л. 6680 г. Намъ ли
иної рати пскати, то не можемъ, уже ся есмы изнемо-
глѣ. т. ж. 6693 г. Дружина моя изнемогласа. т. ж.
6695 г. Данилъ бо ёї изнемоглєсьа. т. ж. 6742 г.
Изнемогома юе въ градѣ (во време осады). Новг. І л.
6746 г.

ИЗНЕРТИК — см. ИЗНЬРТИК.

ИЗНЕСТИ, ИЗНЕСЪ — вынести: — Изпесѣте одежд
прывжік и облѣцѣте и. Лук. XV. 22. Остр. ев. Но
обаче и се въскорѣ оузрѣвѣше вѣрнии людник, изне-
сона всла сущага в ней. Нест. Бор. Гл. 32. Оканьнии
же ти изнесона стѣло, сѣго, повергоша в пустъніи.
т. ж. 26. Изнеси стѣо еуанилік. Нест. Жит. Θεοδ. 18.
— издать: — Гласи отъ дѣа изнесени (έξενεχθείσας, edi-
tas). Ефър. Крм.

— распространить: — Славоу изнеслъ кси. Мин. 1097 г.
128.

— произвести: — Лоза випограда животна... красьно
изнесе грозовник. Мин. 1097 г. 138.

ИЗНЕСТЕСТА: — Да не изнесѣться из манастира. Нап.
на кр. Ефър. Поя. 1161 г.

ИЗНИГНІЕ, ИЗНИГНЯ — то же что изникнѣти (?) —
ăνακύπτειν: — Глажинъ землянą toy абік изниг-
нхвѣша (ăνακύψαντα). Гр. Наз. XI в. 208.

ИЗНИГНІЕ, ИЗНИГНЯ — вырости: — Власъ чернѣ
изникнетъ (repullet, ăνατείλη). Лев. ХІІІ. 37 по сп.
ХІV в.

— Она же, изникши изъ двери, видѣ та, и пѣ єдинъ
старъ, а два оуна обаполъ кго. Нест. Бор. Гл. 49.
Тъгда изникъ видѣтъ и познавъ кнізія кго союща,
и въ страсѣ бывъ не отвѣрзѣ вратъ. Нест. Жит.
Θεοδ. 18. Изникуновѣшь, видѣ Петра стоіаща. т. ж. 13.

— См. ИЗНИГНѣТІ.

ИЗНИЦА: — Царь штѣцца изпица шчима къ Арсенію
глаголі (βλοσυρφ τω βλέρματι). Ι'σορ. Ам. 244. Рече
король изница, не троужаните моіего Меоодпіа. Жит.
Мев. ХІІ в.

ИЗНИЦАТІ, ИЗНИЧЪ — вырастать: — Класи изницаху
(ăνφεύνοντο, pullulabant). Быт. XLI. 6 по сп. XIV в.

— раздаваться: — Изнипчѣть гъї бѣголѣшь (ἐνηχεῖται
ρόφλατα εὐπρεπεῖ). Панд. Анп. ХІ в. л. 259.

ИЗНОЗИТІ, ИЗНОЖЪ: — Ражькеными гвозды изнозити
хребты их. Прол. XV в. (В.).

ИЗНОРИТИ, ИЗНОРЮ: — ς) бжественъхъ изноршвъ
словесъ. Георг. Ам. 53.

ИЗНОРОВИТИСТА — изготовился: — Царь Иванъ... па
утрѣ пизноровіся, а царь Ахматъ еще спитъ, а царь
Иванъ самъ вскочи въ бѣлу пѣжу цареву п уби его
своиими руками. Кар. Н. Г. Р. VI. пр. 240.

ИЗНОСИТИ, ИЗНОШЪ — выносить: — Въслѣкъ кънижь-
пикъ... подобнѣ кѣсть чѣюу домовитоу, иже изно-
сить отъ съкровищца своєго новага и вѣтьхагъ (ἐκβάλ-
λει). Με. XIII. 52. Остр. ев. Изношаахх оумльрѣшъ сѣй
(ἐξεφοιίζετο). Лук. VII. 12. т. ж.

— Дѣ бо... въ поустыняхъ присво съвѣщающь изно-
шане. Мин. 1096 г. (окт.) 122.

— Ту во гробѣ Господни есть три кресты вселики: единъ
аки свѣща горить, другіи курится аки дымъ, третіи
износить изъ нея аки слеза. Арс. Селун. 75.

— пропнознить: — Не износити словесъ бѣсовынѣхъ
(ἐκφρεσιν). Панд. Анп. ХІ в. (Амф). Ти тако износити
отвѣтъ. Никиф. м. посл. Влад. Мон. 68. Виноу изно-
салцю. Нест. Жит. Θεοδ. 26.

ИЗНОСЪ: — Вѣздошьныи бо ссть въносъ (п) износъ
(φορά). Ю. екз. Бог. 44.

ИЗНЯ: — Изну подписани были хитро по мѣдѣ. Дан.
ит. (Сах. 17). — См. ИЗНДЪ, изъ днѣ (подъ сл.
дѣно).

ИЗНЯДТИ = ИЗНЯДТИ, ИЗНЯЖЪ: — Изняди свое
погыбѣєство (ἐκβιάζαι, expelle). Кирил. Иерус. Омл.
(В.).

ИЗНЯДЪ: — Мѣдью позлащеною были покованы изнудъ,
подписани были хитро по мѣдні, изовну желѣзы поко-
ваны были твердо. Дан. ит. 22. — См. ИЗНВ, изъ
днѣ (подъ сл. дѣно).

ИЗНЯРТИ, ИЗНЯРЮ — истратить, издержать: — Яко
не изноуримо съкровищте вѣроу дьрѣжаше непрѣ-
ложьноу. Мин. Пут. ХІ в. 61. Аще изнуриши сущее
на славу Божію... не погубили мэды своєя. Жит.
Еразм. Всюдъ подкопавага, изноурити хотя скровище
(πάντονεν διορύττων καὶ ἐπιβουλεύων τὸν Θησιχρὸν). Георг.
Ам. 101. Домы бо многи изнури. Псков. І л. 6979 г.

1073

ИЗН — ИЗО

1074

**изъяртати, изъяртаю** — изнурять: — Огньмы изноzarеми. Мин. 1096 г. (сент.) 67.

**изньртия** = изнертия: emersio: — Первыя изнертієв первому подобяшеся Хвєв в земли дню, а понертієвнощі (єν τῇ πρώτῃ ἀναχθόσει, prima emersione). Кирил. Ерус. Ол. (В.).

**изньръти, изньръ** — вынырнуть, избѣгнуть: — Правыдныя изъ ловища изньретъ (ἐκδύνει, ойβηгнетъ). Пар. 1271 г., 1370 г. (В.).

**изньсти, изньзв** — обнажить: — Простеръ роукоу, изньзе ножь свои (въ Остр. ев.: изъзвѣре). Мө. XXVI. 51. Гал. Ев. XIII в.

**изовати, изовлю** (изъ + зобъ) — ἐσθίειν: — И волъ, и левъ вкпъ изоблете пѣвы (καὶ λέων ὡς βοῦς φάγεται ἀχυρρα). Ис. XI. 7 (Упр.). Гръзън нѣкъто принесе... съ же изоба того. Ю. Лъвѣств. XII в. (В.). Три зерна да емоу, глющи: изобан сп. Жит. Θεδ. Сик. 69. Мин. Чет. апр. 69.

**изовговаривати, изовговариваяю** — А кто ти меня изобговариваетъ чѣмъ, и тобѣ меня не изымати по тому крестному чѣлованію. Дог. гр. кн. Ив. Вас. и Мож. кн. Ив Андр. 1461 г.

**изовидъти, изовижь** — Се Новгородцы и Новоторжцы плачюще вопиютъ на тебя ко Господу Богу..., яко изобидѣлъ еси ихъ. Никон. л. 6724 г. (II. 323). Да не бѣдеть ничто же перечинено, или порѣшено, или кѣмъ изобижено. Яр. Зъб. 1315 г. Досюды есмя были, братіе, никѣды не изобижены: ни соколъ, ни ястребъ, ни бѣлъ кречатъ, ни томъ псв поганому Мамаю. Сл. о Задон. А черезъ сю мою грамоту кто ихъ чѣмъ изобидитъ, или кто не иметь ходити по сен грамотѣ, бытии тому отъ мене отъ великого князя въ казни. Уст. Дв. гр. 1397 г.

**изовилянія** — Изобильк конопьноя и масьноя (ἀφθονία). Гр. Наз. ΧΙ в. 25. Изобилия бо и насыщения несамыслѣнѣшимь отвърже (πλησιονή). т. ж. 75. Чюжее потребы изобильк. Никон. Панд. сл. 22.

— Изобилие же ксть, кіда избѣва рѣчъ отъ рѣчи, ничесо же болѣе не назнаменовіжпите, тѣко же ксть противьникъ и сжпротивьникъ. Изб. 1073 г. 239.

— Изобиіе подасть (ἀνάπαυσιν, requiem). Муч. Викт. 5.

**изовилити** = изъовилити, изовилю: — Многими похвалами изъобилить (περισεύσῃ). Кор. 2. IV. 15. Апост. XIII в. (В.). Силенъ же Бѣв всю бо бѣгодѣть изъобилити въ васъ (περισεύσαι). Кор. 2. ΙΧ. 8 по сп. XVI в. (В.).

**изовило** — Ной... пивъ изобило отъ сладости... и δυπησε (περισσόν). Козм. Инд.

**изовиловати** = изъовиловати, изобилѣю: — Можетъ же Бѣв всѣх благодѣть изобиловати въ васъ. Панд. Ант. ХІ в. л. 170. Всакои кръмли изобилующаю. Ю. екз. Бог. 347. Не изъобилоук правьда вапа. Никон. Панд. сл. 22.

**изовильнѣи** — ἀφθονος: — Питикъ бьцдрекъ и изобильнѣю. Гр. Наз. ΧΙ в. 75.

**изовильнѣ** — δαψλωδός: — Ичрьпати кѣе имамъ изобильнѣ. Гр. Наз. ΧΙ в. 132.

**изовильствовати, изовильствѣю** — Ту изобильствуетъ блѣть. Пов. бр. л. 6523 г.

**изовличати, изовличаю:** — Отъ вѣткоушения же расмотрѣливыми изобличакмъ. Кирил. Ерус. ол. XII в. (Оп. II. 2. 50). Или кто иметь сожу таити, а изобличатъ, на томъ взяти вины вдвое за сожу. Дан. Нов. гр. Вас. Вас. 1437—1462 г.

**изовнажити** = изъобнажити, изовнажь: — А все изъобнажено и пороугано. Нов. І л. 6746 г.; Троиц. л. 6746 г.

**изовразити** = изъовразити, изовражь: — Изъобразисте. Мин. окт. Нов. XII в. И самъ се ми есть изобразитъ (καὶ λύτὸς ταῦτα μοι εἴρηκεν, tanta in modum loqui). Жит. Андр. Юр. VI. 28. — См. **изовразити**.

**изовразия** (В.) — исторія (?): — ζῆκαι исторія, рекше изобразія. Геор. Ам. XV в. (В.).

**изовразынъи** — см. **голѣмъи**.

**изоврочити, изоврочь** — обложить оброкомъ: — Пустую землю данью своею и оброкомъ изоброчитъ. Жал. гр. Мих. Θεδ. патρ. Фил. 1625 г.

**изоврѣсти** = изъоврѣсти, изоврѣтъ — εἴρισχειν, найдти: — Обраштеши не иноу соуштоу кромѣ ныіна изобрѣтеныял. Изб. 1073 г. 14. Изобрѣсти мать (εὐρεν). Дан. III. 39 (Упр.). Разоумьно послушати подобасть пыра соудиамъ, не оудобъ бо ксть правдѣ изобрѣсти. Сб. 1076 г. (Бусл. 291). Эешдосии все то изъшвѣрѣтъ, предасть манастырю своему. Пов. бр. л. 6559 г. Така градъ не изобрѣтохъ ни в Нѣмѣччскыхъ странахъ. Ип. л. 6739 г. Изъобрѣте ... ереси (ἐξεὐρεν). Жит. Ник. 26. Мин. Чет. апр. 26.

— придумать: — И Стополкъ, иже оубиство злокъ изъобрѣте. Иак. Бор. Гл. 59. Нихто же бо можетъ изобрѣсти всея твари творентла. Паис. сб.

— См. **изоврѣсти**.

**изоврѣстисл:** — Аще кто изобрящется се творя негодованіе и нерадство. Псков. І л. 6979 г.

**изоврѣтати** = изъоврѣтати, изоврѣтаю: — Изъобрѣтажне. Изб. 1073 г. (В.).

**изоврѣтеникъ:** — Хъытростьно к изобрѣтеник. Изб. 1073 г. 203. Бѣсовьско изобрѣтеніе (εἴρημα). Гр. Наз. ΧΙ в. 2.

**изоврѣтники:** — Паламидъ, иже въ многоу изобрѣтниковъ. Изб. 1073 г. 203. Подражаетъ изобрѣтника злы Йва Исавра (τὸν ἐφευρετὴν τῶν κακῶν, inventorem mariorum). Жит. Ник. 31. Мин. Чет. апр. 51.

**изоврѣтница** — πρόξενος: — Таиа высокая и бѣстънаа и вѣшѣнаа свѣтъности изобрѣтѣница (μυστήριον ὑψηλὸν καὶ θεῖον καὶ τῆς ἀνα λαμπρότητος πρόξενον). Гр. Наз. ΧΙ в. 1.

**изовлачити, изовлачъ:** — Никто же прибѣгающаго въ церковь нужею да не изовлачить. Зак. Грец.

**изовѣнъ** = изовнѣ: — Двери же... изовну побіени мѣдью злаченою. Дан. иг. (Сах. 16). Церковь мусіею удивлена изовну, аки сіяетъ. Стєф. Нов. — См. **извѣнъ**.

**изодрати:** — А въ княжѣ борти 3 гривнѣ любо по-

68

1075

ЕСО — ИЗР

жгуть, любо пзоудроутъ. Р. Прав. (по Ак. сп.). Передъ нами ся запись изодрати. Разъзьзж. 1509 г. — См. ИЗДРАТИ.

**ИЗОДЪТИСЯ** — нарядиться: — Рекоша дружина Игореви: Штроци Свенъљъжи изодѣлиса суть шружень и порты, а мы нази. Пов. бр. л. 6453 г.

**ИЗОИМАТИ, ИЗОИМАЮ** — схватить, взять в плѣнъ: — На крестномъ цѣлованьи (Нѣмцы) Псковскихъ ловцевъ изоимаша. Псков. І л. 6944 г. — См. **ИЗИМАТИ**.

**ИЗОИТИ, ИЗОЙДУ** — пройдти: — Изоиде 4 вѣдѣли. Псков. І л. 6934 г. — См. **ИЗИТИ**.

**ИВОКЪ** — названіе мѣсяца юня: — Июнь — изокъ. Четверос. 1144 г. Мца поунія изока въ кѣ моуменкі яго ликъствуюю. Апост. посл. по сп. 1220 г. 4. — См. Кар. И. Г. Р. І. пр. 159; Калайд. Ю. екз. 115.

**ИЗОВЪЕ** — тѣттіє, cicada, кузнечикъ: — Красопѣвныі изокъ. Конст. Бол. поуч. ХІІ в. 122. Не тѣчью бо изоци въ дождѣ се раждаютъ, ни ини бечисмене родове (тѣттіуц). Ю. екз. Шест. 1263 г. (Калайд. 66). — См. Кар. И. Г. Р. І. пр. 159; Калайд. Ю. екз. 115.

**ИЗООВРАЗТИ, ИЗООВРАЖЕ** — вм. изобразити: — Къ Бу приближиса, яго же страна изообразилъ исц. Мин. 1096 г. (окт.) 56.

**ИЗООВРѣСТИ, ИЗООВРЪЕТ** — вм. изобрѣсти: — Того изошѣрѣтона Софина пороженія. Мин. 1096 г. (сент.) 106. — См. **ИЗООВРѣСТИ**.

**ИЗООРВЖЕТИ, ИЗООРВЖЕТ** — вм. изорѣжити: — Яко же убо и древле великий боговицей Моисѣи избранное Израилтеское воинство изооруживъ и отпусти на нечестиваго Аммалика. Никон. л. 627 (т. VII. 340).

**ИЗООСТАТИСЯ** — вм. изостатиста: — уцѣлѣть, оставаться въ живыхъ: — Кто са изоштанеть въ манастьри, то въ тѣмъ дѣлъми късте молити за ны Бѣа и при животѣ и въ съмърти. Грам. 1130 г.

**ИЗООСТРИТИСЯ** — вм. изострітіся: — Иже бѣ изострился на поганыя, яко левъ, им же Половицѣ страшаху. Ил. л. 6759 г. — См. **ИЗОСТРИТИСЯ**.

**ИЗОРВАФЪ** — зарбачъ — золотная или серебряная ткань. Савъ. — Перс. зербачт — золототканіе. — См. **ЗАРВАФЪ**.

**ИЗОРВЖЕТИ** — см. **ИЗООРВЖЕТИ**.

**ИЗОРЪНИЧЬ**: — А коли изорникъ имѣ запиратса уй гдра покрѣты. Псков. суд. грам. А которые изорникъ ёречется уй гдра села или гдѣръ его ўрчѣе, и гдѣрю взӑ уй него половинъ своего изорника, а изорникъ половий. т. ж.

**ИЗОРЪНИЧЬ** — прилаг. отъ сл. изорьникъ: — Дӑ живо изорній. Псков. судн. грам.

**ИЗОСПАТИСЯ:** — А изоспався ему стенаніе и печаль ему наложуо на срѣце. Сл. Кир. Фил. (Сбор. Кир. Бѣлоз. XV в.).

**ИЗОСПЕТИ, ИЗОСПЭЮ** — успѣть: — И тюрмы всѣ три сгорѣли; изъ дву Литву вывели, а изъ третьеп, изъ градскои не изоспѣалъ вывести, и сгорѣ въ тюрмѣ сто и поліятадесять человѣкъ. Соф. бр. 1530 г. (II. 369).

**ИЗОСТАТИ, ИЗОСТАНЬ:** — Ни одна мати чада изо-

стала, а жены болѣйскыя мѣже своиѣ и осподаревъ остали, глаголюще къ себѣ: Бже, сестрицы наши, мѣжіи нашихъ въ животѣ нѣтѣ. Сл. о Задон. ХІ. Своей дружинѣ изоставше. Псков. І л. 6979 г.

**ИЗОСТАТИСЯ** — см. **ИЗОСТАТИСІЯ**.

**ИЗОСТРИТИ** — **ИЗЪОСТРИТИ, ИЗОСТРЮ** = **ИЗОШРЮ**: — Яко брй изъшреѣ (ώσει ξυρὸν ἥκονημένον, acuta). Псалт. толк. Θεοδοрит. пс. LI. 4 (В.). Притоуии дѣмоньскыя изостренныя стрѣлы. Мин. 1096 г. (сент.) 70. Изостриша, яко ороужик, газкы свол (ήκονησαν). Панд. Ант. ХІ в. л. 89. Бритва изострена. Пов. бр. л. 6523 г. Себе ситъ изощрь стрѣ ситъ животныіа. Мин. сент. Новг. ХІІ в. Сабли изъострени. Сл. плк. Ивор.

**ИЗОСТРИТИСЯ:** — Страю чєсто(у)ю изострься. Мин. 1096 г. (сент.) 20. — См. **ИЗОСТРИТИСІЯ**.

**ИЗОТЪШАНИЕ** = **ИЗОТШАНИЕ**: — Жена добра вѣнѣцъ мужу своему и безпечаліе, а зла жена люта печаль, изотщаніе дому. Сл. Дан. Зат.

**ИЗОТАТИ, ИЗОТЫМЪ** — отнять: — И выринушася (горођане) изъ города и бишася, одва изотяша князя боденого треми копьи. Лавр. л. 6694 г. Города половина погорѣ, а княжь дворъ Богомь и Святое Богородицу изотяша, дѣда его и отца. его молитвою святою избавленъ бысть отъ пожара. т. ж. 6701 г.

**ИЗП** (= изъ + п) — см. **ИСП**...

**ИЗРАВОТАТИСЯ** — выкупиться работой: — Дондеже изработается. Закон. судн. Конст. ла. 20 (В.).

**ИЗРАГЪ** = **ИЗДРАГЪ**: — Бѣсованіа издрази (τῆς μανίας ἀμβλωσίδια, abortiva insaniae). Жит. Ник. 38. Мин. Чет. апр. 55.

**ИЗРАДА** — измѣна: — Слышали бо про великаго князя, что братіа надъ нимъ израду учинили, и они пошли искати великаго князя за прежнее его добро и за его хлѣбѣ. Соф. бр. 6955 г. (т. II. 58). Танно къ цѣловѣнію приведоша на томъ, что бы... надъ княземъ надъ Дмитреемъ израда учинити. т. ж. 7006 г. (П. 353).

**ИЗРАДЬЦА** — измѣнникъ: — А что у меня... вашихъ израдецъ дѣти..., и мнѣ на ваше лихо ихъ не отушщати никудѣ. Дог. ир. Ив. Вас. съ Ал. Лит. 1494 г. (Кар. И. Г. Р. VI. пр. 396). — См. **ЗРАДЬЦА**.

**ИЗРАЖАТИ, ИЗРАЖАТИ, ИЗРАЖАЮ:** — Исковавъ оубо сребренѣлъ доскы, и стѣлъ по нимъ издражавъ и позлативъ, покова сребромъ и златомъ. Як. Бор. Гл. 142. На златницѣ же образъ его написати и издражати (συνεχτυποσδαλ). Георг. Ам. 213.

**ИЗРАСТИ, ИЗРАСТВ** — вырости: — Вѣа израсла (εὐβλάστησεν). Чис. XVII. 8.

**ИЗРАСТИТИ, ИЗРАЩАТ** — произрастить: — Жезлъ... израсти вѣю (ἐβλάστησεν, protulit). Числ. XVII. 8 по сп. XIV в. Ⓓ неплоднаго бо корене ўрасль живоносьна издрасти намъ тѣръ свою. Мин. 1096 г. (сент.) 50.

**ИЗРАТОВАТИ, ИЗРАТВЮ** — полεμεῖν, побѣдить: — Изратовавше насъ, изидѣть (ἐκπολεμήσαντες ἡμάς). Исх. I. 10 по сп. XV в. (В.).

**ИЗРЕКОВАТИ** = **ИЗДРЕКОВАТИ, ИЗРЕКВЮ**: — Издре-

1076

1077

ИЗР — ИЗР

1078

кова намъ всенедраго Вѣдкы... дълъготьрѣшн. Мин. 1096 г. (окт.) 73.

**ИЗРЕМЕНАТИ, ИЗРЕМЕНАЮ:** — Пристоупиша на **М. корабльвъ великъихъ; бахохъ же изременани пожи пин, въ нихъ же людъкъ на коникъхъ одени въ бръне и коне ихъ; пинъ же корабѣе ихъ и галѣкъ ихъ стояхахъ на-заде. Нов. І л. 6712 г.**

**ИЗРЕСТИТИ:** — Повелѣ дѣкъ живѣмъ емъ зрака изре-стити (тобѣ ўрэхлодныя αὐτοῦ ἀκκεντνθῆναι, compungi). Муч. Викт. 6.

**ИЗРЕЧЕНИЕ:** — Испѣхъ издрѣчения радостно въпѣмѣ. Мин. 1096 г. (сем.) 47.

**ИЗРЕЩИ = ИЗДРЕЩИ, ИЗРЕКЪ:** — Фариски малы гѣй великомыслити изоркъ освѣкается (δλύχν ἀργά-τα μεγχλοσσούντης προϊμένος). Θεοφ. Μακ. Βε. 171. Изρъщи. Мах. Μακ. Σπυρ. 41). Ст. пѣе же и креа не соющая подобныхъ издръцете всѣде соющую братство и всѣмъ прочитать, иже исповѣданикъ събюдопа. Ηστ. Θεο. Ст. 167. Сине изрѣче. Нест. Жит. Θεοд. 29. Притчю изрѣче. Нест. Бор. Гл. 6. Аще кто оукорѣт' ма юи похуіпт', то прошію ї, аще ли изорчет' (+ слово) на ψῶς юи на Ахъ Стын, то не прошѣнъ бу. Папс. сб. 14 (Мв. ХІІ. 32).

**ИЗРЕЩИСТЯ** — προτοσεβάσθαι: — Множинцю изрекося прити къ вам (πολλάχις προσένην). Рим. І. 13. Апост. XV в. (Оп. ІІ. 1. 162).

**ИЗРЕЖАВШИ:** — Изъ рѣжавѣти — издръжавѣти, из-рѣжавѣю: — Злато ваше и сребро издръжавѣ. Панд. Амх. ХІ в. 24. Бѣтство ваше издръжавѣ и ризы ваша молеве поѣша. Никон. Панд. сл. 22.

**ИЗРИВАТИ = ИЗДРИВАТИ, ИЗРИВАЮ:** — Даже же козълогласований нѣпьюкѣтса вѣнкъ же горѣхъ из-дринакъ (δει πλευ ἀνοθοσύμνων). Гр. Наз. ХІ в. 282.

**ИЗРИГНѣТИ = ИЗДРИГНѣТИ, ИЗРИГНѣ:** — Прі лю-тою сьмьртию дшю издрігну. Жит. Θεοд. Ст. 41.

— Родила исці пълѣть бѣт(а) слова, кго (же) Оцѣ издрігнуо преже вѣхъ вѣкъ, тако бѣтъ. Мин. 1097 г. 146.

**ИЗРИНѣТИ = ИЗДРИНѣТИ, ИЗРИНѣ:** — Издриновѣ-ныя тѣла. Мин. 1097 г. 123. Издриновѣчъ же излѣ разъ бывъ. Панд. Амх. ХІв. а. 86. Иже свою жену павѣтотъ изринеть, да отлучитса, не каянъ же ся того, да отвер-кѣнъ будетъ. Ио. митр. Поса. Калим. 215. Повѣрѣ царь шобо изринути ис полаты. Проа. И. Публ. б. (Жабр. 15).

**ИЗРИНѣТИСТА = ИЗДРИНѣТИСТА = ПЕВЕРГУТЪЕСЯ:** — Еу-га оубо дрѣва животьнаго издринуоств. Мин. 1097 г. 9.

**ИЗРИЦАТИ = ИЗРИЦАТИ, ИЗРИЦАЮ:** — И айльъ спи пидомъ (по др. сп. — идемъ) изрицавъ и съ нимъ оубо съмрть да примемъ. Мин. 1096 г. (окт.) 12. — Ср.: Ивѣ цирцати и вѣцати. Гр. Παπ. 238.

**ИЗРИЧАНИЕ:** — Изричания словесъ. Покань. Кинр. (Сивлъ. сб. XIV в.). Изричанніи (ερυγάζ). Геор. Ам. 159.

**ИЗРОВЬНОВАТИ, ИЗРОВЬНЬЮ:** — Изровновахъ всяку мѣру и превѣсу праведну измѣрихъ. Мир. Праведн. XIV в. Енох. 36.

**ИЗРОДИТИСТА** — родиться: — Ту бо суть изродился

святіи пророки, то бо есть вотчина ихъ. Дан. ил. (Hors. 101).

**ИЗРОДЪ = ИЗДРОДЪ = ξεγονος:** — Издрѣдъ зъяль пра-ведьна себе склѣдѣть. Панд. Амх. ХІ в. л. 102. Прость же и гнѣвъ, оба сыя едипны матере издрода есть, зо-волыя безмоудρες (ξεγονος). т. эж. 59.

**ИЗРОДЬНЬЮ:** — ξεγονος: — Наводящи и научающи и просвѣшенніи не точію же, но и изродицюю и бфо-скверньную и предъявъ Манихѣевско обѣсовѣствѣ (ξεγο-νος). Геор. Ам. 16.

**ИЗРОИ:** — А се еще **ξ. ωβиду поведѣваемъ про Иль-бранта, что твои братъ торговалъ с нимъ на **п. изро-евъ; ζι изреовъ заплатить, а тринацать изреовъ не заплатить. Грам. Риже. ок. 1300 г. И ты, княже, да-валъ ес на кони **г. изреовъ. т. эж.****

**ИЗРОИ** — effusio seminis, пэлианіе сенмен: — (1) днѣев-нѣмъ свопствѣ и пже въ снѣ изрои и по вѣщи и чресъ вещь. Нов. Корм. 1280 г. л. 546.

**ИЗРОКЪ = ИЗДРОКЪ = грѣхъ, порокъ:** — Вѣпльцена безъ издрока Бѣ родила исці пс кръви твокла. Мин. 1097 г. 58; Мин. Празд. ХІ—ХІІ в. 135.

**ИЗРОНИТИ, ИЗРОНЮ:** — Тогда великіи Святѣсть изрони злато слово слезамъ смѣшено и рече. Сл. п.к. Иор. Единъ же изрони жемчужну душу изъ храбра тѣла чресъ злато ожереліе. т. эж.

**ИЗРОНЪ** — итера, уроткъ: — В **тѣ поры много в людехъ учипнілось изрону. Нов. ІІ л. 7080 г.**

**ИЗРОЧНЬЮ = ИЗДРОЧНЬЮ:** — Нѣго же и бесцѣдо въ слѣсть положивъ издрочьноу, всѣ къ всемоу при-совѣт. Ηστ. Θεοд. Ст. л. 157.

**ИЗРОВТІТИСТА = ИЗДРОВІТИСТА:** — ниспасть: — Да яшѣ сего испьра не бы приала, то камо не бы издроутиласа. Изб. 1073 г. 19.

**ИЗРОВГЕНИЕ = ИЗДРОГЧЕНИЕ:** — institutum: — По сен' же сказать издрѣченіе князь цѣркъ. Ier. XXXVI. 26 (мак. Умр. 289).

**ИЗРОВЧИТИСТА = ИЗДРОВЧИТИСТА:** — Въздрѣжаніемъ издроучитса. Ηστ. Θεο. Дерф. Мин. Чет. ион. 232. — Ср. **Изд.Чити: Тѣло изрученно. Отеч. 2.**

**ИЗРОВЧЬ = ИЗДРОВЧЬ (изъ + рука)** — ручной жезлъ: — Стрѣлами, и изрѣшими, и склицами (ράβδοις χερδών). Ισε. XXXIX. 9 (В.).

**ИЗРОВЧЬ = ИЗДРОВЧЬ (изъ + рука)** — рукопашно, манѣ, δρω χειδώς: — Ли гнѣва дѣля оубьеть изроучь (τῇ γερι, манѣ). Χиса. XXIV. 21 по сп. XIV в. Издроучь пора-звыи. Еφρ. Ιγρ. Вас. 8. Занеже острогъ проломити хотяху, изручъ бодахуса. Ип. а. 6759 г. Сѣкшімъ имь весь днѣ изρъчѣ. Жит. Алекс. Макед. (В.). Секпрою врѣга изроучь является поразивцы. Корм. XVI в. Вас. Вел. пр. 8 (В.). Надка, какъ тадра дѣлать штегные і изрѣчь бросати въ приступные люди. Воинск. кн. XVII в. (В.).

**ИЗРОВШТИ, ИЗРОВШЪ** — нарушить: — Привѣς эл. кемо наша печа, абы то крѣпко здержа, не изрушити иначимъ дѣ. Грам. Дм. Ольтерд. 1388 г.

— Нѣмчи бѣжать и люди многіе великаго князя изъ

68*

1079

ВЗР — ИЗР

1080

полковъ погониша, а полки изрушили и кошевыхъ
людей Нѣмецкихъ многухъ нобили. Кар. И. 1. Р.
т. VI. пр. 547.

**ИЗРЪВАНИК** = **ИЗДРЪВАНИК**: — Да боудоутъ акъ
траза на зъданипъ, таже прежде издръвнія исъше
(πρὸ τοῦ ἐκπλησθῆναι). Псал. 1296 г. пс. СХХVIII. б.

**ИЗРЪВАТИ** = **ИЗДРЪВАТИ, ИЗРЪВАЮ** — ὀρύσσειν: —
Издръвіати намою пскрънюмоу въпадетъся въ нѣ (ο
ορύσσων). Панд. Ант. ХІ в. л. 89.

**ИЗРЪТИ** = **ИЗДРЪТИ, ИЗРЪЮ** — выкопать: — Ровъ
изды. Псал. 1296 г. 9. Се азъ пізрую ровъ. Захар.
60. Ровы изрыша подъ городомъ. Псков. І л. 6838 г.

— Двѣри же еи двойи украшены каменьем... изрыты
некимь хытѣцемъ Авдьемъ. Ип. л. 6767 г.

**ИЗРЪВНОВАТИ** = **ИЗДРЪВНОВАТИ, ИЗРЪВНЮ**: —
Издръвновахъ. Псал. толк. ХІ в. (Толст.).

**ИЗРЪЗАНИКъ** = **ἀπόκοπος, скопецъ**: — Лешить изрѣза-
никъ. Двац. Алекс. сл. на Аріан. XV в. 196.

**ИЗРЪЗАТИ** = **ИЗДРЪЗАТИ, ИЗРЪЖВ** — разрѣзать: —
По тонку изрѣзавъ конину, или звѣрину, или говадину,
на углѣ испекъ, тадаху. Пов. бр. л. 6472 г. Хлѣбомъ
же тѣмъ издрѣзаномъ сощемъ. Нест. Жит. Θεοδ. 20.
Нѣсть ли въ томъ грѣха, аже по грамотамъ ходить
ногами, аже кто изрѣзавъ помечеть, а слова боу-
доуть знати. Вопр. Кир.

— отрѣзать: — Кріплѣ еси имѣлъ... да почти ся еси
вдали сатанѣ, да я изрѣжетъ пис корене (ταύτας ἀρισ-
τούσας συνεχώρησας). Жит. Андр. Юр. XXIX. 110.

уничтожить (о грамотахъ): — А исплатить Новъго-
родъ то серебро двѣнадчать тысячи; то великолю
князю грамота изрѣзати, что докончали на Городкѣ на
Волзѣ, а другая грамота Новоторъцская, что въ Тор-
жьку доконьчали. Дол. гр. Нові. съ в. к. Мих. Яр. 1316 г.

— оскопить: — Тако же и Плья жръдя студоныя Ваа-
ловы изрѣзавъ, ревности ради Божіа, похваленъ
бысть. Никифъ. м. поса. Влад. Мон. — См. ИСКАЗИТИ.

**ИЗРЪШЕНИК** = **ИЗДРЪШЕНИК**: — избавленіе: — Из-
быралъ вы есть... на порушаніе дьяволь сѣтип, на
издрѣшеніе вязящимъ въ злобѣ. Кир. Тур. Сл. на сб.
св. от. 84.

**ИЗРЪШИТИ** = **ИЗДРЪШИТИ, ИЗРЪШВ** — освободить,
избавить: — Издрѣшить оvecа. Мин. 1096 г. (сснт.)
50. Помолюся ему, да тя изрѣшить отъ тѣзъ си (λύσαι).
Георг. Ам. 247.

**ИЗРЪШИТИСЛА** = **ИЗДРЪШИТИСЛА**: освободиться: —
Отъ оузъ издрѣшпхъса осоженный и клатвъ. Мин.
1096 г. (сент.) 119.

**ИЗРЪШИТИ** = **ИЗДРЪШИТИ, ИЗРЪЮ** — expellere, ἐξωθεῖν: —
Издрѣккми и-пъркве (ἐξωθεῖν). Гр. Наз. ХІ в. 62. Ἰητρы-
нѣж теплотъ издрѣжать вънъ. Панд. Ант. ХІ в.
л. 222; Панд. Ант. XII—XIII в. Море, са кида въз-
моутить, како ти начынье въны издрѣшти на соухо.
Жит. Ниф. 1219 г. 66. Ови крѣпко съ еретикы борю-
щеся по Христѣ и тѣхъ яко врагы отъ церкве изрѣ-
юще. Кир. Тур. 5. Овы изрѣяша изъ собора (ἐξέωσχν τοῦ
τυνδρίου, expulserunt). Жит. Ник. 37. Мин. Чет. апр. 55.

**ИЗРАДИК** = **ИЗДРАДИК**: — Издрадик же ксть слово
съ общимъ назнаменаниемъ, особійѣ по старѣи-
шинству, кмоу же к лѣпо творимо (ἐξοχὴ). Изб.
1073 г. 239. Творья чисти образи сжѣ .κz.: инословик,
прѣводъ... израдик. т. ж. 237 (Буса. 267).

**ИЗРАДИТИ, ИЗРАЖВ** — распорядиться: — И изрядвишь
възратиса къ сну своему Киневу. Пов. бр. л. 6455 г.

— изготовить: — Володимеръ же изради вояя свои и
повелѣ присну сыати. Пов. бр. л. 6496 г. (по Ип. сп.).
Князь же великий Андрія с братомъ своимъ с Во-
лодимеромъ, изрядвиъ полкы противу поганыхъ По-
ловец..., рекоста слово паломъское. Нові. І л. 6888 г.
(по Арх. сп.).

**ИЗРАДИТИСЛА** — приготовиться: — Литва же бяше стала
при озерѣ, и видивше полкы, изрядшася и сѣдоша
во три рады за щиты, по своему норову. Ип. л. 6770 г.
Пришедши же рати извозишася и почаша изряжи-
вати полкы, изрядивше же ся и тако подоша. т. ж.
6789 г. Въскорѣ въ едину три дни изрядися пон-
доша подъ Тѣврь. Нові. І л. 6883 г. (по Ак. сп.).

— нарядиться: — Пондоша же и бояре и боярынѣ,
изрядившееся во брачныя порты и ризы. Ип. л. 6759 г.

**ИЗРАДИЦА** = **ИЗДРАДИЦА**: — Того дѣля велить пле-
снкти ржкама, да извить напасти издардикц. Из.
ХХІ. 13 (толк. Упир. 205).

**ИЗРАДЬ** = **ИЗДРАДЬ**: — Миностывъ издрядь. Жит.
Ниф. XIII в. 62. Частяше изрядъ паче къ Ишанноу
и къ Маркианоу. Мин. Чет. февр. 147.

**ИЗРАДЬНО** = **ИЗДРАДЬНО** — особенно: — Въ всакъ
днь, израдьно же въ недѣла (ἐξαρέτως, ргаесирpe).
Ефр. Крм. Трул. 19. Израдно прѣти вѣ ю прѣбѣго-
словленѣи Вѣрцц (ἐξχρετως). Служ. Варл. ХІІ в.

— чрезвычайно, очень: — Добро дѣло израдьдно съ-
творилъ еси. Изб. 1073 г. 240.

— Се 1-е дѣло створи Богъ изрядно Кириломъ... епи-
скопомъ. Лавр. л. 6739 г.

**ИЗРАДЬНЬИ** = **ИЗДРАДЬНЬИ** — избранный: — Люди
изрӑны (λαγὸν περιούσιον). Тит. II. 14 (Апост. толк.
ХV в.). Издрядьныя люди съпасе (περιούσιον). Ирм.
ок. 1250 г. Пустинанъ множество Словѣнъ плѣни,
из'нихъ же избра воя тысящъ .г., пхже нарече из-
рядніи (περιούσιον). Георг. Ам. 306.

— превосходящій: — Всего сощюства издрядьдно, якъ
же въше сощюства. Ю. екз. Бог. 51.

— чрезвычайный, необыкновенный: — Израдьдно благ-
годательство (ἐξαρετον, potissimum). Ефр. Крм. Крв.
134. Изрядноео мъячанник (τὴν βρεθεῖναν σιγνὴν). Злато-
спет. ХІІ в. (В.). И всимъ приходящимъ к нен диви-
тися изряднѣи красотѣ еа. Ип. л. 6705 г. Изрядны.
Пал. XIV в. 40.

**ИЗРАДЬНВ** = **ИЗДРАДЬНВ** — препущественно: — Аште
бо и въсьже ксть соучипкъ, нъ израдьнѣ ксть
изволеніемъ и пде же аште поштеть. Изб. 1073 г. 8.

**ИЗРАДЬНВК** = **ИЗДРАДЬНВК** — особенно, преимуще-
ственно: — Израднѣе же всѣхъ чьнорожьціи по-
трѣбни сжѣ приносити Богу начаткъы и десатинъ

1081

ИЗР — ИЗЪ

1082

(ξεξαιρέτως). Панд. Ант. ХІ в. л. 271. Молюся, и молюбу
творю, и припадаю священымъ стопамъ твоимъ, въз-
двигнутися отъ сихъ всихъ, изряднѣ же о опрѣ-
сноцѣхъ. Ю. митр. Посл. Каим. 217. Достошь...<br>
настоятельемъ во всѣхъ ойбо днѣхъ, изряднѣ же<br>
в нѣляхъ... пооучити благочтны словесѣмь. Сбор.<br>
Понод. XIV в. 106.

ИЗРАЖИВАТИ, ИЗРАЖИВАЮ — изготовлять: — Пouchаша изряживати полкы. Ип. л. 6789 г.

ИЗВАТИ — снимать (отн. обувь): — Изоуваше сапога
своя и полагаше на земли. Жит. Ниф. XIII в. 29.

ИЗВАТИСЯ — снимать обувь: — Начатъ ся изоувати.
Муч. Θεοδ. Тир. Мин. Чет. февр. 340.

ИЗВИРИТИ, ИЗВИРЮ: — Възрѣвъ же на лице отрока
извѣвиривъ очи, пѣдарні его за скрань (βλοσυρω τῷ ὁμ-
λατι, utuutu dumtaxat eoque torvo ac severo, — deſpo).
Жит. Андр. Юр. XXX. 115.

ИЗВИРИТИСЯ — см. ИЗВЪЕРИТИСЯ.

ИЗВИРЪ — см. ИЗВЪЕРЪ.

ИЗВЪЕРИТИСЯ: — Изоувѣрившися шчима зрящи (λοξω
τῷ βλέπαματι, oculis obliquis). Жит. Андр. Юр. XVIII. 81.

ИЗВЪЕРЪ = ИЗВИРЪ: — Держаста его (прозвутера)
два сня, страшна пузира (по др. пер.: два мурина
страшна ж зловидна). Никон. Панд. сл. 40 (Чуд. сп.
111). Да изоувѣръ, възрѣвъ емъ на лице, рече (καὶ
βλοσυρός, torto vultu). Жит. Андр. Юр. XXVIII. 100.

ИЗВМИТИ, ИЗВМЛЮ — Изоумленъ ў слышаніа (βρον-
τηθείς). Муч. Георг. 5. Мин. Чет. апр. 550.

ИЗВМИТИСЯ — лишиться ума, обезумѣть: — Аще бо
изоумихомъся, рече, то Бōу (ξεξέπμεν). Панд. Ант.
ХІ в. л. 290. Кѣда мьните, тѣко изоумихъся. Никон.
Панд. сл. 52.

ИЗВМЛЕНИЕ — безуміе: — Побні та ΓΓ изумленіем
(παραπληχής, amentia; въ нов.: неистовствомъ). Втъ.
XXVIII. 28 по сп. XIV в.

ИЗВМЛЯТИСЯ — сходить съ ума: — Аште изоумлянѣться,
то не зазарі кѣмъ (καὶ ἀπολείπη σύνεσιν). Сб. 1076 г.
312. I. Сир. III. 15 (В.).

ИЗВМРВДЪ — драгоцѣнный камень: — Въ запонахъ
каменѣ изумруды, и яхонты, и алмазы. Паат. Бор.
Өед. Год. 1589 г. 19.

ИЗВМЬНІЮ — ἄφρων: — Иже ксть изоумьнь, да оу-
клюниться къ мѣнѣ (ἄφρων). Пар. 1271 г. (В.).

ИЗВМЬНІЕ — изумленіе: — Шни же во изумѣньи бывше,
оудивившѣ, похвалиша службу ихъ. Пов. ер. л. 6495 г.

— безуміе: — Но Богъ въ изумѣнье (по др. сп.: издо-
меннітые, издменпное) положи с(о)вѣтъ ихъ, и не успѣ-
ша ничтѣ же. Лавер. л. 6633 г. Изоумѣніе (ἀπόνοια).
Георг. Ам. 104.

ИЗВМЬТІ, ИЗВМЬЮ — разумѣть, знать: — Ωψδ moi
дома сѣда изумѣлае е тазыкъ. Поуч. Влад. Мон.

ИЗВМЬТІ, ИЗВМЬЮ — ἰλγγιγν: — Ни изоумѣть же
оумъ премпрынъю пѣти та Богородицю (ἰλγγιγ). Ирм.
ок. 1250 г.

ИЗВМЬТЫСЯ — обезумѣть, выйдти изъ ума, сойдти
съ ума: — Аще измѣтъся, не зазарі емъ (καὶ ἀπο-

λείπη σύνεσιν). I. Сир. III. 15 по сп. XVI в. (В.). Аще
изоумѣхомъся, то Богови. Иак. посл. Дм. Сего прошю
Назарянина тѣлессе, ему же изумѣвшихъся избѣ-
гающе въпіяху бѣс. Кир. Тур. Са. о сим. 34. Слѣ-
шавъ то слово, измѣся (ἀπόρρητον ἦν). Ιο. Флав. В.
Гуд. XXII. 5. Мнять та тако измѣвшася (съумашед-
шимъ). Сим. Сказ. И иконы подвижшася по стѣнам
пі панікаділо с свѣщами и свѣтина поколѣбашася,
и людье мнози изумѣшася. Лавер. л. 6738 г.

— изумиться: — Книжнице изумѣвшеся, пытаять ро-
дителю прозрѣвшаго. Кир. Тур. Са. о сапп. 58.

ИЗВПРАШАТИ = ИЗЪПРАШАТИ, ИЗПРАШАЮ: —
Не изъоупрашавше (οὐχ ἀνχρήνχντες, не испытавше).

Дан. XIII. 48 по сп. XV в. (В.). Кърмьника въсپы-
таимъ и изъоупрашаньмъ. Ю. Льств. ХІІ в. (В.). По
прардо у копьмьздо изоупрашавт. Жит. Θεο. Ст. 187.
ИЗПРАШАТИСЯ: — Старѣшнина изоупрашанѣться (λο-
γοθετηθήσεται). Ю. Льств. ХІІ в. (В.).

ИЗВСТНЬИ = ИЗВСНЬИ: — А на сю кабалу изъусные
не взяти. Закладн. на пуст. XV в.

ИЗВТИ = ИЗЪВТІ, ИЗВЮ — снимать (объ обувь): — Изуп
сапогъ съ ногу своки (λύσι, solve). Иех. III. 5 по сп.
XIV в. Домъ изоювенаго сапога (ὑπολυθέντος τὸ ὑπόδη-
μα, domus discalcenti calicamentum; по др. сп.: изъв-
шаго сапогъ, изъвенаго сапогъ). Втъ. XXV. 10 по сп.
XIV в. Изоулавше сапогъ (ὑπελιέτο, solvebat). Ругъ. IV. 7
по сп. XIV в. Изоувъ сапогъ (ὑπελύσατο). т. ж. 8. Изоуп,
тако Моси, обязання печали. Сб. 1076 г. 507 (В.).

Изути робичча не хошу. Псков. І. л. 6488 г. Поко-
шашеся и изоути себе (ὑπολείνη ἐκχτὸν, se excalecare).

Жит. Пол. 13. Мин. Чет. февр. 265. Изоуп сапогъ но-
го твоей. Гри. Пр. Са. Ю. Крет. Мин. Чет. юли. 308.

ИЗВТРИ = ИЗЖТРИ — ἔσωδεν: — Яко чрвь грызан
дрѣво изѣтри. Мих. (Упмр. толк.). Ὁβѣша нѣкъ изж-
три (ἔσωδεν, intus). Пат. Син. ХІ в. 174. Егда отопнѣ
пнамъ изѣтри отъ вънѣшнѣнія допасти. Гр. Наз. ΧΙ. в.
297. — Ср.: Керкви издрѣбны безγōδα каменіемъ, и
древомъ, и шаромъ, изутри же мраморомъ и мѣдію,
сребромъ и златомъ. Ю. екз. Шест. 1263 г. (Калайд. 63).

ИЗВТРЬ — ἔνδοδεν: — Изоутрь вълѣкъ сты (ἔνδοδεν, interius; по др. сп. изоу оутрь). Иппол. Антихр. б. И ви-
дѣша людіе вретища на тѣлѣ его изутри. Георг. Ам. 119.

ИЗВТРЬЮД = ИЗВТРЬЮД: — И тѣ изълѣтрѣдю
отъвѣщавъ речеть (ἔσωδεν). Лук. ХІ. 7. Остр. ев.

ИЗВЧАТИ, ИЗЧАЮ — ἐκδιδάξειν, поучать: — Мареол.
изоучаетъ ны (ἐκδιδάξειν ἥρμας). Панд. Ант. ΧΙ в. 34.

ИЗВЧИТИ, ИЗВЧЮ — выучить: — Ремества изоучити.
Жит. Θεο. Ст. 100. Изучисте словеса клижная, яке
суть сладка слышати крестіаномъ. Грам. патр. Ант.
1394 г. И коли то изучятъ, можетъ послѣ того про-
учивая и конархати и чести всѣкыя книги. Посл.
Нові. арх. Гени. м. Сим. 1496—1504 г.

— научить: — Изоучены брани (δεδιδχγμένοι πόλεμον).

Пъс. Пъс. по сп. XVI в. (Оп. І. 198).

ИЗЪ (предл. треб. род. пад.) — ἐκ, ех, изъ: — И се мжъ
из народа възъяти гли. Лук. ІХ. 38. Остр. ев. Възиде

1083

ИЗЪ — ИЗЪ

же Иосифъ отъ Галилеа из градъ Назареьска. Лук. II. 4. т. ж. Из нея же прозабе начатъкъ живота. Мин. 1096 г. (сент.) 58. Изъ неподъве. т. ж. 58. Тѣм же и из Руси можетъ ити в Болгары..., изъ Варагъ до Рима. Пов. вр. л. 66ед. Не дадаху вѣтѣсти из города. т. ж. 6505 г. Шлагъ приде из Володимер. Поуч. Влад. Мон. Из бъчькъ гвозды вънпмаша. Новъ. I л. 6712 г. — Изъ рѣки — по желанію: — И въда имъ Стобълка и свокю роукою. Новъ. I л. 6650 г. Пасадили себѣ князя Александра изъ Литовскія рукы. т. ж. 6839 г. (по Ак. сп.).

— отъ: — Изъ юности мокѣя. Лук. XVIII. 21. Остр. ев. Из утра. Юр. ев. п. 1119 г. Из млада прилежахоу сѣхъ книгъ. Сб. 1076 г. Бѣ бо из давьна заветъ-шавъ (ěx тов̧ ҳрónου, ex tempore). Пат. Син. ХІ в. 199. Изъ юна. Гр. Наз. ХІ в. 210. Иже ласкъдъ бхдѣть из дѣьтска (ěx παλδόθεν). Панд. Ант. ХІ в. л. 207. Из младъ ногтіи шчеста. Никиф. м. посл. Влад. Мон. Изъ давна желю си имамъ (iamdiu). Жит. Порф. 100. Мин. Чет. февр. 324.

— противъ: — Княгини моя подѣлить... сыновъ моихъ: которому что дастъ, то тому и есть; а дѣти мои изъ ее воли не вымутъ: Дух. Дм. Ив. 1389 г.

— по причинѣ, вслѣдствіе: — Ино бы из того ничего не было. Новъ. I л. 6920 г. (по Ак. сп.).

— изъ за, для, ради: — Иковъ работа оу оуя своего изо тшере его изъ меньшѣ лѣ. лѣ..., а изъ другоѣ, реклѣ ему (работати) другую. лѣ. лѣ; шнъ же работа другую. лѣ. лѣть изъ Рахили. Сл. Фил. 986 г. Изо оця. Мин. май XIII в. 32. А инъхъ Половчи побіша не кона, а иного ис порта. Новъ. I л. 6732 г. И даляхъ оціи и мѣри дѣ своє одрѣнь ис хлѣба гостьмъ. т. ж. 6738 г.

Предл. изъ обыкновенно писался слитно съ слѣдующимъ за нимъ словомъ; смотря по тому, какою буквою начиналось это слово, измѣнялось написаніе предлога:

1) из передъ гласными и согласными острыми: — Изымъ прѣѣе брѣвно из очесе твоего. Мө. VII. 5. Остр. ев. Из молода. Нест. Жит. Θεοδ. 1.

2) изд передъ р: — Изымъ изд рова. Мин. 1096 г. (сент.) 59. Издроучь поразившіи (àπò χειρός). Ефρ. Крм. Вас. 8.

3) иж передъ н: — Иж него. Сб. 1076 г. Иж неа же проде престоуплѣник. Мин. 1097 г. 114.

4) ижд = ижг = ижч передъ ж, при чемъ ж пропадаетъ (только въ сложныхъ словахъ): — Ижденете отъ града въ градъ. Мө. XXIII. 34. Остр. ев. Иждивъши свок вьсе. Мр. V. 26. т. ж. Ижченоуть. Мө. V. 11. Четвероев. 1144 г. Ижчывши все свое. Мр. V. 26. т. ж. Ижги(ли)ъ еси (по др. сп.: иждилільъ). Мин. 1096 г. (сент.) 133. Роуцѣ же иждагаемѣ. Мин. 1096 г. (окт.) 40.

5) иждъ = ижде = иже (только въ сочетаніи „инджекони“): — Проропи въ истипоу иждекони видащей нарицаахѣса (àπ' àρχης). Иппол. Антихр. 2. Ижекони

1084

льстьцъ. т. ж. 14. Иждеконьнааго очъства искоуще. Ю. екз. Бог. 260.

6) ишт = ищ передъ ч, при чемъ ч пропадаетъ: — И Дха Стааго испълниться ще и-црѣва мѣре свокѣя. Лук. I. 15. Остр. ев. Пцадіта ехиднова. Мө. III. 7. т. ж. И-црѣва своего принесъши (по др. сп.: и-церева). Мин. 1096 г. (сент.) 55. Яко и-црътога и-церева твоего женихъ проиде слово. Мин. 1097 г. 38. Ицезноуть. Ю. екз. Бог. 349.

7) ис передъ согласными тупыми: — Изъѣзъ Петръ ис корабла. Мө. XVI. 29. Остр. ев. Ис тебе бо изидеть ніка. Мө. II. 6. т. ж. Болеславъ же побѣже ис Кѣева. Пов. ор. л. 6526 г. Высѣкоша Весслава ис поруба. т. ж. 6576 г. Ис Церьнигова. Новъ. I л. 6705 г.

8) и передъ ж, з, с, ц, ч, ш, щ: — Къвълъ прозабѣшь и-црѣва чвѣть. Мин. 1096 г. (сент.) 59. Ицѣлкню не быви. Ефр. Крм. Ант. 5. И-своего города. Р. Прав. Др. (по Син. сп.). И-Смолиньска идохъ. Володимерю. Поуч. Влад. Мон. Приде Гюрги кнѣз п-Суждала. Новъ. I л. 6647 г. И-заморыя шли. т. ж. 6650 г. Ижьжеть мя любы твоя. Жит. Андр. Юр. VI. 29.

9) изо передъ гласными о, и, а также передъ словами, начинающимися съ нѣсколькихъ согласныхъ: — Вынкнувшись змила изо лба. Пов. вр. л. 6420 г. (по Ак. сп.). Изовну желѣзы поковани были тверде. Дан. ил. 22. Изоострился на поганыя. Ип. л. 6760 г. Выѣха же Андрѣи изо Опавы. т. ж. 6762 г. Поѣхаше изо Пскова въ Новгородъ. Псков. I л. 6831 г. Изо всея земли. т. ж. 6831 г. Рать всю изоимаша. т. ж. 6943 г.

10) изъы, передъ гласною и: — А изъ Бѣжиць ти люди не выводити въ свою волость, ни изы инои волости Новгородьскои. Дог. ир. Новъ. съ Ал. Мих. 1325—1326 г.

— Ср. Лит. isz; Др.-Ирл. es, ess, Лат. ex; Гр. ἐχ, ἐξ.

ИЗЪВА — см. ИЗВА.

ИЗЪВДАТИ — см. ИЗЪДАТИ.

ИЗЪВДЕНИНА — см. ИЗЪДЕНИНА.

ИЗЪВДЬ — см. ИЗЪДЬ.

ИЗЪВЗА: — Толко христіяномъ по всѣмъ волостямъ и пригородомъ убытковъ и изъѣжи полно. Псков. I л. 6979 г.

ИЗЪВЖДЕНИК: — Святославу же не вѣдущю о изъ-ѣжденьи Изяславли. Ип. л. 6668 г.

ИЗЪВЗДЭ: — Бха на нь изъѣздомъ... Святославъ и въѣха в Кыевѣ. Лавр. л. 6683 г. Князь же Всеволодъ изъѣздомъ Бха к Торъку, и приѣхавъ стоя около города мѣсяцъ. т. ж. 6690 г. Онъ же совокупся и гна изъѣздомъ г Кыеву, и выгна Всеволода Чермнаго ис Кѣева. т. ж. 6715 г.

ИЗЪВСТИ — см. ИЗЪСТИ.

ИЗЪВХАТИ, ИЗЪВДЭ — захватить: — Идоховѣ... к Мѣнскѣ, изъѣхахѣ городъ, и не вставихѣ оу него ни челадина, ни скотины. Поуч. Влад. Мон. Изъѣхаша Литва безбожная Пльсковъ. Новъ. I л. 6721 г. Изъ-ѣханъ бысть безаконнымъ Бурондаемъ. Ип. л. 6745 г. Изъ-ѣхаша Нѣмці Ладогоу. Новъ. I л. 6821 г.

1085

ИЗЪ — ИИС

— выхать: — Изъихаша в насадехъ безъ вѣсти в Заволочькую землю. Нов. І л. 6925 г. (по Арх. сп.).

— найдти: — Въ томъ ихъ селѣ у Бориса и Глѣба на Старомъ Холопѣь изъѣхали торгъ силонъ и въ кобакѣхъ питье. Тамож. Весвѣ. гр. 1563 г.

изъявленик: — Учениемъ болѣшнѣмъ наоучень Бѣю изъявленню. Мин. 1096 г. (окт.) 52.

изъясачитися: — И услышавше воеводы... и изъясачившеся, и попдоша на нихъ, и начаша съ Нѣмцы битися. Псков. І л. 7010 г.

изъяснити, изъясню: — Изъясни же бѣгочьстві заповѣди. Мин. 1096 г. (окт.) 122. Разумна ученыя не изъяснивше. Паис. сб. 72.

изъясновати, изъяснѣю: — Бѣствѣнію же бѣгость изъяснова кго (всещедраго Вѣдкѣ) и бѣдть. Мин. 1096 г. (окт.) 73.

изъяснити — изъяшнити, изъяснію: — Изъяшнають. Аван. Алекс. Сл. на Аріан. 21. Изъашнаєть. Діон. Ар. XVII в.

изъясти, изъямь — ёєвієн: — А борошна колько могоуть изъясти. Р. Прав. Яр. (по Ак. сп.). И изъядодаша зляя взором и либивыя телесы (кравы) ў кравъ образомъ избранных (хатєфагов, devorarunt). Быт. ХІІ. 3 по сп. XVI в.—. См. изъсти.

изъятовати — см. изъатовати.

изъяшнити — см. изъяснити.

изъященик: — С. изъящнена юлочу покажеть (ёя аієргія, ex serenitate). Гр. Нис. о Мел. Мин. Чет. феєр. 123.

изъ — см. изъ.

изъімала — см. измаала.

изъімати — см. изимати.

изъіначивати, изъіночити — см. изин...

изъіскати — см. изискати.

изъдати — изъїдати, изъїдаю — ёєвієн: — Иже изъдажть домъ вѣдовиць (хатєєвіюсі). Лук. XX. 47. Остр. ев. Никъто же плода не изъїждь (фагові). Мр. ХІ. 14. Юр. ев. п. 1119 г. На четыри дьни одинною просфороу изъїдааше (ёєвієн). Пат. Син. ХІ в. 53. Не можахоу пси изъїдати чѣвкѣ. Нов. І л. 6723 г. Мъртвіцца... ў пьсъ изедақмъ. т. ж. 6738 г. Молеве ризы изъїдають. Сл. Дан. Зат.

изъїденина: — Аще звѣремъ изъїдено боудеть, приведеть кго на изъїденино (ёі тѣнъ зѣрах, ad bestiam; въ нов. — звѣроладино). Крм. Зак. Мойс. (Иск. XXII. 13).

изъїдъ — изъїдъ: — Быти на їзѣдь выємъ. Гр. Наз. ХІ в. 205. И тако пометаша головы и рукы исцомъ на изъїдъ, тако попдоша прочь. Лавр. л. 6791 г.

изъєркъіи — голубой, бирюзовый: — Вироулишнъ изъєкъ ровбо екъсть (γλαυχίζων). Изъ. 1073 г. 154. Есть нѣкто изъєкър и смаглъ. т. ж. 230. Вителиосъ бѣ изъєкър (γλαυχός). Ю. Мал. Хрон. Мншга различіа очима бывай, овѣ бо бываете изъєкры, а дроузѣи пропелесѣ, а дроузѣ чрынѣ. Ю. екз. Шест. (В.). — Ср. изєкръіи, зєкръіи, зєкръіи, зєркъіи.

изъсти, изъмь: — Звѣръ изъѣмъ его (Эпгрибρωτος γέγον, a bestia devoratus fuit). Бтм. XLIV. 28 по сп. XIV в. Изъѣсте. Ис. XXIX. 28 (Оп. І. 93). И имѣтся седмъ женъ по чѣлѣ седнѣ, гіюша: хѣбѣ наше да изъмь, и въ ризы нѣя да ся одежемъ. Ис. 83 (Упър.). Изъѣжь еже дамъ тѣбѣ (фаге). Іез. ІІ. 8 (Упър.). Да изъїдать и пътишти оръли. Изъ. 1073 г. 156. — См. изъисти, изъясти.

изъавнѣти, изъавнѣ — прорасти: — Сѣмя изябнеть (βλαστάγη). Мр. IV. 27. Ев. 1164 г. (В.).

— Бяше плѣть кго изябла. Жит. Ниф. XIII в. 108.

изъати, изъмъ — вынимать: — Изъми прывѣе брьвоно из очесе твоіго, тогда оузьриши изати сжѣць из очесе брата твоіго (ξεχαλε, έχαλειν). Μθ. VII. 5. Остр. ев. Вѣсакѣ розгъ о мѣнѣ не твораціжі плода изъметъ ек. Ю. XV. 2. т. ж. Възьмъ кивотъ законьныі и кже въ фемъ и въкопанъ въ каамѣкъ, гла- гола...: кивота же сего нійто же не изъметъ. Изъ. 1073 г. 258. Сеи ношти дшою твоі измоуть ис тебе. Панд. Ант. ХІ в. Да постыда(тьса) и посрамляются, ищюще дшіа мокія, (хотаще) изати ю. Нест. Бор. Гл. 25. Иже изъ ада изметъ падъшаго ранами. Кир. Тур. о черн. чин. 110. Изати мечь. Нов. І л.

— Измѣть нозѣ твоі ў поплѣзеніа. Никиф. м. Посл. Влад. Мон.

— взять: — Изяста і въ ризы своя (γράχν, sustulerunt). Лев. Х. 5 по сп. XIV в. Иза руку білънаго Бориса. Нест. Бор. Гл. 45.

изъатовати — изъатовати, изъатю — вынимать: — Изъятовати десное око (ёєоръєсєвѣаті). Георг. Ам.

изъяшнити — см. изъяснити.

изащитися: — Врага борителѣ низверглъ еси изящився пресвѣтьло. Мин. Празд. ХІІ в. аві. 5 (В.).

изъащныі — изачьныі — ἀρίστος, лучшій: — Изашьное моужество. Мин. 1097 г. 155. Сжроуга изашьны вещи. Мин. Пут. ХІ в. 11. Яко изаштьна сежтва въ айлѣхъ (по сп. ХІІ в.: знаменита). т. ж. 75. Чинъ изашьнъ (τάξις ἀρίστη,ordo optimus). Еφρ. Крм. Трул. 1. Въ мѣтѣ Бѣгии показа намъ изашьнѣж пользѣ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Даръ кдинъ Бѣй и изаштьнъ (εξαρίστον). т. ж. Бѣдете ми людик изашьни црфское сціник. т. ж. Не изящное нрава. Полик. Посл. Изашенъ воинъ. Прол. XIII в. 271. Отъ древле бывшихъ изящена (árístw). Георг. Ам. 95. Изящнѣй его (игумена Сергия) послушникъ инокъ Пересвѣтъ. Пов. о Кулик. б. Устроить изъ великихъ отцовъ детейъ изячныхъ молотцовъ. Никон. л. 7060 г. (VII. 143).

изашьныствик — praestantia: — Паче слова изящьныстѣе его. Георг. Ам. XV в. (В.).

изашьство: — Сіи дьявольская начинанія, сіи точныхъ тѣбѣ изящѣства. Сим. поса. Полик. 1225 г.

ииосъ наввинъ — книга изъ числа книгъ Ветхаго Завѣта.

ииосъ сираховъ — исъсъ сираховичъ — книга изъ числа книгъ Новаго закона (отъ Апост. запов.).

ииосъ смармиотри — книга изъ числа книгъ Новаго закона (отъ Апост. запов.).

1086

1087

ИКА — ИКЪ

**ИКАЕКъ** — тіз: — Шабане и вса земля скважъніата късть и върътпъва, тако искакъ жилъи имоущи (ώσπερ τινάξ φλέβαξ ἔχουσα). Ιο. екз. Бог. 155.

**ИКЕРЕМЕНЬ:** — Тамо есть икремемъ саран поставленъ, не доходя юрдана ръки съ пять верстъ. Пин. Пут. 1392 г.

**ИКЛИСИА** — ἐκκλησία: — П постави имъ старѣшпину, ти тако щде въ свою кафоликанп иклинша. Нест. Бор. Гл. 40.

**ИКОНА** — εἰκών: — Порази (камъыкъ) иконоу (εἰκόνα). Изб. 1073 г. 162 (Дан. II. 34). Твоен иккнѣ покланаемъса, Хс. Мин. 1096 г. (окт.) 31. Писання чьствынъих пкнот (εἰκόνων, imaginum). Ефър. Крм. Трул. 82. Володимъ же по семъ поемъ цріо (царпцю), и Настаса, и попы Корсуньски с мощми стго Климента и Фифа оученка его, попма съсуды црквныя, иконъ на бѣнсе себѣ. Пов. ер. л. 6496 г. Помолился, глаголя, зря на пкону, на Владычнѣ образъ. Новъ. І л. 6523 г. (по Ак. сп.). Спце же моласа етъи Глѣбъ и въставъ щ земла, іде ко иконѣ стѣя Бця и ту падъ покописна съ слезами и цѣловавъ образъ етѣя Бця. Нест. Бор. Гл. 15. Стюю трапезоу дрѣвано соющо и чѣнныя кртъи и иконъ чѣнъыхъ, аще ветхъ боудоутъ постравати, а не щврѣщи. Прав. Ю. митр. О иконахъ: се же есть о образъѣхъ. Ю. екз. Бог. 301. Чтенне о иконахъ. Уст. ХІІ в. 64. Иконоу погребли бахоу съ мертвецемъ... и не повелѣ възгребати. Вопр. Кир. Въ клѣти пконъ държати. Вопр. Сав. Іде мюро щ иконы по. бі. динъ, наіде д. воцанници. Новъ. І л. 6751 г. Баше бо икона Га нашего Ис Ха. Жит. Ниф. ХІІІ в. Или что в законѣ пхъ, иконы и кнгъ, юли иное что, по чему Бога молятъ, того да не емлють, ні издерутъ, ні испортятъ. Яра. Мен. Тем. 1267 г. А се далъ есмь сыну своему князю Дмитрию и икону святых Олександръ, челю золоту великую врану съ крестомъ золотымъ. Дух. Ив. Ив. д. 1359 г. Сыну мемуем старшему князю Василью икона Парамишна дѣла. Дух. Дм. Ив. 1389 г. Благословилъ есми свои дочерѣ Ульянь пкону Благовѣщеніе Пресвятѣи Богородицы на золотѣ, да другую пкону... складную воротную на Дванадесять празниковъ серебромъ обложена. Дух. Леонн. Дм. XVI в. — Иконы въ битвѣ; см. объ этомъ, въ примѣч. Дюканжа къ Вльгардуреню (Duc. Villehard. CXIX, стр. 311, 313) — ансопе; см. также Suicceri, I. 1019. — См. ИЕВНА.

**ИКОНИКЪ** — см. ИКОНИЕКЪ.

**ИКОНИОНЪ** — см. ИЕЪЛПИНАНЬ.

**ИКОНОВОРЬЦЪ** — εἰκονομίζοντας: — Иконоборца, тако лаю- нце щголанцѣ. Мин. 1096 г. (окт.) 31. При Костантинѣ иконоборці (царн). Пов. ер. л. 6573 г. Иконоборць ересь. Жит. Θεοд. Ст. 84.

**ИКОНОМИТА** — εἰκονομίζει: — Икономина. Апост. поса. по сп. 1220 г. (Оп. II. I. 150).

**ИКОНОМТЪ** — εἰκονομίζοντας: — Икономъ поставити (εἰκονόμος). Ефър. Крм. 2. Ник. 11. Достошь всакон цркви ейна имоущи и иконома имѣти (εἰκονόμον). т. ж.

Халк. 26. И се въниде икономъ, гла блађеномоу: тако въ оутри дѣнъ не имамъ коупити, жке на тадъ братии и на иноу потребоу. Нест. Жит. Θεοд. 16. Азъ грѣш- ныи Θеодоръ напахъ еўа. се... при Курпачѣ игоу- менѣ и Савѣ икономѣ. Юр. ев. п. 1119 г. запис. На иконома и на келаря нападающа. Кир. Тур. о черн. чин. 108. Въ ма(на)стырѣхъ хоцемъ иконома. Уст. п. 1193 г. 225.

**ИКОНОМЬСКІЙІ** — прил. отъ сл. икономъ: — Швому же икономьскок пма носити, швому(у) же подъико- номъмь. Жит. Θεοд. Ст. 79.

**ИКОНЬНИКЪ** = ИКОНИКЪ — ζωγράφος: — Вдаша сре- бро нѣкоемъ знаемъ иконнику (ζωγράφω). Александр. 23. Старецъ Митрофанъ иконникъ. Прав. гр. Сим. мон. 1462—1464 г. В манастырь Живоначалны Троицы принесли образъ новои написанъ Живоначалны Троица з дѣянѣемъ, а писалъ иконникъ Никфоръ діяконъ Грабленои. Новъ. ІІ л. 7076 г. И с собою иконники и мраморники из Царяграда приведъ и великую церковъ созда. Никон. л. 6712 г. (II. 282).

**ИКОНЬНЬІІ** — прил. отъ сл. икона: — Иконнои круты серебра много помаша. Новъ. І л. 6880 г. (по Ак. сп.). иконьны ратникъ — иконоборецъ: — На иконьныя ратники. Изб. 1073 г. (В.).

**ИСОСЬ** — ὁιος — одно пзъ богослужебныхъ пѣсно- пѣнній: — Ἰκο. пō. углени ми тā. Мин. 1096 г. (сент.) 1. Кондакъ и икосъ. Парем. 1271 г. (М.).

**ИЕРА** — ова piscium (М.): — Въ чистою недѣлю достопить медъ ясти прѣсенъи, и квасъ житнѣй, а пкра по все говѣныкъ бѣццемъ. Вопр. Кир. Примъ пкруо иде къ свѣтломоу источникоу омыти нкроу. Александр. II. Гороѣ с таглы, икра, меч. Дуб. сб. XVI в. Уст. пост. 114. А котороп Бѣлозерецъ городскои человѣкъ купитъ себѣ на лавку медъ, пли икру, пли рыбу. Тамож. Бълоз. гр. 1497 г. — Прус. усегой, Лтш. ikrs.

**ИЕРА** — лѣдна: — Всеволоду пришедшу ко Оцѣ и ставшу ту, не изъ бо бѣ прести еа... икры по не идаху... и на 3-и (день) персиде по леду. Воскр. л. 6715 г. (по Арх. сп.). — См. КРА.

**ИЕТЕРЬ** — ἔχτερος: — Поразихъ вы иктеремъ и ражд- женнемъ и ослаблѣннемъ (ἐπάτιχθύ ὕρδας ἐν ἰχτέφω). Гр. Наз. ХІ в. 313.

**ИЕВНА** — εἰκών, икона, изображеніе: — Прѣ оучини пкнвн... ствю Бцю, потом колоколь. Ев. Папт. ХІІІв. Иконоу пхъ оунчыжинш. Псалт. толк. ХІІв. пс. LXXII. 20. (В.). И тѣи есть истинны ико- никъ царское и княжское икоуны. Никиф. м. Поса. Влад. Мон. 75. Иконоу въдрођити. Жит. Θεοд. Ст. 104. Икоуна истинъ видѣник. т. ж. 110. — См. ИКОНА.

**ИЕВНЬНИКЪ** — εἰκονομίζοντας, вѣрное изображеніе подапинни- ка, снимокъ: — Тѣи есть истинны икоунникъ царскѣе и княжское икоуны. Никиф. м. Поса. Влад. Мон. 75.

**ИКЪ** — названіе буквы п: — У женскаго пмени въ прилученіихъ поставляю ю, а не икъ. Алф. XVII в. (Калайд. 207).

1088

1089

ИКЪ — ИЛИ

1090

ИКЪЛЪПИНАНЬ: — Зелки ксть пконюнъ, яко же и
масо ксть икълишнаъ; ип белена никто же оумъ ишъ
не зобле, ни пъса коусить. Изб. 1073 г. 135.

ИКЪТО—Т:.—Икъто пъз тазъна гръма. Гр. Наз. ХІ в. 259.

ИЛЕМЪ — ulmus: — Ини же мохъ, и сосну, и илемъ,
и кору линоюу, и япъет ядаху. Никон. л. 6738 г.

— Др.-в.-Н. elm; Англ. elm-tree; Йъм. Ulme; Лат. ulmus; D.-C. àlmr.

ИЛЬ — если, если же: — Но рци емоу тако: поиди на
сводъ, гдѣ еси взялъ; или не попдеть, то пороучника
за пять дніи. Р. Прав. Др. (по Ак. сп.). Аче же и
кръвавъ придеть, или боудеть самъ почалъ, а вы-
стоупать послосуен, то то юмоу за платежь, щже и
били. т. ж. (по Син. сп.). Или (по др. сп. — аще ли) не
боудеть на немъ знаменія, то привести юмоу видокъ
слово противу слова. т. ж. (по Син. сп.). Или (по др.-
сп. — оже) пхьнеть мужь моужа... Г' гръвны про-
даже. т. ж. (по Син. сп.). Или смердъ оумоучать, а
безъ княжа слова, за обиду 3 гривны. т. ж. (по Ак.
сп.). Или Немъчыскъ гость иметь са бити межю со-
бою..., князю то не надобе. Смол. 1229 г. 2-ой сп.
Или кто выйбнеть око чѣлъкоу..., или чѣлъкъ чѣлъка
дѣрвъвъмь оударить..., или чѣлъкъ ранить. Смол. гг.
1230 г. Въядалите ми Онанью посадника, или не вы-
ладите, тазъ вамъ не кнъзь. Нов. І л. 6763 г. Или кто
почнеть са запирати того, тъ станею предъ
Бъмь. Рукоп. Клим. д. 1270 г. А сватому Николѣй да-
дуть 30 бълъ на темъяни; или черньци восхотятъ,
то же дадутъ. Дух. Арт. Черн. ок. 1350 г. Или бы не
отъ книжнаго писанія глаголали. Грам. патр. Ант.
1394 г. А жена моя, оже всѣдитъ въ животъ моемъ,
ино осподарына животу моему, или пондеть за мужъ,
ино си надѣлка десять рублеп. Дух. Ост. ок. 1396 г.
А будетъ у моси жены сынъ, ино моимъ дѣтямъ жи-
вотъ мои... на полъ; или будетъ дчи, ино выдасть ю
братъ Федоръ по силѣ. т. ж. Или князь великий
Борисъ Олександровичъ того не похочетъ, ино Вели-
кому Новгороду на Павла не помолвить. Дов. ур. Новг.
1426—1461 г. Или будетъ миръ не любъ, сослався
и грамоты отославъ, а после грамотъ мѣсяць не вос-
ватися. Дов. ур. Новг. со Свидри. 1431 г. Аще права
есть вѣра твоя, добрѣ клятся, или не права и раз-
вращена, судить Богъ (εἰ δέ). Георг. Ам. 220.

— не... ли, несужели: — Или подобасть (εἰ ὁρείλει, de-
det ne). Ефър. Крм. Тим. 2. Μὴ же чьто ти са мѣннымъ?
или ничьто же, рече (ἐρεῖς δέ τι σοι δοχοῦνεν; ἤ οὐδὲν
ἔρη). Гр. Наз. ХІ в. 64. Онъ же отъвѣра, тако азъ
есьмъ князь, то или мнѣ не отъврѣзえши. Нест. Жит.
Өсод. 13. Или въы не вѣсте, тако азъ минъ ксьмъ. Нест.
Бор. Гл. 18.

— нежели: — И оуне жити въ земли поустъ, или съ
женою газычною и которивоюю. Изб. 1073 г. Жити
съ львъми и съ змькьми изволи, илі жити съ женою
зъюю. т. ж. Лоуче ксть побѣженою бъыти добрѣ, или
побѣжати с неправдою. Никон. Панд. са. 6.

— или: — Иже любить снъ или дъщере паче Мене,

пъсть Мене достопитъ (δον ἤ θυγατέρχ). Мъ. Х. 37.
Остр. св. Оже придеть кръвавъ моуже на дворъ или
синь... Р. Прав. (по Син. сп.). Миллашше, како или
кълъмъ образомъ погубити й. Нест. Бор. Гл. 16.

— Оташа полонъ весь, а княжиць ючче или боле й. Новъ.
І л. 6753 г.

или — или — η — η: — Никъин же рабъ не можешь дѣшьма господинома работати: или бо юдиного възненавидить, а дроугааго възлюбить, или юдиного дръжиться, а о дроузьмь небрѣшь въчѣнеть. Лук. XVI. 13. Остр. св. Или сътворите дрѣво добро, и падот, его добръ, или сътворите дрѣво зъюло, и падот его зъятъ. Мъ. ХІІ. 33. т. ж. Крестъ посѣккѣ, или на стѣнахъ рѣжють, скотъ илі пъсъ..., пли поткъ без великъ поужи въведеть, или ино что неподобно подѣкъ. Церк. Уст. Вад. (по Син. сп.). Аще кътю върънѣ, бѣситься, или подобасть припмати стѣяхъ таинъ, или ип (εἰ — ἦ) Ефър. Крм. 210. Или быша, или ни (εἶτε καὶ γεγονσιχν εἶτε καὶ μή). т. ж. Труа. 33. Нъ или могу вса испонвѣ(да)ти, или сказати творимаи ту чюдеса. Як. Бор. Гл. 106. Гиупа юму: тѣ, о вѣдко, преданнъ ксьмъ бѣлмъ ойцмъ твоимъ в рукъ твонъ; Idem p[.n]c et tobo[]o iu] k[.d]nii. Нест. Бор. Гл. 18. Даже кътю запъртить или тову дань и(ли) се блюдо. Грам. 1130 г. Земли же сгрѣшивши кото-
рон любо, казнить Бѣ смртъю, или гладомъ, или наве-
денпемь поганъзѣхъ, или ведромъ, или дъждемъ сил-
нѣмь, или казньми инѣми. Новъ. І л. 6746 г. А хотя
кто что вынеслъ или на поле, или на огороды, или
въ греблю, или в лодьи, или в учаны, то все пламе-
немь взялость. т. ж. 6848 г. (по Арх. сп.).

или при отрицаніи — ни: — Правъ ли будетъ, вновать
ли волостноі человѣкъ, п волостели мон и п хъ тіуны
знаютъ своего человѣка..., а пгуменъ не ветупається,
или пхъ приказщикъ, въ волостного человѣка. Жал.
ур. Може. кн. Ив. Андр. Тр. мон. 1443 г.

ли — или: — Къто стыр: съ ли, или родитела иго.
Іо. ІХ. 2. Остр. ев. Что боле ксть: даръ ли, пли
шлатьр. Мъ. XXIII. 19. Ев. 1307 г. (Мат. Буса. 32).
Горить ли, или не горить (ardet an non ardet, ἀπτεῖ ἤ
ού). Пат. Син. ХІ в. 131. И крестъ цѣлова князь, а
Новгороди к нему:... Новгородомъ не искати иного
князя, животъ ли, или смерть Новогородцемъ съ кня-
земъ Андрѣемъ. Новъ. І л. 6792 г. (по Акад. сп.). Коя
вѣра лучші, наша ли, или ваша. т. ж. 6856 г. (по
Арх. сп.).

любо — или: — Любо добрѣ, или ипако (sive bene, sive aliter, εἶτε — καὶ ὡς). Пат. Син. ХІ в. 202. Оубѣть
моужь моужа, то мьстить братоу брата, или сынови
отца, любо отцю сына, или братоучадоу, любо сестри-
ноу сынови. Р. Прав. (по Ак. сп.). Вирникоу взяти
7 вѣдоръ солодоу на недѣлю, тъ же овенъ, любо по-
лотъ, или (= любо) двѣ ногатѣ. т. ж. Любо и бити
розвазавше, или (= любо) взати гръвна кунъ за соромъ.
Р. Прав. Вад. Мон. (по Син. сп.).

— См. а или.

ИЛИАКБ — ἥλιακός: — Видѣкъ помостъ, сже есть

69

1091

ИЛИ — ИМЕ

пилакъ хлѣвны тоғ... п дѣтище стояць на пиланъ, вже и хотя спастися съ иліака (глуххон, in solario; на верху). Жит. Еuth. 24. Мин. Чет. апр. 110.

**ИЛИИНО ОВАВЛЕНИЕ:** — княга изъ чпсла ложныхъ (отъ Апост. заповѣд.): — Никто же съскровьныхъхъ... Илино обавление. Изъ. 1073 г. 254. Ильинно обавленіе, спрѣччь откровеніе. Сказ. о кни. истин. и ложи.

**ИЛИЕТОРЬ** — ηλεκτρος: — Запона, яко же иликторъ свѣтла. Жит. Андр. Юр. VII. 38.

**ИЛИНГ** — Еллипъ, "Еллгн: — Гють бо Илине. Изъ. 1073 г. 250."

**ИЛОВЬИ** — прил. отъ сл. пѣлъ: — Да съ творимъ илова лаина (πλίνθους; въ др. сп. — плаова и лаина; плинфы; плинноы). Быт. ХІ. 3 по сл. XIV в. Быша пмъ илова въ камень (πλίνθος, lateres; въ др. сп. плинфы). т. ж. ХІ. 3. Истаю лаина иловая (ή πλίνθος). Ис. XXIV. 23 по сл. XV в. (В).

**ИЛЪ** — глина, дюς (если отъ дѣло пломъ (по др. сп.: въ льмъ?). Исх. XXIII. 5 по сл. XVIIв. (В). Лаина бо и илъ ничьто же бѣше пмъ безоумия дѣла (ππλάσ, lutum). Гр. Наз. ХІ в. 25.

**ИЛЬМЪ** = ИЛЕМЪ — прил. отъ сл. илемъ: — Ини же мѣхъ гдѣахо, ушь, сосноу, короу линовоу и лпсть ильмъ (по др. сп.: илемъ). Нов. Iл. 6738 г.

**ИМАНИК** — prehensio: — Ни чашею бо моря росчер-
патп, ни нашимъ иманіемъ твоего дому истощити.
Сл. Дан. Зат.

— сборъ, жатва: — Наче иманія винного (ή τρύγητος,
vindemia). Суд. VIII. 2. по сл. XIV в.

— захватъ: — Насильное яманье. Насц. сб. 179. Пр. Соб.

— требованіе (Мурз.): — А которомъ чѣкъ на комъ бѣ-
детъ иманіе по записіи. Псков. судн. грам.

— имущество: — Погыбоша иманіа (въ нов. — сокро-
вища; θησιορούς). Ιοιλ. I. 17 (Упур.).

**ИМАРМЕНИЯ** = ИМАРЪМЕНИЯ — εἰμαρρένη: — Часть, и (и)марменню, и родословью (τόχην καὶ εἰμαρρένην καὶ γενεκολογίαν, fortunam ac fatum et genealogiam). Никон. Панд. са. 47 (Трул. 61). Имарменн. Криз. Ерус. ХІІв. (Оп. II. 2. 58). Имаръменю же ноуженію, сияр рекша. Георг. Ам. 49.

**ИМАТИ** — ИМАЮ и КМЛЮ — брать: — Дѣй кмѣсть и (λαμβάνει). Лук. ΙΧ. 39. Остр. св. Что взласта пли чѣ пмала по ротѣ. Пис. Влад. Мон. Имаху дань Варлази изъ заморыя на Чюди. Пов. вр. л. 6367 г. Аже кто много реза пмалъ, то томоу не имати. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). А таньи посѣловъ не имати. Псков. судн. грам. Не смла шброкъ. т. ж. А дѣдъ имати на г. верѣстѣ денга. т. ж. Иманое назадъ, отдати съ обѣ половны. Дол. гр. Нов. съ в. к. Ив. Вас. 1456 г. А онъ у васт. веситъ пошлины имать тіну своему. Ввокн. гр. Протас. 1508 г. Что есми по два лѣта съ тон земли хлѣбъ ималъ п въ водѣ рыбы ловили. Псков. Iл. 6973 г. — Вѣрв имати — πιστεύειν: — Словацки словесе мокго п вѣрх кмлан посълавъ шлоуоумоу Ма имать живота вѣчнаго. Io. V. 24. Остр. св. — Миръ

имати — заключать миръ: — Послаше Новгородъ
Юрья и Якима къ князю къ Миханѣ на Тѣръ, а
велѣлъ миръ имати на семъ. Дол. гр. Нов. съ Мих.
Тв. 1375 г. Новгородци имали миръ въ первое роз-
ратье со Псковичи съ одного. Псков. Iл. 6918 г.

— брать въ долгъ, запнать: — Оу людени Оуласью кунъ не имати на тую землю. Закладн. Вл. Степ. 1349 г.

— захватывать: — Варвари же имавшіе г (συλλαβόμενα ὀτούς). Панд. Ант. ХІв. (Амф.). По сего речи кмлю та. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). А гдѣ будетъ князь Миханьо вослалъ въ нашю отчину въ великое княжене намѣстники или волостели, и тыхъ ны солати доловъ, а не погѣдутъ, и намъ ихъ имати, а то отъ насъ не въ измѣну. Дог. гр. Дм. Ив. 1372 г. А кто почетъ иматъ свосго псца въ своемъ сребрѣ до за- рока, ино ему гостинца не вза. Псков. судн. грам. 13.

— какъ вспомогат. глаг. для образования будущаго вре-
менн: — Тогда гродъ нашъ Галичъ, п съ тою воло-
стою, што къ нему прислуhashъ, ... у тыхъ 4 тися-
чахъ заставити имасье. Закладн. Полиск. к. Влад.
1388 г. А они имають держати такъ долго, доколя
имъ тыхъ 4 тисячи рубліи исполна не отданы. т. ж.
Петръ воевода Молдавскіи... позычилъ намъ 4 ти-
сячѣ рубліи... , ихже ждати. пмасть намъ отъ тыхъ
масопустъ за 3 лѣта. т. ж. Тогда тыи имають предъ
ними голдовати, слюбити тако, яко и мы слюбили и
голдовали предъ нашимъ господаремъ кролемъ съ
нашимъ господаремъ, безъ лсти и безъ хитрости.
Пор. гр. Молд. б. 1395 г. Панъ Клюсъ имаетъ того...
села уживати. Купч. 1400 г.

— См. КМАТИ.

**ИМАТИЗМА** = ИМАТИЗМЪ: — И о пматизмѣ мокьме меташа жребиця. Псалт. толк. ХІ в. (Толст.) пс. ХІХ. 2. Иматизмоу припѣшши вопни. Триод. Пѣпл. ХІІв. 75.

**ИМАТИСТА:** — А пмутъ насъ сваживати Татарове п
имутъ давати тобѣ нашу вочину великое княжене,
п тобѣ ся не имати ни до живота. Дол. гр. Дм. Ив.
1375 г. И вамъ ся, брате, не имати за нашу отчину
за Москву, и за великое княжене, и за великіи Новго-
родъ. Дол. гр. в. к. Вас. Дм. д. 1399 г.

— Мѣ бе своклѣ бралѣ бесъ Пльсковицѣ не пмацмѣса на
Рнгой, а тобѣ ся, кѣйке, кланянкмъ (пе хотитъ участьо-
вать въ походѣ). Нов. Iл. 6736 г.

— А тако же кто квпъ на торгъ, а оу кого квпилъ не
знаетъ его..., а оу него имаю'tса чѣкъ .д. и .с. ска-
жвъ, како право прѣ Бого"..., пно тон правъ, оу кой
имаю'tса. Псков. судн. гр. 15.

**ИМЕДА** — приманка для птицъ: — Или падѣ птицѣ безъ имелы (въ нов.: безъ ловда) пли прѣжитъся прѣгло, аще не иметь ническо же (εἰ πεσεται ὄρνεον ἐπὶ τῆς γῆς ἄνευ ξευτοῦ; εἰ σχαχθνησεται παλις ἐπὶ τῆς γῆς ἄνευ τοῦ συλλαβεῖν ἐπί). Ам. ΙΙΙ. 5 (Упур.). Притчк творить имел- никомъ рекли, тако же имела емлеть въскорѣ птица, тако же и Излеви скончаніе приспѣло. Амос. VIII. 1 (толк. Упур. 28). — Ср.: Русск. омела, Польск. jemiel i jemioła, Чешск. jmeli i měli — растеніе viscus, mistel,

1092

1093

ИМЕ — ИМЪ

gui, glu, ξέσ, употребляемое птицеловами для птичьяго клѣю или лѣша; отсюда Срб. и Болг. мелш = Польск. jemiolucha — дроздъ, омельникъ, turdus viscivorus; Польск. jemioluszka — дроздъ свиристель, turdus eristatus. Польскій и Русскій выговоръ слова указываютъ на то, что въ Ст.-Слав. должно быть кмела (какъ кѣлень, ксень, ксѣрть); тѣмъ не менѣе у Хорватовъ пзвѣсто омела въ такой мѣрѣ, что производныхъ слонъ отъ омела несравненно болѣе, чѣмъ отъ кмела или мела: это обстоятельство вмѣстѣ стъ выговоромъ и впѣсто ожидаемаго к памекаетъ, частью на иностранное происхожденіе слова, а частью на то, что начальная гласная есть припавочная, что корень слова начинается прямо стъ л. Такъ или шиаче, оно можетъ быть въ связь съ mel, μέλι. — Ср. Лит. amalis, emas; Прус. emelno. — Ср. ОМЕЛА.

**ИМЕЛЬНИЕЙ** — ξευτής, птицеловъ: — Спце показа ми Гб, и се съслѣдъ имелника, п рече Гдъ: что видишіе, Амвсе? п рѣ: стсъ4 имелника (въ нов.: птицеловда; ἄγγος ξευτοῦ). Амос. VIII. 1 (Упмр.). Притчж творить имелникомъ, рекын, якъ же имела емельъ въскорѣ птица. т. ж. VIII. 1 (тож. Упир. 28). Оудобъ оу columna ксть вслакомоу имелникоу и ловьцж. Панд. Ант. ХІв. л. 167.

**ИМЕНИНЬ:** — Присла Стополъкъ, река, не ходи ў именнъ мохъ. Пов. вр. л. 6605 г. Аще не хоцѣшь штати до именинъ мохъ, да приди нынѣ. т. ж. У великого князя Всеволода родился сынъ до заутрення святого Дмитрѣа дне, и пенины же тогда бяхуть. Ип. л. 6701 г.

— βρουμάλια: — (Ромъ) сътвори врумалія, рекше именіны. Георг. Ам. 1.

**ИМЕНИНЬСЕЙІЮ** — прил. отъ сл. именінъ: — (Броумаліа), рекше именіньскыі прпръ. Георг. Ам. 23.

**ИМЕНИТИЦА** — ὑβρίστριχ: — Се азъ къ тѣбѣ именити (ύβρίστριχν). Гр. Наз. ΧΙ ο. (Β.).

**ИМЕНИТЬИ** — ὄνομαστός: — Человѣци именити (όνομαστόι, nominati). Бъм. VI. 4 по сп. XIV в. Родатыса юже штѣдове отъ вѣка именитии. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Ващыша и именитиша (όνομαστός). Гр. Наз. ΧΙ ο. 254. Убшія князь великаго... и всѣхъ князіи именитыхъ 74. Нов. I л. 6907 г. (по Арх. сп.). У всѣхъ приходскихъ церквей подцерковныя и домовныя палаты у именитыхъ людъен у Новгородовѣтъ со имъніемъ ихъ печаташа. Нов. III л. 7078 г.

— Дамь иль въ дшмъ моемъ и въ градѣ моемъ мѣсто именито (όνομαστόν). Ис. LVI. 5 (Упир.). Не сяди на мѣстѣ именитѣ. Никон. Панд. сл. 4.

**ИМЕНОВАНИЕ** — προσηγορία, ὄνομάσιχ: — И жпиткѣ истинальна союща именований гавльша (προσηγορίχν). Мин. 1096 г. (окт.) 93. Не приучанъ клатѣвъ оустъ своихъ и именованиемъ сѣго не облѣкниса (όνομασίχ) Панд. Ант. ХІ в. 134.

**ИМЕНОВАТИ, ИМЕНЬЮ** — ὄνομαζειν, называть: — Повести ю въ манастьиръ женскіи, именоуківъ стааго Николы. Нест. Жит. Θεοδ. 7. (Ап. Павелъ) корень

всѣмъ злымъ сребролюбіе наріцаетъ и второе кумирослуженіе именуетъ. Псков. I л. 6979 г.

— призывать, признавать: — Тѣмъ Бцюу та моудроююще проповѣдацкмъ и пречьстьною(ю) именоумъ. Мин. 1097 г. 108. Да отъстоумить отъ неправыды вьсь пменжлан има Гне (πᾶς ὁ ὄνομαζεων). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— указывать: — Купилъ панъ Ватславъ оу вѣки оу Васила... и въ яго брата на има оу Гѣнка, и въ кѣхъ сновца оу Оленка, иже купилъ панъ Ватславъ во всѣхъ трии тоже ту именований, далъ имъ папъ Ватсльвъ 5 копъ гроем вѣского скѣбра. Грам. Оты 1351 г.

**ИМЕНОВАТИСЯ** — ὄνομαζενδα: — И се самъ са именоукѣ. Гр. Наз. ΧΙ в. 151. Иже именуста Снѣтнаа Гора. Уст. ир. Судз. арх. Діон. ок. 1382 г.

**ИМЕНОТВОРІК:** — Творѣчстии образи скѣзъ:... именотворник. Изб. 1073 г. 237. — См. ИМАТВОРЕННИК.

**ИМЕНЬНЬІЮ** — nominis (М.): — Створенію именьному. Гр. Наз. XIV в.

— nominatus, ὄνομαστός: — Мужа створить тя именяна и хвальна (όνομαστὸν, nominatum). Втз. XXVI. 19 по сп. XIV в. И побизи ихъ тою освенью тысящу пять сотъ шестьдесятъ именныхъ людей, князей и мурзъ. Никон. л. 1555 г. (VII т. 227).

— точно обозначенный (Мурз.).: — А кто име на комъ торговли скать, или порѣкъ, или іменного чего. Псков. субн. грам.

**ИМОВИТЬИЮ:** — Аще ли оуѣжить створрыи оубинство, аще есть имовить, да часть его, сирѣчъ пже его будеть по закону, да возмѣтъ ближнии оуѣвенаго. Дог. Ол. 911 г. (по Ип. сп.); Дог. Итор. 945 г. Аще ли есть не имовить и ускочить же, да пшють его, дондеже шбрацетса. Дог. Итор. 945 г. Имовита ма творить съмѣрена, и нищаго вельдѣшна (εὐπορούντα, με πολей). Гр. Наз. ΧΙ в. 237.

**ИМОВИТЬЦЬ** — владѣецъ (В.): — Вѣтрилъомь, бжене, крѣствомь мчѣнчакою боурю прѣшьдъ тихои црѣское престанище постиже, якъ имовитьць (въ сп. XIII в.: коунъя добрый). Мин. Пут. ХІ в. 90.

**ИМПОЛА** = **ИМЪПОЛА** — ξυβολος: — Създавъ же палату и подроучье и двѣ импопѣ, рекше оулици покровенѣнъ (ερβόλους). Георг. Ам. 216. — Ср. АМВОЛЪ, ЕМВОЛЪ, ВОВЛЪ.

**ИМР, ИМРКЕ** — см. подъ сл. ИМА.

**ИМЬСТВО** — свойство: — Имство (σχεδίζ). Нил. Солунск. XVII в. (Оп. II. 2. 484). Имство, разбѣмнене или чювость дѣховное (ξεῖζ). Діон. Ар. XVII в. (Оп. II. 2. 5).

**ИМЪННИК** — имущество: — Иди, продаждь пмѣнке твои и даждь нищинмъ (πώλεσόν σου τὰ ὑπάρχοντα). Μο. ΧΙΧ. 21. Остр. ев. Даждь ми достоинкі часть имѣнія и раздѣли има имѣник (δόμοι τὸ ἀπιβάλλον μέρος τῆς οὐσίας καὶ διεῖλεν αὐτοῖς τόν βίον). Лук. XV. 12. т. ж. Принесе имъ имѣніа (χρήμαστα). Дьян. VIII. 18

1094

69*

1095

ИМЬ — ИМЬ

(Оп. І. 153). Вся им'ьныа (ύπάρχοντα, substantiam). Βίμτ. ΧΙΙ. 5 по сп. XIV в. Аще кто оумреть не оурадивъ своего им'ьныа, ци и своихъ не имать, да възвратить им'ьные къ малымъ блявкикамъ в Русь. Дог. Ол. 911 г. (по Ип. сп.). Вьса им'ьниа да са разграбать (χρήμα). Гр. Наз. ΧΙ в. 109. Слово въздасть о им'ьнии (εὐτορία). т. ж. 321. Им'ьниа благообрѣтакма (πράγματα). т. ж. 73. Да ксть лавъ ейпою своє им'ьник, и лавъ πρώκννοια (въ У. — вещи, πράγματα). Ефър. Крм. Апл. 40. Не л'ю во есть намъ, братие, инокомъ сущимъ... събране паки творити им'ьніи въ келіи свеєи. Θεοд. Печ. III. 201. И мног'ымъ щ вельможь приходити к немоу б'венниа ради, и отъ им'ьнии своихъ малоу н'какоу часть подающимъ. Нест. Жит. Θεοд. 10. Тоу ксть им'ьнике ихъ съкр'вено. т. ж. 17. В се же л'ю Д'вдъ, заг' Гръкъи въ ψλεшьи и заг' оу н'н им'ьные. Пов. бр. л. 6592 г. Поб'едиша и к'йза ихъ им'ьные заг'ша. Новъ. I л. 6611 г. Повел' же и щ им'ьниа своєго дати пмъ. Нест. Бор. Гл. 39. Болеславъ же и поб'же ис К'ыква, вземъ им'ьнпе и бо- г'ры. Як. Бор. Гл. 101. Владимиръ хотя почтити мниха..., мня его им'ьніемъ подарити. Полик. посл. (Пат. Печ. 4). И т'а разграбл'вашоут им'ьнпе ихъ. Новъ. I л. 6738 г. Пограбиша чюжала им'ьниа. т. ж. 6819 г. Ходко Быбельскіи (пожадалъ), а быхомъ по- твердял' его всего им'ьнія. Подтв. грам. 1361 г.

— богатство: — Се сжт' им'ьніа правды (thesauri). Ис. XXXIII. 6 (Упър.). Непъщіжнею им'ьниа обрѣсти (χρήματα). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Им'ьниа, и въ- соты пр'вѣстольн'ла, и чьести объщда (τεριουσία). Гр. Наз. ΧΙ β. 22. Съкр'ыти им'ьпе (θησχρός). т. ж. 363. Мы же въздѣхаемъ д'й и наць, пекоушеса о им'ьніи и о невавісти б'р'ан. Новъ. I л. 6746 г.

— добыча: — Разбоници же изпвають и поганіи, по но злоб' и им'ьніа желан'ю. Никиф. м. Посл. Влад. Мон. 67.

— захватъ: — А сама князя молода бяста слушая бо- ляръ, а боляре учахуть я на многое им'ьные: и святое Богородици Володимер'ское золото и серебро взяла. Лавр. л. 6684 г. Неправедное им'ьные. Паис. сб. Пр. соб. 179.

— мэда: — На им'ьнии поставлен'н'е сътворити (ἐπὶ χρήματι). т. ж. Халк. 2. — См. МЪЗДА.

— ἀποσκευή, пожитки: — Со им'ьнемъ многимъ (μετὰ ἀποσκευής, cum apparatu multo). Быт. XV. 14 по сп. XIV в. Изаслав же иде в Лахты со им'ьнѣм мног'г. Пов. бр. л. 6581 г.

— ἀφεσις: — Поиа Иофоръ Сепфору дщерь свою, жену Мовс'ину, со им'ьнемъ егъ (μετὰ τὴν ἀφεν ἀνής, post dimensionem ejus). Исх. XVIII. 2 по сп. XIV в.

— Им'ьнике же ксть, юже по сжитыхъ коможьдо д'б' и- ство и ц'бюкъ. Изб. 1073 г. 231.

им'ьньные — χρήματιστής: — Донт'деже н'ѣсть свара крьстителю съ им'ьньникомъ им'ьнію. Гр. Наз. ΧΙ в. 105.

им'ьньны — χρήματικής: — О им'ьньны винъ эл'же-

посоуопствовати (χρηματικής, ресuniaria). Ефър. Крм. LXXVII. 53. — Ср.: Пль'тын'жъ бо поб'дипа похотъ, им'ьньны' же не поб'дипа. Супр. р. 275.

им'ьти, имамъ и им'ю — habere: — Лип'ца т'звинъи им'ть. Лук. ΙΧ. 58. Остр. ев. Им'ти чьсть (ἐχειν τιμήν). Ефър. Крм. Лаод. 20. Сами в себ' въм'ѣсть им'оуть, без высего съмаза и измоута. Ю. екз. Бол. 83. Колико л'ѣт' имате безмлъвствов'юще сьде (πόσον χρόνον ἐχεις ἡσυχίζων, quantum temporis habes in hac vita quieta). Пат. Син. ХІ ві 248. Аще бо окаменено сердце имать и тои тогда можетъ ся прослесити. Дан. ш. 82. Об'чап им'ти. Полик. Посл. (Пат. Печ. 5). Желаше же оубо щьствик, пже никомоу же инюмоу ли бδουщамъ поживъ надежами, тако бо жел'ание им'ыи вся съп бδουщихъ, ни въ кончин'ы'ла дни т'аз'ыкъ им'ыаше празд' любо имала, н' къ н'юмоу оубо приход'цала. Жит. Θεοд. См. 162. — В'ѣръ пм'тъ: — Аще бо бъисте в'ѣр' им'ли Мосеши, в'ѣр' н'али бъисте и пм'нѣ (εἰ γὰρ ἐπιστεύετε). Ю. V. 46. Остр. ев. — Им'ти въ рδц' вълхвована — гадать чревов'ещан'емъ (В.): — Понщите ми жены, юже има вълхвована в роуц' (γυναῖκα ἐγγαστρίωνον). Цар. I. XXVIII. 7 по сп. XVI в. (В.). Повражки ми им'ющи в роуц' въливения (μάγντευσι; δῆ μοι ἐν τῷ ἐγγαστριμέθω). т. ж. 8. (В.). — Им'ти въ любовь — любить: — Игорю п'λυλ крестъ, яко им'ти братью в любовь. Ит. л. 6653 г.

— быть въ состоян'и: — Д'ждипа хл'ба съ нбее сп м'лтвож не пмааше (ἐνὶ οὐς ἐχ'ν ἄρτον). Гр. Наз. ХІ в. 53.

— считать, принмать: — Се же им'вите во истину, т'ко же сътвор' н'нѣ къ вамъ, написах'ъ на харатьи сси и своим печатьми запечатахомъ. Облз. чр. Свят. 972 г. Т'чючю оучителя им'ы (χράσματι). Гр. Наз. ХІ в. 82. Им'ти яко от'впа (считать за от'ца). Ил. л.

— понимать, думать: — Тако имаши ω в'коушени, якъ же аз' в'дѣ. Никиф. м. Посл. Влад. Мон.

— относиться, смотр'ть: — Егда сващенин'къ службу служить, тогда им'ти его яко Христа въ Сіонъ и съ ученикъ вечереваша, и тако достонт' причаст'ится отъ рукъ его. Грам. патр. Анп. 1394 г.

— Им'ти службу нашу, молимся, створи мръ. Ил. л. 6737 г.

— вспомогательный глаголъ, знакъ будущаго вре- мени: — Им'ти имаашп съкровище на йбее. Лук. XVIII. 22. Остр. сб. Град'ли къ Мън'г не имать възл'атиатиса, и в'ройтан въ Ма не имать възл'ада- тиса никог'да же (οὐ μὴ πεινάσῃ, οὐ μὴ δυπήσῃ). Ю. VI. 35. т. ж. На спхъ гора... имать градъ великъ (быти) и пр'кви многи Егъ въздѣшнутъ имать. Пов. бр. л. введ. Си имуть имати дапь на насть и на ип'хъ, страна. т. ж. Анце ли сего не створимъ, погубити н'ы пмать Стославъ. т. ж. 6476 г. Сребромь и зла- т'о не има нал'сти дружинъ. т. ж. 6504 г. Поганни имуть радоватиса и возмуть землю намно. т. ж. 6605 г. Егда же ли глаголетъ: тіп вамъ имутъ су-

1096

1097

ИММ — ИМА

1098

дити, яви дѣпство будущаго времени. Ю. еск. Гром. (Калайд. 170). Настоащаго же: бію; въ помалѣ бы-вающаго: бити охощу, будущаго же: бити имамъ. т. ж. 171. Имѣти пмаши надѣся (= надѣю?) на Хри-ста. Никиф. м. Посл. Влад. Мон. Аце бо ма оувидить, не имать оубити мене. Нест. Бор. Гл. 19. Камо имамъ прети по щпествии моемь щсюду. Іак. Бор. Га. 64. Иди ко стма Борисови и Глѣбови, и та ти пмата дати видѣнник. т. ж. 134. А въ поли кде собѣ проорютъ нивъы, то ихъ пмѣкть прислушати. Жал. гр. Под. кн. 1375 г. То штожы коли вси боаре п землане будуть городъ твердити, тогда люди тако же имѣтью твердити городъ. Смотричъ. т. ж.

— Мнози бо прочее бѣси въ щбразѣхъ чѣкъ прѣже
Соншіхъ имѣхъ въѣбражатися, и хотѣхъ глаті щ
мѣтвыхъ вѣстати имъ и многа югна вѣлѣна и сущи
ш щежихъ тамо имѣхъ въ наъ вѣсѣати къ нашем прѣ-
льстви и ногыѣви. Гр. пап. 153.

ИМЪЧЬНЬЛЫ: — Да возмѣ щ него золотника два пмѣч- наго. Дол. Ил. 945 г. (по Ип. сп.).

ИМА — позен: — Бѣ етеръ именемъ Лазаря. Лук. XVI. 20. Остр. ев. Водите же са, яко пема ваша написана сжть на небесехъ. Лук. Х. 20. т. ж. Хртіаньское имя на немъ не наречется. Церк. Уст. Ар. (Сбор. Кир. Бъюз. XV в.). Имени же (Латыни) не парицаю свя-таго, нъ какъ прозвовать роддѣлѣ, въ то имя и кре-стать. Θεοδ. Пех. Отв. Из. 216. Не клянѣтеса име- (не)мь моемь о неправдѣ (τὸ ὄνομα μού). Панд. Анк. ХІ в. (Амф.). Въ осмъя дѣи принесоста и къ стѣю Бъйю, яко же обычаи ксть кръстійномъ, да има дѣтищо нарекоть. Нест. Жит. Θεοδ. 2. Да и мы кртимса во има кго. Нест. Бор. Гл. 3. Крестеццмся не наречуть пменъ святыхъ, но звѣрина имена: левъ, пардоусъ и прочихъ звѣревъ. Никиф. м. на Лат. Ги, помози рбу свокму Василию, в кръцени именемъ Рог-володу, снѣ Борисову. Нап. на Рог. камн. 1171 г. На- рѣно бѣ има еи Ефросинья. Нов. І. л. 6752 г. И на- ркоша имя ему в святомъ крещеніи Андрѣи т. ж. 6850 г. (по Арх. сп.). Митрополитъ Гречинъ, именемъ Германъ. Соф. I 6879 г. — О недаваніи языческихъ именъ см. правила Никейскаго Собора (Гардунъ. Con- ciliorum collectio. I. 467). — Има мирьскок: — И не по мнозъхъ днѣехъ бѣ нѣкъи чѣвкъ, именемъ мирьскыльмъ щ града Любча. Пов. нар. л. 6559 г. Бѣ бо има емъ мирь-ское Чернь. т. ж. 6582 г. (по Ип. сп.). Поставп цр-ковъ въ ніюзо на Хоутинъ Варламъ цьрнечь, а мирь-скыльмъ именьмь Алекса Михалевиць, въ има стѣю Спаса Преображения. Нов. І. л. 6700 г. Псалъ Максимъ, а мирьское имя Станимъръ. Апост. д. 1312 г. запис. — Кнажеіе има: — Родиса Новегородѣ оу Ярослава снѣ Міхаплъ, а кнѣже има Иласлѣ. Нов. І. л. 6698 г. — Има чернечьскок: — Престависа рабъ Бйи Костан-тинъ Вачесла(в)личь, а чернечьское има Анкюндинъ. Нов. І. л. 6755 г. — Има Рѣсьскок: — (Наречень) въ кръшій Васиции, Русьскыльмъ именемъ Володимъ. Поуч. Влад. Мон. — Во има = въ има — по имени,

въ честь, въ память: — Оцѣ кго Василии, в се бо
има бълѣе нарѣнъ въ стѣмъ хрѣщеньи. Іак. Бор. Га.
61. Створиша градъ во има брата своего старѣшнаго,
и нарекоша пма ему Киевъ. Пов. вр. л. введ. (Црѣкъ)
во има стѣю бѣлѣную стріцю Бориса и Глѣба. Нест.
Бор. Гл. 37. Въ чье же тя пма крышю. Симхир. ППв.
28. — На пма — по имени, именемъ: — Дали сею
землю кановникомъ Виленскимъ на пма Березшнскъ.
Жал. гр. Вит. Вил. кан. 1399 г. Принедъ предъ наше
обличье, на имя Ходоръ Шидловскы, своемъ доброй
волею... продалъ свою дѣдину, на имя Шидловъ.
Купч. 1400 г. — Има рекъ = имркъ = имр: — По-
мялии, Господи, князя нашегоъ имя рекъ... спаси и
помилу, Господи, епископа нашегоъ имя рекъ. Θεοδ.
Пех. Мол. 223. Помани Ги рабы свои имах. Саужн.
Вар. XII б. 16. Помани Ги архиційа нашегоъ п.
Саужн. Анк. Еще молимся в бігочтавыхъ и бгохранн-
мыхъ князей нашихъ имрк. Саужн. Сер. 23. И положиша
и въ стѣнѣ у святое Богородици, на память святаго
имркъ. Лавр. л. 6756 г. Царю и государю великому
князю имрв всея Руси самодержицу. Посл. Нов. Арх.
Макар. в. к. Вас. Ив. 1526—1533 г.

— Гако же кесі реклъ, оже не бывають на простыхъ
людаѣ бѣлъвленикъ вѣнчанніи, но боларѣ токмо п князи
вѣнчаяться; простымъ же людемъ яко именѣмь и пле-
сканикмь разоумѣ даемъ всѣкъ. Ю. м. Прав. 101. —
Сихъ бо ради приходить гнѣвъ. Божіи на сыны про-
тивныя, сирѣчъ на мнихъ отметающа свои объѣтъ,
имя же въ манастыри стваряюща. Кир. Тур. о черн.
чин. 108.

— названіе: — Въпиши себѣ имя дне сего (γερμαυροφορο-
εἰς ἡμέραν ἀπὸ τῆς ἡμέρας ταύτης; въ Ев.: scribe tibi
nomen diei ipsum hunc diem). Изъ. XXIV. 2 (Упмр.).
Именьмь разлоучаіацѣ (χλησις). Гр. Наз. ΧΙ β. 44. Злѣ
живуть, яко же іманъ не вѣдати чтомыхъ книгъ.
Паис. сб.

— слово: — Ничесоже же о именѣхъ не цвримѣтися
(νομα). Гр. Наз. ΧΙ β. 9. А се имена Жидовьскай
Роускы толкована. Изб. д. 1300 г. б. 43.

— имя существительное: — Има же, юже лавитися —
Бѣлъвленикъ, а еже раждатиса — рожьство (προστυγορίζ).
Гр. Наз. ΧΙ β. 148. Въ иномъ тазыцѣ... сже има
можьжско, то въ виномъ женьско. Ю. еск. Бол. 14. Суты
же убо слова чястей осмь, елика глаголемъ, и пишемъ,
внѣ сихъ ничто же есть; суть же сіа: имя, рѣчъ, при-
чаястіе, разлічіе, мѣстоимене, предлогъ, нарѣчіе, стузъ.
Ю. еск. Грам. (Калайд. 167).

— И ины князи, хто будутъ въ нашемъ имени, тѣхъ
князни князю великому Олѣрѣду... не воевати отчи-
ны ихъ, ни ихъ людии. Дол. гр. Дм. Ив. 1372 г.

безъ имене — ἀκκτονόμαστος: — Ни съгола е именито
или без имене (οὐσὶ ὁλως ἐκτὶ ἐστὶν ὀνομασχενόν ἡ ἀκκ-
τονόμαστον). Ю. екз. Шест. (В.).

именемъ — на основаніи: — И тежъ могъ бы Нѣпѣ.
взяти именемъ заставы всякіе речи, которые бы были
ему заставлены. Жал. гр. 1388 г.

1099

ИМА — ИНО

1100

има давати — γαρίζεσθαι, угодять, благоприятствовать кому (Γολύβ.): — Несторію врагочестивомъ давацяма (Νεστορίω τῷ δυσσεβεῖ ἐρχιζόμενος). Κορμ. Моск. Дух. Ак. л. 4.

Имена ангеламъ — книга изъ числа ложныхъ (отъ Апоет. зап.)

— Ср. Прус. emnes; Гто. памō; Др.-в.-Н. памо; Ибм. Name; Лат. nomen (cognomen: ср. cognosce); Гр. ὄνομα; Зид. пама.

ИМАТВОРЕНИЕК — ὄνομα τοποῦκα: — Иматворецкі же ксть рѣччя по подражанихъ и по подобнѣмъ нѣкоемкому пазнаменакмсуоумоу бывѣши. Изъ. 1073 г. 238. — Ср. ИМЕНОТВОРИК.

ИНАКО — ἄλλως: — Инако како (εἴτε ἄλλως, alio quovis modo). Εφρ. Крм. Труа. 100. Аресте, инако ти нѣсть зла недуга и бѣшеніа избыти. Ю. Мал. Хрон. (Калайд. 185). Γρ' ὅχъ, рече, въ томъ ксть, яже иногда инако творити: всегда одинако тѣло Христово. Вопр. Кир. Се же все самъ творецъ дѣствуетъ, не инако чина преврастаа, но инако исконное свое дѣло поновляя. Кир. Тур. Притч. о чел. душ. 150.

— одинако (?): — Пр'ѣм'ноу сътвориті рѣчи, инако пабѣдаште товѣство разоумъ его. Изъ. 1073 г. послыса.

ИНАКОВЬСТВО — ἑτερότης: — Инаковство. Дюн. Ар. XVII. в. 71, 115.

ИНАКОСЛОВИТИСТА — перестолковываться (В.): — ζρī Вавδλοψκηλι инакословить ли са на дигавола. Изъ. 1073 г. 144.

ИНАКЭЙИ — иной: — Инака тварь зерноберцем. Ю. екз. Шест. (В.). Инакіп. Пал. XIV в. 12. И еже побѣжаше, вѣнецъ побѣды приєм'лаше: овъ масліченъ, шв же инакъ, швъ же ино что прамо побѣдѣ. Діон. Ар. XVII в. 374.

ИНАМО: — Коли идаше на вонну пап ипамо. Пов. вр. л. 6615 г. — Не иnamо прѣтязающеся (ἐτερολυγοῦσι). Гр. Наз. ΧΙ θ. (Β.).

ИНАЧЕ — еще (В.): — Иначе брашноу с̧μηχού (ἐπι). Псатт. толк. XII в. пс. LXXVII. (В.).

ИНАЧЕК: — Иначек прикмлакмок. Жит. Θεод. Ст. 82. Инде — см. индъ.

ИНДИЕТЪ — индикъетъ — инъдикътъ — ἰνδιχτος: — Начатъкъ инъдиктоу. Остр. св. 210. Иадъ бо стѣнѣнъ пасхоу съ оученикъы, и въведъ господьскоюхъ въ патыпъ дѣи, иже бѣаше лоунъ. Ἰδ. μῆχ марътоу. Ἔκ. индиктъ. Ἔλ. Изъ. 1073 г. 248. Въ въходанцп пнидикътъ (indictione, ἰνδιχτόνι). Εφρ. Крм. Κρο. 135. Въ Ἀμ. ῆ. τ. ἀ. индикта. Ἐι. дѣи наченію Михапу црѣтвовати. Пов. вр. л. 6360 г. Мц̧а маіа въ. ἠ. дѣи индикта въ. Ἀμ. лѣто. т. ж. 6582 г. Мц̧а сенф. въ. Ἀ. дѣи... начатъкъ индиктоу, рекъше новомоу лѣтоу. Юр. св. п. 1119 г. 202. Вѣдомо боуди, яко индиктъ настаетъ мѣсяцемъ сентябремъ. Кирик. Учен. Жъртвынкъ стѣо мѣка Георгіна сπης... мц̧а сентабра въ. Ἀ. въ лѣ. ῆ. ῶ. ἡ (ii) ῶ. пѣкта въ. Ἐі. Антим. 1149 г. Въ лѣто 6659, индикта 14, мѣсяца сентября 30. Уст. гр. Смол. 1150 г. Въ лѣ. ῆ. ῶ. ῶ. ῶ. чв. сейчного

кру е̲, а луньно° Г. законні. ὁ. е. йдійкта въ. Г. Риз. Крм. 1284 г. запис. Мѣсяца сентяирье 8, индикта 13. Каб. 17ам. 1389 г. — Въ Хрон. Пасх.: — ἀπὸ πρώτου ἔτους τ. Ἱουλίου Κλίσαρος... αἰ ἔνδικται δὲ χρηματικεῖν ἤρασντο ἀπὸ πρώτης καὶ αὐτῆς τοῦ γορτιαίου μηνὸς (Chron. Pasch. Бон. изд. стр. 355, подъ 5461 г.).

ИНДИТАГА — инъдития — престольная одежда: — И церковь святаго Възнесения всю облупшиа, съсуды серебреныя п инидитья. Хлѣб. л. 6654 г. Принчин же и кивота 2 многоѣнна п инидитью многоѣнну доспѣ на святѣи тряпезѣ. Лавр. л. 6739 г. Индитіа злата (ἐνδυτή, replem). Сказ. о св. Соф. 16. — Ср. слѣд.

ИНДИТЪВА — то же, что индития — престольная одежда: — Съсуды серебреныя п индитьѣ. Ип. л. 6554 г. — См. индития.

ИНДЪ — инде = инъде — alibi: — Швѣд боле, а индѣ мне. Апок. XIV в. XVII. 7 (В.). Иде же къде пинтде (δρῶ δόποτε ἀλλαχοῦ, ubicunque alibi). Εφρ. Крм. Κρο. 134. Прочалѣ же яго добродѣтели индѣ скажемъ, нынѣ же нѣ врема. Іак. Бор. Гл. 59. Оже оувѣдеть что (закупъ), то гнѣ въ томъ; нѣ же (гнѣ) индѣ налѣзоуть, то заплатить передпин гнѣ яго конь или ино что боудеть взлалъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Инде еў ему не искати. Грам. Герд. к. Пол. 1264 г. А что закладніковъ въ Тържыку или инде. Дол. г. Нов. св. в. к. Мих. Яр. ок. 1307 г. А нынѣ, оже тобѣ не угодно сѣсти у пасъ, индѣ собѣ княжишь, а Псковъ повергъ, то уже еси самъ липшпъ Пскова. Псков. І л. 6956 г. А котороп пзорникъ с' села збежитъ за рѣбе пап индѣ гдѣ. Псков. судн. 17ам.

ИНДИЕТЪТЪ — см. индиятъ.

ИНИИ — иник — pruina: — Снидуть..., тако юний на сѣно (μφετός, stilla). Втм. XXXII. 2 по сп. XIV в. Яко же пини на сѣно, да сънидоуть на землю глаголи мон. Ир.м. ок. 1250 г. 68.

ИНО — ἵον, Φіалка: — Цвѣтовное свѣтене и мнѣги пна (τὴν ῥοδωνάν καὶ τὰ ἵ). Ιο. Злат. Ант. XVI в.

ИНО — но: — Аще бъ о себѣ глаголахъ бѣлхъ, то добре бѣлісте створилі не приходяще, ино азъ сказаю въ вою Божию. Ю. Злат. XIV в. Нагъ тѣлѣныхъ ризъ всего мира, ино пакы одѣянъ бысть одежею нетѣнной. Похв. Онуфр. Мин. Чет. юнь 179.

— то: — А подымутъ ноги во дворѣ, ино убнитъ, оли подымутъ ноги за вороты, то ли платитъ въ немъ. Р. Прав. (по Рост. сп.). Аще не послоушасть, ино тако газтічникъ и мѣтара имѣти. Ю. митр. Прав. Ино коупцамъ положитъ въ святый Иванъ пшлътретьяцать гривень серебра; а не ложится хто въ ко(у)пестьво..., ино то не пошлыи коупень. Грам. кн. Всев. д. 1136 г. А иже ваша вѣра будетъ лучьшіе, ино азъ иду в вашу вѣру. Нов. І л. 6856 г. (по Ак. сп.). А изонде та пять лѣтъ, ино дати Уласью десять рубловъ. Закладн. Вл. Степ. 1349 г. А жена моя оже, всѣдитъ въ животъ моемъ, ино осподарына животу моему, или подидеть за мужъ, ино ен надѣлка десять рублен. Дух. Оем. ок. 1396 г. А толко востанеть отъ

1101

ИНО — ИНО

1102

тое болѣстви и здравъ будеть, ино ему оппетмя под-
няти за предній своя дѣла. Грам. учит. м. Кинпр. 1395 г.
А на кого възговорятъ изъ Новогородскихъ волостен
на Төереского татаи пли на розбопника, а възмолять
нѣтъ; ино ему и потомъ пе быти во Төерескыхъ во-
латехъ; а будеть, вно его безъ суда выдати по
хрестному челованю. Дог. гр. Нов. 1426—1461 г. А
не въсшошь, ино какъ тобѣ любо. Нов. І л. 6950 г. (по
Арх. сп.). А сусѣ ставъ, на конъ шлютса, да скаждѣтъ,
какъ правъ прѣ Бгомъ, что чѣтъ и тонъ чѣлкъ, которон
послалса, страже и владѣетъ тою землєю пли водою
мѣ. д. пли тѣ, а свпротивнѣ в тѣ лѣта ни его свдѣ
ни на землю настѣпался..., ино земла его чиста пли
вода. Псков. судн. грам.

— А подале пошедъ, ино темница Господа нашего Иисуса Христа. Ини. Пут. А въ церковь ту влѣши, ино на правѣ Гурпинскія слажбы Гурзі служатъ. т. ж. Отъ озерка да по рѣчки по Бонемѣ вверхъ..., ино лѣвая сторона рѣчки монастырская..., а правая... моя Иванова; ино старцомъ Крипловскимъ на мою землю... ни лѣзти, ни вступати. Докл. гр. д. 1485 г.

— такъ, п такъ: — Твои люді безвѣстно приходши,

шкоды великіпъ въ панствѣ нашомъ подѣлѣ...: ино

самъ того посмотрі, гораздо ль ся то дѣть. Посовѣст.

д. Менѣ. Гир.

— развѣ только: — Не хочю куповать, ино кровію.

Кенинскб. л. 6713 г.

инов... ино — и... и: — И вѣліку пакость створпова,
ино ратніи, ино свои. Давр. л. 6659 г.

ино бѣя: — А что бы ся пригодило, а пно бы с того
ничего не было. Нов. І л. 6920 г. (по Арх. сп.). Ино
бы, господине честныи и велікіи король, твои воен-
воды намѣстники нашимъ купцомъ по твоимъ горо-
домъ не брониза торговать съ Нѣмцы и со всякимъ
гостемъ. Посовѣст. Псков. кор. Каз. 1480 г.

— см. ИНЪЕЛИ.

ИНОВОЖЬСТВИКЕ — ётеродезія: — Язъческое инкобожь-
ствѣкъ (єтеродезія, деитatis diversitas). Ефпр. Крм. Трул. І.

ИНОВЕЩЬНЬЕЛИ — ёкфилос.: — Ни пакы въ три, лп въ
новещѣна и щюжа раздѣлѣнна (я ёкфилосъ хлѣ оллѣ-
тріхъ діакрєвѣнта). Гр. Наз. ХІ в. 184.

ИНОВИДЬНЬЕЛИ — Иновидна же схть калико же ви-
дѣмъ разлипчѣмъ, рекѣше раздѣмъмъ сжитшна, рекѣше
чѣлкъ и кой. Изб. 1073 г. 235. О единорѣнъхъ, п
единовійныхъ, и инорѣніхъ, и иновійныхъ. Сбор. XIV в.
Моск. арх. м. и. д. (Обол. LXXXII).

ИНОВЪРЬНЬЕЛИ — Иновѣрныя на вѣру приводя. Псков.
І л. 6979 г.

ИНОВЪРЬЦЗ: — А Живинъ бдѣе с Рускою пли бесер-
менинъ, на иновѣрѣ стѣю пѣ гривенѣ. Церк. Уст. Ар
(Обол. 42).

ИНОГДА: — Грѣхъ, рече, въ томъ ксть, яже иногда
инако творити; всегда одинако тѣло Христово. Вопр.
Кир. Прашахъ и сего: аще жена родить дѣта, или
иногда сквѣршна, достопь ли съ своимъ мужемъ
быти. Вопр. Сав.

— нѣкогда, когда то, потѣ: — Ведоша же и пѣ карит-
сесомъ, пже бѣ инога салѣтъ (потѣ). Ю. ІХ. 13. Снпр.
св. Инога цѣлоюкки (2222, alia vice). Нап. Сит.
ХІ в. 132. Повѣда намъ иногда припиндіане къ не-
мою (2222оте, alios). т. ж. 97. Бысть инога пророкъ
нѣкто (потѣ, quondam). Златостр. са. б. И инога
рѣхъ: достопь ли Шатъ, коли хотлѣе. Бирр. Кир.
Инога сѣданне правыдникoy на столѣ прѣквѣнъ.
Жит. Ниф. ХІІІ в. 102. Той иногда можь ослѣрѣте
стаго на шелате. Жит. Оед. Ст. 147. Инога заланне
его (εὐν). Жит. Андр. Юр. XV. 71. Иду же, яко же
иногда Иосифъ отъ отца посланъ къ своей братин.
Грам. м. Кинпр. ии. Сер. и Оед. 1378 г. Ино га богаты
соущи (потѣ πλουτοῦντας, olim divites). Гр. Нас. Мон.
Чет. февр. 123. Дымъ многъ велими, инога (други)
друга не видѣти. Нов. І л. 6938 г. (по Арх. сп.).

— однажды: — Прийде инога къ Папею пѣтъ щ
старецъ. Жит. Паис.

— въ другой разъ: — Созданне же его иногда скажемъ.
Ип. л. 6731 г.

— см. ИНЪГДА.

ИНГОНДОЮ — simul, вмѣстѣ: — Погублю я инголдою (ε-
άπτξ, confestim; въ др. сп. — сединцю). Час. XVI.
21, 45 по сп. XIV в. Да въскликнуть вси люди ино-
гдою (άρχ, simul). Гис. Нав. VI. 4 по сп. XIV в. Взя
Ісъ инголдою (εἰάπτξ, uno tempore). т. ж. Х. 42. И
вѣсперѣ въ корабіпъ иноземенній, море инголдох
повожью (въ нов.: квішно; ἄρχ). Ис. ХІ. 14 (Упир.).
Нхъ въ ккпь инголдшъ все злъ пападе на вы. Ис.
(Упир. 73). Йіко развѣмъти инголдохъ, гдѣ ё дѣлѣговать
и жизні (τοῦ γνῶνυ ἄρχ ποῦ ἐστὶ μιχροφωνίσει καὶ ζολο;
ut seias simul ubi sit longiturnitas vitae et victus).
Вар. III. 14 (Упир.). Инголдохъ вѣнчатою вѣти (брой).
Гр. Наз. ХІ в. 38. Инголдою (εὐδύς). Гр. Наз. XIV в.
149, 154. Йіко всѣ по радою быважь щ Бѣ, а не
инголдох. Храбр. о письм. 190. — Ср. ИНЪГДОЮ.

ИНГОНДЫ — прежде: — Былъ оу тебе шдіть дѣтина,
нашъ горожаннѣ, а иногдѣ не бывалъ оу васъ.
Грам. Ризк. ок. 1300 г.

ИНОГЪ — см. ИНОЕЪ.

ИНОГЪ — γρύψ: — И спхъ же да не пасте щ пихъ орла
инога и орла морского (въ нов.: грута). Вмз. XIV. 12.

ИНОДВШИКЕ: — Да(и) же себѣ инодушѣе г Гдѣ (Русск. пер. ревность). Ефпр. Сир. XIII в.

ИНОДЬСЕЪЛИ: — Дожи до пюдыскъ земла. Изб. 1073 г. (В).

ИНОЗАКОНЬНЬЕЛИ — αἰρετικός: — Аще ли звѣръ ино-
замонъ и бесловесьнъ, долѣ да бхдеть. Гр. Наз.
ХІ в. 144.

ИНОЗЕМЛЬЦЪ — βάρβαρος: — Иноземецъ семь. Прогор.
Жит. Ю. Боюса. II. 188.

ИНОЗЕМЬЦЪ — βάρβαρος: — Гдѣ же нѣсть ишемемъ,
словеникъ (βάρβαρος, Σκύθης). Ков. ІІІ. 11. Апост. молк.
ХІ в. (Оп. II. 1. 163). А что гости, иноемъца высокого
лазъіка затворишаса въ пѣрахъ и въ лѣна ишъ пиноти.
Нов. І л. 6711 г. А іное чемоу выбодинъ щ въ іно-

1103

ИНО — ИНО

земца, котори оу насъ жвовуть. т.ж. 6778 г. А кото-
рое прихожимъ людемъ, иноземцомъ, повелѣша Пско-
вичи пѣшшымъ ити на Нѣмецкую землю, а которое измо-
жнып приходецъ, и онъ себѣ на кони къ рати ёдетъ,
тыя же иноземцы Псковичамъ биша челомъ, что бы
пхъ приняли къ собѣ въ насады. Псков. І л. 6971 г.

ИНОЗРАЧЬНЬІИ — иновдный (В.): — Инозрачно (єте-
єрєюрєю). Ю. Дам. пєр. Ю. скз. (В.).

ИНОКА = ИНОКАГ = µοναχή, инокина: — Да не изи-
деть иноага изъ манастыра. Юс. Риз. Крм. 153. б
вєсє. соб. 46.¹¹ Князь великы Иванъ Васильевичъ жа-
ловалъ братью свою печалованіемъ отца своєго... и
матери своєи великіе княгыни инокы Марёы. Нов.
ІV л. 6989 г. А въ осадѣ въ городѣ сѣлъ въ Москвѣ
митрополитъ Геронтіи да великая княгыни инока
Марева. т. ж. 6989 г. Государынѣ великой старицѣ
инокъ Марфѣ Ивановнѣ, богомольцы вани государ-
ревы... челомъ бьютъ. Грам. Марє. Ив. 1613 г.

ИНОКНАЖЬНЬЦЪ: — Ино тѣмъ людемъ инокняжен-
цомъ не надобѣ моя великого князя некоторая дань
на десять лѣтъ. Жал. гг. в. к. Вас. Мар. Копн. 1449 г.

ИНОКНАЖЬЦЪ: — И тѣмъ ег' людемъ инокназемъ и ту-
тошни" старожитенъ не надобѣ ни писцяя бѣла, ни
ямъ, ни поводы. Жал. гг. дер. Микул. 1453 г. И кто у
нихъ въ тѣхъ селѣхъ и въ деревняхъ въ монастыр-
скихъ иметъ жити людей тутошнихъ старожилцевъ
и пришлыхъ инокняжцовъ... Жал. гг. Волог. кн. Андр.
Вас. 1479 г.

ИНОКОВАТИ, ИНОКВЮ — monachum esse (М.): —
Сыръ оубо и ланце въ постъ ни юдномуо же ино-
коюшомъ ести. Уст. 1193 г. 207.

— Оставъ лако птица инокоюшіи на хлѣвни (ώς ὄρνσον
οὐπενῆς ἐνέλκεσν, sublime volantem [?].). Жит. Авкс.
43. Мин. Чет. фсєв. 157.

ИНОКОСТЬ: — Иже во пикость цдъи (qui peregrine
proficiscitur). Гри. Доесел. л. 32.

ИНОКЪ = ИНОКЪИИ — µοναχός: — Инокъымъ законоп-
положьи(къ) (Өсодоръ Студитъ). Мин. 1097 г. 66.
Инокъымъ оставихомъ (µοναχσάς; въ У. — миныхъ).
т. ж. Халк. 7. Въ чинъ инокъихъ причисть (τῶν µο-
ναχόντων, monachorum; въ У. — миныхъ). т. ж.
Вас. 19. Сего же Хѣ въ послѣднимъ родѣ семь
такого собѣ стлѣльника показа п пастоуха инокънымъ.
Нест. Жит. Θεοδ. 1. Инокъымъ законоположникъ.
Уст. XII в. 71. Тържество инокъихъ (σω σπ. XV в.—
иночствоюшыхъ). Мин. ссит. Нов. XII в. 112.
Инокъ наречется, пожёе юдніи бесцѣюмъ къ Бу
дѣи п пощь. Никон. Панд. сл. 36. Нагоубныя сплы
на инокына ваче нападаютъ. Муч. Θαδ. Мин. Чет.
фсєв. 329. — См. Мнихъ.

ИНОКЪИИ — µόνος: — Сь инокъи пѣчью и юдніи
Бѣ Ю. скз. Бог. 42. Богъ инокъ (µόνος). Курна. Иерус.
ХІІІ в. 31.

— еднественный: — Вѣрои же въ Сна Бія едного
инокого (тôn ἐν· καὶ ἐν· ὑπον). Курна. Иерус. Ол. (В). То
ě инокып снě. Мео. Пат. XVI в. (Оп. II. 2. 30).

— уедиенный: — И пикъ дивни поѣлъ и есть (въ
нов.: оуедиенны дивій). Псалт. 1296 г. 168. пс.
LXXIX. 14. Инокъи (εἰς, одинокій). Ю. екз. Бог. 20.

— отшелъникъ, отшелъническій: — Велико ксть дѣвъ-ество и нестпрѣжик... и кже инокъихъ вещіи ксть
(тѣς µοναδικῆς φύσεως). Гр. Наз. ΧІ в. 76. Въ инокоѣ
житникъ приведеніе (µονήρει, monastica). Ефър. Крм.
Труа. 40. Приходящіи къ инокоумоу житию (µονήρει,
monasticam). т. ж. 2. Ник. 19. Трымъ инокъы (µο-
νήρη, monastica). т. ж. 2. Ник. 22. Въздержаніемъ
инокъымъ чрѣнечскаго житіа (διὰ τῆς ἀσχητικῆς τοῦ
µονήρους ἐιου). Жит. Ник. 6. Мин. Чет. апр. 32.

— Танну царьскую подобаетъ хранити, похвално и без-
бѣдно есть, и велими полезно хранящімъ ю, да никимъ
же невѣдомо будетъ, да не иноко будетъ царское по-
велѣніе. Соф. єр. 6970 г. (II. 81).

— Ср. Гте. ainaha; Др.-в.-Н. einag; Лат. unicus. — Ср.
ини.

ИНОКЪИИ: — А людей многое множество исгорѣ, сва-
ценноноинокъ, и иноковъ, и инокинь. Соф. єр. 6953 г.
(II. 47).

ИНОЛЬДЫ — вм. иногды — иногда: Инольды имъ
(казакамъ) удастся, а инольды не удастся. Крымск.
дъл. л. 339 (Кар. И. Г. Р. т. 1Х, пр. 407).

ИНОЛИЧЬНЬИ — ютероχρους, alieni coloris: — Ни при-
шиваҳоу иноличнія поделокъ на краи ризъ (єтеро-
χρоа, alieni coloris). Никон. Панд. сл. 37; Ник. 2. к. 16.

ИНОМЪИСЛЬНЬИИ — µονότροπος, имѣющій одинъ образъ
мыслей, одинъ характеръ: — Гб въседаетъ иномыслѣ-
ныя въ домъ (µονοτρόπους). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ИНООБРАЗЬНЬИИ — ἀλλόχοτος: — Елико твориши или
пищепис ζνθρα съложыъ и инообразыі. Гр. Наз.
ΧΙ в. 285.

ИНОПЛЕМЕНЬНИКЪ — ἀλλογενής: — Како не обрѣто-
шаса възвращышеса дати славк Бу тѣкъно инопле-
меньникъ съ (ἀλλογενής). Лук. XVII. 18. Остр. ев. Не
дажь достоинна свокго въ поношение ὥбадати
иноплеменьникомъ. Псалт. 1296 г. И въсперѣть въ ко-
рабли" иноплеменний. Ис. ХІ. 14 (Упир.). Раздроуш
Двѣскъ иноплеменьника Голиаева. Мин. 1096 г. (сент.)
163. Кивотъ Бѣй въ рхкъ иноплеменьникомъ прѣ-
дасть (εἰς γεῖρος ἀλλοφύλων). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.).
Йяко же прρκъ Давыдъ изиде противу иноплемень-
нику. Нест. Бор. Га. 11. Приндопа иноплеменьници,
глемні Татарове на землю. Разаньскою. Нов. І л.
6746 г. Бѣ оубюде ны п защити ἀ поплеменьникъ.
т. ж. 6748 г. Крѣпко брашася съ иноплеменьшицъ.
т. ж. 6888 г. (по Арх. сп.).

ИНОПЛЕМЕНЬНЬЦИИ — ἀλλογενής: — Иноплеменьный
соудии. Изб. 1073 г. (В.). Богъ бо храняше градъ
отъ супротивныхъ супостатъ иноплеменьныхъ Нѣ-
мецъ. Псков. І л. 6877 г.

ИНОПЛОШЬ: — Аще бѣша родъмы съмыслини бѣли,
то въси бѣша иноплошь толь моудри бѣли, нѣ ва-
шіхъ наказаніемъ таці бывають. Златостр. ХІІ в.
114.

1104

9105

ИНО — ИНО

1106

**ИНОПОВАПЛЕНЬІ** — ётєрєхρος: Иноповаплнія приложения на краихъ ризъ (єтєрєхροα, alieni coloris). Ефър. Крм. 2. Ник. 16.

**ИНОРОГОВЪ** — прилаг. отъ сл. инорогъ, — μονοχέρωτος: — Иноп(ρο)говѣ. Прол. XIV в. (Лабр. Оп. 13).

**ИНОРОГЪ** — μονοχέρως, единорогъ: — Рози инорога (μονοχέρωτος, unicornis). Втъ. XXXIII. 17 по сл. XIV в. Инорогъ. Псалт. 1296 г. 165. Инорогъ. Прол. XIII в. 233. Лвове мнози, инорогове и пардуси въ лѣсѣ томъ живуть. Дан. иг. (Нор. 86).

**ИНОРОДЬНЬІ** — разнородный: Инородная же скъя кліко же подъ инѣмь ти инѣмь оглаголаніемь скъть, и коупюнородьно оуобѣ чѣкъ кѣсть и конь. Изб. 1073 г. 235. О единорѣнхъ и единовѣнныхъ, п инорѣнхъ, п иновѣнхъ. Сбор. XV в. Моск. арх. М. И. Д. (Обол. LXXII).

— ётєрєоθλχής: — Аще же инородна єє сестра единаго ωφά, а иное ἤτρι, или единоα ἤτρι, а иного ωφά (εἰ δὲ ётєρθαλχής ἐστιν ἡ ἀδελφή ἀπὸ μόνου πατρός ἢ ἀπὸ μόνης μητρός). Корм. Моск. Дух. Ак. л. 117 (см. ПРИСЬНЬІ).

**ИНОРОЖЬ** — прилаг. отъ сл. инорогъ — μονοχέρωτος: — Инорожь (въ нов.: единорожь). Псалт. 1296 г. пе. XXVIII. 6. Ⓓ рогъ инорожь (μονοχερώτων). Псалт. XIV в. XXI. 22.

**ИНОРОЖЬЦЪ** — μονοχέρως: — Въ славу пинорожца (μονοχέρωτος, unicornis). Чис. XXIII. 22 по сл. XIV в.

**ИНОСЕЛЬНИЕЪ** — вмѣстѣ живущій: — Со звѣрми же иноядецъ и иноселникъ бысть (въ др. пер.: съжительъ). Георг. Ам. XVI в. (В.).

**ИНОСИЛЬНЬІ** — ётєрαλχής, рѣпительный, на одну сторону клоняційся: — Иносильнѣ побыть сътвоихъ (єтєрαλχέα τὴν νίκην). Гр. Наз. ΧΙ в. 38.

**ИНОСЛАВИТІ, ИНОСЛАВЛЮ** — ётеродоξεῖν: — Инославащихъ вѣровавъ (єтеродоξοις πιστεύσας). Гр. Наз. ΧΙ в. 68.

**ИНОСЛОВИЕ** — ἀλληγορία: — Инословикъ оуобѣ кѣсть, ино нѣγτο глωшти, а инъ разоумъ оуказацѣшти. Изб. 1073 г. 237.

**ИНОСТАНЬ** = **ИНОСТАНЬ** — постоянно, непрерывно: — Имать же зъюльчествааго житикъ зълосмрадникъ, єже иншстань доуцюшо больноу творить и печальноу. Изб. 1073 г. 57. Лазарь же єбєвъ достоины... въ гнох лежааше пьсомъ на облизовании, гладомъ мыры иностань. т. ж. 71. Бѣже бѣлѣнъ иностань на Бѣнели... Жит. Ниф. XIII в. 76. — Ср.: Епискоупъ, иностань оглашаа мѣжа съ женами и дѣтьми, моллааше нелицемѣрѣнѣ пристлѣити къ Христосови. Супр. 423. Дуوخовѣнъими пѣсѣми питаашеса иностань. т. ж. 432. Прѣбы же... бѣсъ, съкроушаа старцца..., иностань костей кмоу съламыла. т. ж. 434.

**ИНОСТАНЬНЬІ** — постоянный: — И въ недоугѣ же пѣлѣнъя, иностанѣныя, въ єа же грѣшьвни въ падажть. Изб. 1073 г. 109. Прѣждѣ гланонъ мынимо кѣсть отъ источника отъѣдлатиса подади, нъ начало къ матпци, къ иностаньномоу течениж истока съ прикоруплено имать. т. ж. л. 222.

**ИНОСТРАНЬНИЕЪ** = **ИНОСТРАНИЕЪ** — βάρβαρος, ἀλλοφυλος: — Иностранници ратаи тѣбѣ (ἀλλοφύλοι). Иc. XI. 5 по сл. XV в. (В.). Принѣдшю на нь сплошъ мѣногоі иностраньникоу нѣкомоу πρίο (ἀλλοφύλος). Гр. Наз. XI в. 273. Придоша нѣβωкоудо иностранници (βάρβαροι). Златостр. сл. 9. — Ср.: Блѣдити въ дѣштерехъ иностраннѣкъ. Супр. p. 96.

**ИНОСТРАНЬНЬІ** — βάρβαρος: — Се же прешбрази, яко иностраны бѣша преже суша. Пов. ёр. л. 6494 г. Комоу бѣ паче вѣровати, иностраннымъ ли и нѣвѣглąсомъ (βάρβαροι). Златостр. сл. 3. Иностраньнѣ сы. Муч. Θαδ. Мин. Чет. февр. 328.

**ИНОСТРАНЬЦЪ** — βάρβαρος: — Они бо иностран'ди, а сіи Жидове (βάρβαροι). Златостр. сл. 3. Вълѣзе въ градъ иностранцемъ (gentilium habitum praeferens). Жит. Авксент. 16. Мин. Чет. февр. 199.

**ИНОСВѣРЬНЬІ** — различнаго существа: — На Македоннія... хоулашта Стѣи Дѣй, акъ зьдание пносоуштьна Офіо и Снѣу. Изб. 1073 г. 23.

**ИНОСВѣРЬСТВЕНЬІ:** — И тако иносоществынѣя различія рѣхомъ о Бѣшъ. Ю. екс. Бои. 89.

**ИНОТАЖЬ** — постоянно: — Ⓓ того бо (Давыда) наченше то племя въ Юудеп даже и до Зоровавеля инотанъ бывааше. Ю. екс. Шест. (В.).

**ИНОТАЖЬНЬІ** — постоянный, всегдашній: — О вѣтніи вѣтрінемъ, или о частнѣмъ, или о ипотажнымъ (μερικῶν—καθόλου; in parte — in universo). Ю. екс. Шест.

**ИНОХОДЬ:** — Кони кго toyчыи иноходи. Сбор. Троиц. XII в. 3.

**ИНОХОДЬЦЪ:** — Съ тоя же Каялы Святопѣлкъ повелѣя отця своего междю Угорьскими иноходьцы ко Святѣи Софіи къ Кіеву. Сл. пак. Игор.

**ИНОЧАДЬІ** = **ИНОЧАДЬІ** — μονογενής, единородный: — Гіко дѣщи иночада бѣ кмоу. Лук. VIII 12. Ев. XII в. (В.). Изд роукы песна иночадоую мол (μονογενῆ). Псалт. 1296 г. пе. XXI. 21. Иночад. Иc. (Упр. 84). Видѣвше иночадааго, пѣлтю обнищавѣша пасъ ради. Мин. Пут. ХІ в. 110. Иночадо слово въ пѣлти. т. ж. 31. Въ неи же (въ церкви) строкнія иночадаго твокго снӑ (τοῦ μονογενοῦς σου νιοῦ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Бӑ никто же пиколи же не видѣ; иночадыи Снъ съи въ иадрѣхъ: Очипихъ, тъ исповѣда с Немъ. Ю. екс. Бои. 16. Иночадаго Снӑ твоего. т. ж. 54. Иночадыи не бѣ тѣлѣнъ. Конст. Сказ. XII в. Кленѣся тѣбѣ Бѣмъ Обемъ и иночадыими: Снѣомъ Бѣ жива. Муц. Мам. 12. Θекла иночада има бѣ. Муц. Θекл. чуд. 3. Снӑ иночадаго. Жит. Авксент. 24. Мин. Чет. февр. 163. Иночадъ ми есть. Жит. Влас. 4. т. ж. 116. Навыкохомъ иночадаго Снӑ Емв (Бгв — чтити). Муц. св. 1018 муч. т. ж. 96. Иночадо пріобрѣтъ (μονογενῆ). Θеодрт. о Никт. 4. Мин. Чет. апр. 31. Очюжити сами ся тоғо Иночадаго промысла (unigeniti filii providentia). Жит. Вас. Амас. 26. т. ж. 649. Снě Бѣгіи иночадыи. Муц. Еразм. 14. Мин. Чет. юнь 151. Иночадъ емв бѣ

70

1107

ИНО — ИНГ

(въ Лат. нѣтъ). Муи. Вит. т. ж. 214. (Вѣрую въ) Снъ Бѣшіи роженъ ў Оца вночадъ (πιστεύομεν εἰς τὸν Ἀγνὸν τοῦ Θεοῦ γεννηθέντα ἐν τοῦ πατρὸς μονογενὸ). Гор. Моск. Дух. Ак. л. 1. — Ср: Богъ истиньныи и Отецъ Сыноу иночадоу Богоу сжштоу истинъноуоумъ. Сурп. р. 21.

ИНОЧАДЬНИЦА = ИНОЧАДНИЦА — μονογαστήριον: — Иночадьница съграднѣвъ. Гр. Наз. ΧΙ в. 76.

ИНОЧАИ (?): — Послѣвъ изведется иночаемъ его или гдѣ шѣдацъ. Псков. судн. грам.

ИНОЧИИ — прилаг. отъ сл. иночъ — относящійся къ первой женѣ: — Яко на союностаты на иночѣ дѣти взпрасть (вторая жена), и тѣ з жизнью аки трасцюе изнемогаетъ. Прол. XV в. авг. 11. (В.).

ИНОЧИМЛЬ — прилаг. прит. отъ сл. иночимъ: — На нѣ же людъы вылѣзуть, что боудеть оцѣ кго истераль иночимла (= иноцимля). Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

ИНОЧИМЪ — отчимъ: — Боудеть ли потерѣ свокго иночима что, а шнѣхъ оца, а оумрѣть, то възворо- тать брӑи. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

ИНОЧЬ — первая жена второбращнаго мужа, или при многоженствѣ одна жена въ отношении къ другой (В.). — Жною и whochюа (читай: ἡ иночи ела; περὶ ἀγυλῆς ἀυτῆς; въ нов.: ἡ ревнующей ей). І. Сир. XXXVII. 11 по сп. XV в. (В.).

ИНОЧЬНИИ — прилаг. отъ слова иночъ — то же, что иночни, prioris uxoris (В.): — Яко на союностаты на иночѣ дѣти взираетъ (τοῦς τῆς προτέρας). Златостр. XVІ в. (В.).

ИНОЧЬНЬІИ — уединенный: — Любя бесѣду также съ Хмѣ любнѣ быти иноченъ. Сбор. XV в. (В.).

ИНОЧЬСКЭЙИ — монашескій: — Иночское житие (μονή-γεζ, singulare). Ефър. Крм. Халк. 4. Иноческіи образъ (μοναχικός). т. ж. Иноческія житі опасных пра- вільн. Мин. нольбр. Син. XII в. Яко иночъ иноческій одѣянъ есмь шбразомъ. Діопт. Фил. XV в. Преста- вится посадникъ Псковской Максимъ во иноцескомъ чину. Псков. І л. 6973 г.

ИНОЧЕСТВО — единство: — Иночество (unitatem). Пал. 1494 г. (В.).

— монашество: — Три чины суть иночьства: 1-е обще по всему житье, 2-е отшельство, два или три, 3-е особное каждого житіе въ монастыри. Посл. м. Фот. Синъ. мон. 1418 г.

ИНОЧЬСТВОВАТИ, ИНОЧЬСТВЮ — быть инокомъ: — При семъ великомъ князѣ Владимирѣ бѣ преподоб- нынъ Антоніи въ Кіевѣ градѣ Печерскій... въ гѣто 6520 нача иночествовати въ Кіевѣ. Нов. III л. 6522 г. — См. иночъ.

ИНОГАДЬЦЬ: — Со звѣрми же иноядецъ и иносельникъ бысть. Георг. Ам. XVI в. (В.). — См. кдиносънѣдь- ніеъ.

ИНОГАЗЫЧЬНИКЪ — βάρβαρος: — Аще ли (братъ) о церкви неродити начеть, да ти будеть яко иноязыч- никъ и мытаръ. Θεοδ. Печ. VIII. 212.

1108

ИНОГАЗЫЧЬНЬИ — βάρβαρος: — Ни иноа инокаа же странти иноязычины потребнающіе. Гр. Наз. ΧΙ в. 62.

ИНГ: — Явѣ, яко ину она Пасха есть. Ю. м. Посл. Клиим. 215.

ИНВДВ — ἀλλαχθέν, инымъ путемъ, въ другомъ мѣ- стѣ: — Не въходан дѣрьрьми въ дворъ очвни, ит. црѣлаза пинхдоу тать есть. Ю. Х. 1. Остр. св. Обра- зы твокго пенорочна ржѣства, Дѣо, проповѣдаша пинхдоу иит прѣславно (гдѣ кто). Мин. Пут. ХІ в. 60.

ИНВДВ — въ другомъ мѣстѣ: — Такоже и пинѣ тая же молния и Богъ вѣсть еколю побило христіанъ. Псков. І л. 6978 г.

ИНВДА — ἀλλαχθέν, инымъ путемъ: — Не входя дверми въ дворъ очвни, но пролазя пинуди тать есть и разбонникъ. Грам. пат. Ант. 1394 г.

ИНЧИ — жемчугъ, бисеръ (Каземб.): — Въ Шабанѣ же родитея шелкъ, да пинчи, да жемчугъ. Аван. Никит. 339. — Ср. Серб. минѣуша — серьга съ подвѣсками; Блг. мингуша.

ИНШИИ: — Мы Александръ, або Витовтъ зъ Божен ласки великіи князѣ Литовскіи и дѣднѣчъ Городен- кіи... Лудкіи, Володимерскіи и пиншхъ, знаменито чинимъ тымъ нашимъ листомъ. Жал. гр. 1388 г. На первѣи уставили есмо, ижь за пенязи рахуючи або въ пиншои речи которая ся тычетъ... т. ж.

ИНГ: — Корабленици вны сѣшпваютъ (іστί ράπτουσι, vela consarcinant). Златостр. сл. 8.

ИНГ — іп, въ: — Инъ арсе (на полѣ — въ твердынні). Мак. 1. VI. 18. Библ. 1499 г. Нощію пристыди палатѣ црѣтва пит. кастрьись (εὐ, іп). Мак. 2. XIII. 15. т. ж. ИНГГДА — однажды: — Инъгда же пакъ Стопыц'коу воююшоу на поганыла... посла къ немоу. Жип. Мов. XII в.

— нѣкогда, прежде: — Езеро исоушипъ исъ инъгда. Мин. 1097 г. 103. Ингіда бѣ прѣвое (λλο). Гр. Наз. ΧІ в. 3. Памать прибѣдныя Пелагина, инъгда блоудь- ніцѣ. Мет. ев. Съ небесъ находящи инъгда доухъ ноуждныі, огнѣнымъ изазыкъмъ въдѣхноувъ изазыч- ное търновънок попаланъ исъ безбожство. Стихир. XII в. 41. Обрѣтая бо и осъла Валаамла, инъгда проялѣваша чѣчьскъмь гласъмь. Конст. Бом. Поуч. XII в.

— въ другой разъ: — Сицево же чюдо с црѣви тои п пинѣда пакъ видѣ единъ ў боларъ. Нест. Жит. Θεοδ. 18.

— См. ИНОГДА.

ИНЪГДОЮ — вмѣстѣ, simul: — Инъгдою. Вар. III. 14. (Упир.). — См. ИНОГДОЮ.

ИНЪГОДЪ: — Въ зному лозиек наго..., и придеть время и рожеться и въ недомыслъ инъгодъ новоу добротѣ въсприниметь. Жит. Ниф. XIII в. 146.

ИНЪДИЕТЪ — см. ИНДИЕТЪ.

ИНЪДВ = ИНЪДЕ — въ другомъ мѣстѣ: — Инъде гѣлеть (ἐν ἑτέρῳ, alio loco). Иппол. Антихр. 17. — Ср.: ин-

1109

ИНЪ — ИПЬ

ждъ: — Дъхъ зовѣтъ вѣтръ, яко же глетъ и пичѣже
рекы: дъхъ боурньомъ съкроуши кораблѣ Тарпсѣнскыкъ.
Ю. екъ. Шест. 1263 г. (Калайд. 148). — См. ИНДЪ.

ИНЪРОГЪ = ИНРОГЪ — у.ю.о.к.р.ως; — Инъ.рогъ. Юв.
XXXIX. 9 по сп. XVI в.

— названіе особаго рода узора на ткани. Савв. 289.

— см. ИНОРОГЪ.

ИНЪИИ — одинъ, unuš: — Прибожнокъ и предваріе въ
пномъ чину пмѣемъ..., внутрія же церкви пакы
пнѣхъ книжнікъ ставляемъ. Никиф. м. Посл. Влад.
Мон. о Лат. 162.

— другой, alius: — Инѣмъ пхѣтья отидопа въ странк
своїк (δι. ζαλλης ὁδού). Мв. II. 12. Остр. св. Иного рода
сжитп (άλλογενής, инородецъ). Панд. Ант. ХІ в.
(Амф.). Инѣми азъіклъ, пнѣми оуствнамъ сглѣо людьмъ
сімъ (ἐπεργώλωσσος). Гр. Наз. ХІ в. 370. Или нно что
ненодобно церкви подѣкъ. Церк. Уст. Влад. (по Син.
сп.). А се суть инпр. тазъіпъ, пже данъ дають Руси.
Пов. бр. л. введ. И то юму мъылашцю, се пакы пно
чюдо створиста стрѣпца Хвѣ Борпъсъ и Глѣбъ, паче пер-
ваго. Нест. Бор. Гл. 36. А пришедъ гость изъ пного
города пли чужеземьмъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син.
сп.). Тако же и надъ великъмъ человѣкомъ непо-
калявшимъ с. инпоу попоу велаше пѣти, а безъ ризт.
Вопр. Кир. Шже тажа родить въ. инок зкмли. Мир.
грам. Нов. 1199 г. А что, кѣже, мъытъ по воемъ земли,
и по нопіи волости, и по весі Суджальскій землѣ; а
то, кѣже, пмати по. е. векши ὥ лодык... Дог. гр. Нові.
съ Яр. Яр. 1264—1265 г. Застрѣліна... Федора Сбѣ-
славица і інѣхъ. є. чѣвкъ. Нові. І л. 6776 г. А еще и
иного многоъ быхъ писалъ..., но за умноженіе словесъ
и не писано оставимъ. Пеков. II л. 6849 г.

— нѣкоторый: — Рѣхъ кмоу: творать инни, слѣшавшѣе
opathъ кисповіптъ. Вопр. Кир.

— тотъ, онъ (въ условныхъ предложеніяхъ — тогда
онъ, то онъ): — А тѣ, хто взможетъ выкупити, пнѣ
выкуплять, а не взмогутъ выкупити, пнѣ потянутъ къ
чернымъ людемъ. Дог. гр. в. к. Дм. Ив. съ Влад. Андр.
1388 г. А не будетъ исправы, инѣ возмутъ по цело-
ванью. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. А вѣдаетъ тѣ села...
княгинъ моя, доколѣ дастъ Богъ желѣтся сыгъ мои,
а потомъ ина дастъ тѣ села: своен сношъ. Дух.
Вас. Дм. 1406 г. А кто тѣхъ выходитъ, пзъ удѣловъ
дѣте моихъ и княгинъ моен, пнѣ земли лишенъ. Дух.
Влад. Андр. 1410 г. А о чемъ сопруется ихъ бояре,
ини идутъ передъ мою княгиню. т. ж. — Ср. ИНО.

пнѣп... пнѣпі — одинъ... другой: — Отъ пюна спар-
хпѣдъ въ пноу прѣходить (ἐπέρχει — ἐπέρχν). Еφρ. Крм.
Ант. 13. И тадаху люди злѣстъ алповъ, короу брезео
буо, инни молиць истълѣкіше матоуце съ пелѣми и съ
соломою, инни оушь, мѣхъ, конпноу. Нові. І л. 6636 г.
Інни на конихъ, а ини в насадѣхъ. т. ж. 6777 г.

пнѣп... дрвгѣп: — А зовоуотъ я Татары, а инни гѣль
Тауурмѣнъ, а дружи Печенѣзи, инни же гѣль, гіко
се соутъ о них же Мелодип... съвѣдѣтелствовікъ.
Нові. І л. 6732 г.

онъ... а пнѣ — одинъ... другой: — Лоуцане оустере-
гостаса и щтупиша они въ городъ, а ини Палсковоу.
Нові. І л. 6675 г.

инок: — И за то Бѣ на нӑ поганыя навѣдѣ, и землю
нащю пуѣ положиша, а иниок сами не блюдоуче без
милости истерахомъ свою вза. Нові. І л. 6738 г. А
іное чемоу въыводишь ђ на іноземца, котори оу наст.
живоуть. т. ж. 6778 г.

пънъ (нѣ ср. по, нж. = однако); Гто. aims, Прус. aims,
Лит. vēnas, Лат. unus. — Ср. инокъ.

ИНЪДИЕТЪ — см. ИНДИЕТЪ.

ИНЪДИТЕГъ — см. ИНДИТЕГъ.

ИОАННъ ВОГОСЛОВЪ — книга изъ числа книгъ. Пов-
ваго Закона.

ИОАННъ ЕКЗАРХЪ — книга изъ числа книгъ Новаго
Закона (отъ. Апост. заповѣди).

ИОАННъ ЛѣСТВИЧНИКЪ — книга изъ, числа книгъ
Новаго Закона (отъ. Апост. заповѣди).

ИОВЪ — одна изъ книгъ Ветхаго Завѣта.

ИОИЛЬ — книга пророка Юпля, одна изъ 16-ти проро-
ческихъ книгъ Ветхаго Завѣта.

ИОНА — книга пророка Юны, одного изъ 16-ти про-
роковъ Ветхаго Завѣта.

ИОСАФЪ — книга изъ числа книгъ Новаго Закона (отъ
Апост. запов.).

ИОСИА — книга пророка Юсіи, одна изъ 16-ти про-
роческихъ книгъ Ветхаго Завѣта.

ИОСИФЪ МАТАФИЛЪ = МАТАФЕИ — одна изъ книгъ
Новаго Закона (отъ. Апост. запов.).

ИОТА — юōtx — девятая буква Греч. алғавита — въ
перен. см. — черта: — Донъежде прѣдеть нѣbo земла,
мota кдина пли кдина чырѣа, не прѣдеть отъ закона.
Мв. V. 18. Остр. св. Донъежде присдеть небо и земла,
ишта кдина п чырта едина прендетъ отъ закона, дон-
деже вся боудоутъ. Никон. Панд. сл. 8 (Мв. V. 18). —
Въ. Изборникъ 1073 г. юōtx ёν переведено — гета едіно
(Изб. 1073 г. 9).

ИПАТЪ — юπλος, consul: — Ипатъ приводимъ бывакъ.
Еφρ. Крм. Кρε. 89. — См. ВПАТЪ.

ИПАТЬСКЭЙИ — прия. отъ сл. патать: — Иже и Патра-
кѣвкъмъ ипатѣскымъ почъщень бѣ чинѣмъ. Жит.
Фед. Студ.

ИПОДРОВЬНЭЙИ: — Съ дружиною своею на подроб-
нѣмъ мѣстѣ обитахъ. Жит. Андр. Юр. VIII. 43.

ИПОДРВМИКМ = ИПОДЪРВМИКМ — пподромъ: — Севи-
росъ зѣ йи. при томъ мжченѣ бѣ Галеонидись, Ори-
геновъ оцѣ, иподъроумне Византиа съвѣрши. Изб.
1073 г. 264. И сток Софік притворъ погорѣ..., ипо-
дроумѣе и до мора, а семо по цревъ затворъ и до
Соуда погорѣ. Нові. І л. 6712 г.

ИПОСТАСЪ: — Смотри зѣло, брате, како ти поставляеть
порокъ явѣ ипостасъ. Ю. екз. сл. на Возник. (Калайд.
176).

ИПР — см. подъ сл. ПРОЧИИ.

ИПЬСКЭЙИ — Ипрскій, Иперскій — по имени Фаланд-
скаго города Ибра, находящагося на р. Иперъ (Савв.).

1110

70*

1111

ИРЕ — ИСК

Ильскоe сдкнo: — А хтw хочетъ въ коупъчестввъ вложится въ-Иванское, дасть коупъцемъ пошлымъ вкладоу патдесать грiвeнъ серeбра, а тысяцкомою соукно Ильское. Грам. кн. Всeв. д. 1136 г. Дати ми Однръю Шахову тритцать рублевъ, а мон у него поставъ Ильскои свѣтлозелeнтъ. Дух. Юр. Вас. 1472 г. Даровъ отъ него: 30 золотыхъ корабленыхъ, да крeчетъ, з постава Ильского сукна рудожелтыхъ. Нов. П. 6984 г. Три постава сукна Ильского по три(т)дати рублевъ постаўъ. т. ж. Шуба червьчетая Искаял. Дух. кня. Юл. Волюк. 1503 г.

ИРЕИСКЪЕИ = ИРЪИСКЪЕИ: — Ферези бархатъ Вене-
діцкоі, на золотоі землѣ щолкъ червчатъ сѣ сере-
бромъ: въ трехъ мѣстѣвъ завязки илоскія, золото сѣ
серебромъ; книти прѣвіскія. Шлат. Бор. Өд. Г'од.
1589 г.

ИРИК: — И сему съ подивуєумы, како итiца нѣйтiлa иззr
прыя пды. Пюч. Влад. Мон.

ИРИНИИ ЛѣГДОНЬСКЕЙИ — изъ книгъ Новаго Закона
(отъ Апост. заповѣд.).

ИРМОЛОГИИ — см. ЕРМОЛОГИИ.

ИРМОСЬ — ёръюз: — Шъ. пї. їрмo. пещь огньна. Мил.
1096 г. (смнч.). 156. — См. ЕРМОСЬ.

ИСААКЪ (= ИСАКЪ СИРИНЪ) — изъ книгъ Новаго Закона (отъ Апост. заповѣд.): — Исакъ Сиринъ въ десть на бумагъ волоченью коею Оп. Корнє. Ник. мон. XVI в.

ИСАДИТИ — ИССАДИТИ — ИЗСАДИТИ, ИСАЖБ: —
Пръты многоцельны червенъ вси жемчюгомъ, писа-
жены. Нерекл. л. 6453 г. Икона въ нен, акп солине
сіяетъ, велими украшена златомъ, много дившится,
аки жемчугомъ изажена, и пису тако не мочно
вписати. Стеб. Нов. 1347 г.

ИСАДЪ, ИСАДЫ — пристань, прибρежный поселокъ: —
Князь же Всеволодъ стоялъ около города 10 дней, ви-
дѣлъ брата изнемагающа, и Болгаре выслаліся баху
к нему с миромъ, понде опять къ псадомъ; и ту на
исадѣхъ Богъ пой Изяслава, и вложиша й в лодью.
Лавр. л. 6692 г. Сия же слышавше Болгари... собрав-
шесл, изыдоша ко псадомъ на брегъ. Никон. л. 6727 г.
(II. 343). Бывшій изъ на падѣхъ противу Омлю
и выйдоша на берегъ. Воскр. л. 6728 г. Нѣмци поста-
вина городъ падъ Норовою противъ исада Нсков-
ского. Псков. Г. л. 6846 г. Овін бо отъ богатства села
давають церквамъ святымъ и монастыремъ, друзіи въ
озерѣ ловища и пады. Нов. IV л. 6860 г. А пнан
сіла Нѣмецкая начаша восвати и жещи Псковскія
пады. Нсков. Г. л. 6971 г. И пришедше да два исада
болшіхъ выльгоза. т. ж. 6971 г. И церковь Колин-
скую зактоза и ніныхъ падовъ много жгутъ. т. ж.
6971 г. Продастъ твю землю пли (и)сă или иное что,
а дочічать того чіла, иное емъ земла та или исă или
иное выкъпнй. Нсков. судн. трам. — Сл. исадъ упо-
требляется, какъ собств. имя: — Бысть идущимъ по
Волзѣ на Болгары, поидоша на мѣсто, идеже островъ
парѣцаемыи Исади, устье Цввѣцъ; высѣдъ на брегъ

и ту оставшіа всѣ носады п галѣй и Бѣлозерскіи
полкъ. Ип. л. 6690 г. Снемпімся имъ всѣмъ на Иса-
дѣхъ на порядъ. Лавр. л. 6725 г.

Слово исадъ встрѣчается въ названіяхъ рыбныхъ
ловель, принадлежащіхъ Псково-Печерскому мона-
стырю: исадъ большіного Тросна, исадъ Дубицы,
исадъ Колинно и пр. Оп. Пск. Печ. мон. стр. 23. —
Въ Архангельской губ. Шенк. у. исадомъ называютъ
отмель, песчаный берегъ рѣки.

ИСАДЬСКЕЙИ — прил. отъ сл. исадт.: — А которомъ
чѣкъ 868ѣ кормлa написанна в рѣконисаннѣ, и да гра-
мотамъ владѣ земленными начнѣ, или исӑски"... Псков.
суд. трам.

ИСАИНО ВИДЪНИК — книга изъ числа ложныхъ (отъ
Апост. запов.): — Исанно видѣніе, что въсходилъ на
небеса и видѣлъ различныхъ престолы на седми не-
бесехъ и множество ангелъ. Сказ. о книг. истин. и
ложн.

ИСАЙГ — книга пророка Исаи, одного изъ 16 ветхо-
завѣтныхъ пророковъ изъ числа 4-хъ великихъ.

ИСГОИ — см. ИЗГОИ.

ИСЕЛЕНИК = ИЗСЕЛЕНИК = юпохіємъ: — Яже на
съмрѣть, то на съмрѣть, п яже на иселеніе, то на
иселеніе (ёгъ юпохієм'юн, въ нов. — преселеніе). Іер.
XLIII. 11 (Упур.).

— юпохієя, transmigratio: — И все из̧селеніе Юдино (άποκρίχν). Іер. XXVIII. 4 (Упур.).

ИСЕЛИТИ, ИСЕЛЮ: — И пожьжеть га и иселить га (въ
нов.: преселить). Іер. XLIII. 12 (Упур.).

ИСЕЛЯТИСІЯ = ИСЪСЕЛЯТИСІЯ: — Адамъ съ Евгюю
изъ юдема пысєелактъєся. Стиар. 26 авг. (В.).

ИСІЯТИ = ИЗЪСІЯТИ, ИСІЯЮ — ёхл.άμπειν: — Дхoу
огныи азъыкъ изъсявышоу. Ю. екз. Бог. 331. И ра-
зумѣвъшен изъсіяють, яко же п свѣтнільство твърдь-
ное и отъ правдивыхъ многшыхъ яко и звѣзды
въ вѣкъ и еще изъсіяють (єхл.άμψουσιν). т. ж. (Ка-
лайд. 48).

ИСЕКАЖАТИ, ИСЕКАЖАЮ — ёєєрηφούν: — Гб... запрѣ-
щая мшру и поспшаян е, и вся рѣкъ яскажаяп (ёє-
φρημων). Наум. І. 4 (Упур. 44).

ИСЕКАЗА — ёхτρωχ, abortus: — Аки исказа плодящіп
із ложеснъ мітрхъ і ісказаетъ плоти егд (єхτρωχа,
abortus; по др. сп. — выверзъ, извергъ). Чис. ХІІІ. 12
по сп. XIV в.

ИСЕКАЗА — damnum, detrimentum: — Преложити въ свои
казыкъ съказана оучительската, еда боудоуть имъ
на пказаю. Ю. екз. Бог. 5. Никако же пѣстіанно-
му словеси пказа боудеть. т. ж. 129. Прѣложьше
моўжьскомъ именьмъ (женьско)... на великою пказаю
придеть прѣложенькъ. т. ж. 15. Бѣдѣть лежвѣчтели,
иже введѣть пказы погибельныя, рекше ереси. Козм.
Пресв. о ерсс.

ИСЕКАЗАТИ, ИСЕКАЖЕВ — разсказать, описать: — Оукраси
црковь стѣна Бца иконами многоцѣннами, ихже не
мощно исказати. Лавр. л. (В.).

ИСЕКАЗАТИ, ИСЕКАЗАЮ — ххθεσθείν: — Аки исказа пло-

1112

1113

ИСК — ИСК

дяци из ложеспіт мірхъ і исказеть плоти ег (ххтє-
вдіє, комеді). Чис. ХІІ. 12 по сп. XIV в.

ИСКАЗАТИСЯ — научиться: — Да исказемся и мы (παιδεύωμεν). Ю. Дам. перев. Ю. екз. (В.). Сня предах сотонѣ, да искаjoся не охоуляти (іνπα παιδεύσω). Златостр. сл. 4.

ИСКАЗИТИ, ИСКАЖЕ — оскопить: — І слѣть кажениці, тяже исказиша чіці (καί εἰσὶν εὐνοῦχι, οἶτινες εὐνοῦχί-
σθηκαν ὑπὸ τῶν ἀνθρώπων). Μο. ΧΙΧ. 12. Остр. ев. Аще къто себе исказить, бываетъ ли приношение за нь. Евр. Крм. 212. Тимов. Кто исказить (по др. сп.: издръзавыи себе; ὁ ἀχρωτήριασις ἐκυτón). Уст. Крм. Алл. к. 22. Дѣтища пмамъ. Б., да приходита ко мнѣ по вса вечеры: боюса, егда исказита вы (—исказать васъ). Паис. сб. 160. Сл. о трехъ министъ.

ИСКАЗИТИ, ИСКАЖЕ: — Прішедъ исказить васъ (хх-
χώσει, affligenet). Ibis. Нав. XXIV. 20 по сп. XIV в.

— Исказившеп та изпѣдѣть ис тебе (Острже. б.: потреб-
быншеп, ἐρηρωσχύτες). Нс. XLIV. 17 (Упър.). Огнь же
пъщень съвыше псказити пжыстію и дѣбравѣ (ἐξχ-
ναλώσει ὄρη καὶ δρυμούς). Поса. Ісер. 62 (Упър.).

— Видѣша клѣтъкоу не искаженоу (ἀλώβητον, incombu-
stam). Пат. Син. ХІ в. 91.

ИСКАЗИТИСЯ — оскопиться: — И слѣть кажениці, пле
исказишаса сами црѣствы ради нѣснааго. Μο. ΧΙΧ.
12. Остр. ев.

ИСКАЗИТИСЯ: — ἐρηρωσθῆναι: — Стое исказится (Острже. б.: опѣстѣтъ; ἐρηρωσθήσται). Дан. VIII. 11 (Упър.). Не раздроушитиса Иκρμоу, нп исказитиса црѣви (ἐξερηρωσθῆναι). Изб. 1073 г. 105.

ИСКАЗНТИ, ИСКАЗНЮ — наказать: — Кто иметь...
ихъ обидѣти, того исказнимъ. Грам. Вит. 1396 г.

ИСКАЛАТИ, ИСКАЛАЮ — выкальывать: — Отъвраштан-
са ласкавьцъ льствынъпхъ словест, ико и врановъ, искалаять бо очи оумнѣи. Сб. 1076 г. 49 (Буса. 291).

ИСКАЛАТИ, ИСКАЛЮ: — Не чюдимиса, аще и вса искалаша боудоутъ (βορβορος). Златостр. сл. 23. Да аще будемъ разгнѣвали отпа, искалявше одежа кре-
стьныя; ты же мн рид: кая искаляхомъ. Кир. Тур. Сл.
о премудр. Како могу пріяти матерь, а Отпа разгнѣ-
вивъ, а порты хрестьяныя искалявъ. т. ж.

ИСКАНАЙЕ — κίνησις. Гр. Наз. ХІ в.

ИСКАНѣТИ, ИСКАНВ — искать: — Исканоуша сладость. Мин. ХІ в. (В.).

ИСКАПАТИ, ИСКАПЛЮ — Иже искалѣть сладость
всю. Мин. 1097 г. 122. Вино бесцмрьтія искаци ты.
Мин. Пут. ХІ в. 76.

— Горы искалѣть. Стихир. XII в. 22. — Ср.: Въсе
тѣло его искапа и тѣко вость растаавъ. Отеч. 22.

ИСКАПЛІТИ, ИСКАПЛЮ: — Искапалѣа потомъ стра-
данія сп. Мин. 1096 г. (окт.) 96.

ИСКАНОВАТИ: — Сладость намъ искапова помышленія осладовающи. Мин. 1096 г. (окт.) 133.

ИСКАТЕЛЬ — accusator: — Помиєвъ искатель ею (accu-
satorem). Прох. Жит. Ю. Бог. VII.

ИСКАТИ, ИЩВ И ИСЕВ — quaerere, investigare (em.

ст.кати): — Хощеть бо Иродъ искати отрочате, да по-
гоубить к (ζητεῖν τὸ παλιόν). Μο. ΙΙ. 13. Остр. ев.
Архперен же и старцы и съборъ вьсь искаахъ лъжа
съвѣдѣтельства на Иіса (ἐξητοῦν). Μο. XXVI. 59. т.ж.
И отътори искааше подобьна врѣмене, да и прѣдасть.
Мο. XXVI. 16. т. ж. Искааста кго въ рождении и въ
знани (ἀνεξητοῦν αὐτὸν ἐν τοῖς συγγενέσι καὶ ἐν τοῖς
γνωστοῖς). Лук. II. 44. т. ж. Искыцая. Софі. (Упър. 64).
Рачитела сп бігооуханьна искощи оучениа. Мин.
1096 г. (сент.) 142. Иштеть милосердия (ζητεῖν). Гр.
Наз. ХІ в. 16. Отъвѣждоу пца помощи страсті (ἐπι-
ζητεῖν). т. ж. 68. Аще ил есть не имовить (створивші
оубиство) п оускочить же, да ищють его, дондеже
шбрацетьса; аще ли шбрацетьса, да оубьень буд-
деть. Дог. Игор. 945 г. А головника не ищють, то виръ-
вною платити въ чьи же вьрви голова искать.
Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). Да постыда(теса) и по-
срамляются пщюще дша мокіа. Нест. Бор. Га. 25. П
оувѣдавъ пѣ посла искатъ кго, и начаша искати кго
въ мнозѣхъ мѣстѣхъ. Нові. І л. 6712 г. Пакъ цщѣть
правила ἕ-гво вселеньескаго сбора. Прав. митъ. Кир.
Искушымъ покажныя со всѣдѣшь смѣрѣнымъ. Ефра. Сир.
ХІІІ в. Искома бѣ Фекла (ἐξητεῖτο). Муц. Фекл. б.

— спрашивать, просить: — И нача оу него искати оу-
става чернѣц Студпискѣ. Пов. ер. л. 6559 г.

— разспрашивать: — Пщюще то, кто Всеволодо(у) при-
татель болъръ. Нові. І л. 6645 г.

— домогаться: — Како кмуо пзити из града въ даль-
ная страны и щтолѣ искати црѣва. Нові. І л. 6712 г.
Прилалъ извѣщеник, ико не искати подъ Псаковиц-
цемъ црѣва. т. ж. 6712 г. А по монмъ грѣхомъ ци
имуть вскати Татарове которыхъ возостин, а ото-
имуться, вамъ сыномъ моптъ и княгини моеи подѣ-
лити вы ся опять тыми волостми на то мѣсто. Ду.
Нв. Кал. 1327—1328 г. А ци по грѣхомъ имуть
пскати изъ орды Коломны, пли Лопостенскіхъ мѣсть,
или отѣмьныхъ Разанскихъ, а по грѣхомъ ци
отынется которое мѣсто, дѣти мон... п княгини въ
то мѣсто подѣятся безъзпеньными мѣсты. Дух. Нв.
Нв. д. 1359 г. А что мя благословилъ отецъ мон князь
великии Иванъ удѣломъ дяди моего князя великого
Семеновымъ, того ти не искати: тобѣ знати своя
отчина. Дог. ир. Дм. Ив. 1362 г. А вотчины ти нашше
Москвы и всего великого княженья и Новагорода
великого подъ нами не искати и до жирова. Дог. ир.
Дм. Ив. 1375 г. А искати ны Ржевы, а тобѣ съ нами
съ одиного. Дог. ир. Вас. Дм. 1389 г. Понде князь
Миханло Төфърьскыи в орду, пша великаго княженіа.
Нові. І л. 6891 г. (по Арх. сп.). А отчины ти моее
Москвы... п удѣла моего, того ти подо мною блюсти,
а не обидѣти, ни вступатись, ни искати подо мною,
ни хотѣти. Дог. ир. Вас. Вас. 1435 г.

— призывать: — И крестъ цѣлова князь, а Новгородци
к нему, како Андрѣю не съступитися Новагорода, а
Новгородномъ не искати пного князя. Нові. І л.
6792 г. (по Арх. сп.).

1114

["1115", "ИСК — ИСК", "— домогаться судомъ, вести искъ: — А щтъ Нѣмецъ\nбъли на соуде, искали колокола. Грам. См. кн. Өд.\nРост. 1284 г. Или того не дасп, ни кона, ни серебра,\nГерлахъ хочеть своего кона искати, како мога. Грам.\nРиж. ок. 1300 г. А чего будеть искати мѣнъ, п монмт.\nбоярмѣть, и мопмъ слугамъ у Новъгородцвѣ, п у\nНовоторѣжцевѣ, и у Волочанъ, а тому всему судъ\nдати безъ перевода. Дог. гр. Тв. в. к. Мих. Яр. съ\nНовъ. 1301—1302 г. А смѣшаются судомь монастырь-\nскіи людъ съ волостній людьми, судить монастырь-\nскіи тивунъ съ поселѣскимъ вмѣстѣ съ нашими судь-\nями, а припѣытокъ имъ на полы, а дворянъ даетъ\nтотъ, на чемъ ищють и судъ туту же, а на правду\nѣздать обои. Жал. гр. кн. Тв. д. 1365 г. А чего кто\nиметь искати на нихъ, и нѣ учнятъ, имъ срокъ\nпередъ мопхъ намѣстниковъ передъ Двинскихъ. Уст.\nДв. гр. 1397 г. А пмуть чего искати на Новгородцехъ,\nи на Новоторчехъ, судъ съ Новгородцемъ въ\nНовъгородъ, а съ Новоторцемъ въ Торжку. Дог. гр.\nНовъ. 1426—1461 г. Посемъ въ то же говѣнье при-\nидоша пиные посадниці и мнозні житьи Новгородці\nи поселяне... п всі преобжени многое множество\nо обидахъ искати и отѣвчинвати. Соф. ор. 6986 г.\nНццутъ на Новгородцехъ въ городѣ передъ намѣ-\nственникомъ. т. ж. 6986 г. А кто положитъ доскъ на\nмрѣтваго и збюдент(и), а иметъ искати на приказ-\nникохъ того соблюдена, сребра илі платія..., п рѣко-\nписанѣе оу него написано и в ла(рь) поло\"но, пно па\nтыхъ приказникохъ не искати чре' рукопісане... Псков.\nсуд. грам. А искалъ тѣхъ земль Олешко Меркурісвъ\nна Яковѣ на Өдоровѣ да на Василии на Селезенѣ.\nСпис. Дв. зем. 1471 г.", "— зарабатівать: —... Идеть ли (закоупъ) искатъ купит,\nа явлено ходить..., то про то не робять его, но\nдати емоу прапдоу. Р. Прав. Влад. Мон. (по Троиц.\nсп.)", "— Не ищемъ на подвигъ на брани вѣмъистсяя. Мин.\nПут. ХІ в. 47.", "— пытаться: — Искаахъ яго Иоуден оубити (ξηλάσσουν). Ю. VII. 1. Остр. св. Нѣмъ искаахъ тебе каменкемъ\nпобити Иоуден. Ю. ХІ. 8. т. ж. И всѣ народъ пска-\nаше приказатися юмъ (ξηλέτει). Лук. VI. 19. т. ж. Ры-\nдаше и о ст.мрти Анесаломы, искажшаго оубити\nи (ζητούγντας). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).", "— воевать съ кѣмъ (?): — Том же лѣтѣ нача Яро-\nславъ Галичскій искати Ивана Ростпелавича, стрын-\nчица своего Ип. л. 6667 г.", "— искати лиха — зложелательствовать. Ип. л. (Черн.).\nсъдъ искати — начнать искъ судомъ: — А где буде\nкто кому виновā, в томъ городе правити, где тотъ\nчѣмъки живеть; иде сў' ему не искати. Грам. Герд.\nк. Пол. 1264 г.", "— пскомок: — Тако же и четверти разочити по седьмь\nдніи в недѣли п приложи ко всемою чисел, и тако\nдобрѣ пеправится искомое. Учен. Кирик. 1136 г.", "Ср. Лит. jěskoti, Анг. ask — спрашивать; Др.-Ск. aeskja—", "желать; Др.-в.-Н. eiscōn — требовати; Рус. сокъ, со-\nчити, досочити, съкати; Нѣм. suchen.", "ИСКАЛТАИ, ИСКАЮ — истощить (В.): — Иже лѣтніими\nнедоугы исканшви\" телеса (εἰκετησκότων τὰ σώραχτα).  \nДюптр. Филип. (В.).", "ИСКЛАДАТИ, ИСКЛАДАЮ (В.) — выкладывать: —\nНачанія искладати срачпѣ в светы. Сб. 1076 г. 544.", "ИСКЛАДЪ: — Ныны жъ бы князь великіи Витовть,\nосподары нашъ, а любо его послѣдкове, кото поли бу-\nдеть осподары Полонки у Полонку, искладъ вчинили;\nа любо мештеръ Задвинскіи въ Ризѣ, а тотъ искладъ\nдержятъ на обѣ сторонѣ, у Полонку и въ Ризѣ, такъ\nкакъ уставленъ будетъ. Дог. гр. Пол. и Рит. 1407 г.", "ИСКЛАТИ = ИСКОЛОТИ, ИСКОЛЮ — σφάξειν, θένειν: —\nЮнціи моп и оупитана пеколкна и въса готова\n(τεθούμενα). Мв. XXII. 4. Остр. св. Искаа чада своя\n(ἐσφάξει). Изъ XVI. 21 по сп. XV в. (В.).", "ИСКЛАЧИВАТИ, ИСКЛАЧИВАЮ — ἀναλύσκειν: — На\nкоторая дѣла исклачиваше, та\" ст. кровию добываše\n(ἀναλύσθειν, profunderit). Ю. Флав. В. Iyd. I. 25.", "ИСКЛОЧИВАТИ, ИСКЛОЧИВАЮ — ἀναλύσκειν: — Стя-\nжаныя не исключиванъ вѣсуе. Ичела XV в. Страха ради\nисключиваше (ἀναλύσκων). Ю. Флав. В. Iyd. I. 28. 1.", "ИСКЛОЧИТИ, ИСКЛОЧВ — ἀναλύσκειν: — Много стяга-\nнѣе исключивъ и създа опять (храмъ Аополона) (διδιοις\nἀναλύφωσιν, suis sumptibus). Ю. Флав. В. Iyd. I. 21. 11.", "ИСКЛОЧИТАСЯ: — Сценное съкровище исключается (ἐξα-\nναλώθησχν, consumpta erant). Ю. Флав. В. Iyd. V. 4. 3.", "ИСКЛЪСМЬСТВО — ἐξοργή, возвышеніе: — Ὁ горнаго пеклъсмѣства (ср. хлѣмъ, culmen). Силь. и Ант. вопр.\nХVI в. 106. — Ср. ИСТЬКЛОМСЬИ.", "ИСКЛЬВАТИ, ИСКЛЮЮ — ἐξοργσσειν: — Око смѣжцекса,\nоко оцѣж да пеклюжть є врани въ дъбръхъ, и да пз-\nѣдать є пътишти оръяли. Изъ. 1073 г. 188. Въсѣхъть-\nници врани пеклюжть кмоу очи (ἐξοργσσσουν). Панд.\nАнт. ХІ в. л. 167.", "ИСКОВАТИ, ИСКВЮ — выковать: — Исковавъ юбо сре-\nбрентна доскы, и стына по имъ пиздражавъ и позла-\nтивъ, покова сребромъ и златомъ. Як. Бор. Га. 142.", "— заковатъ въ оковы: — Еміше князя, запроша в пис-\nтоикъ, а княгиню послаша в манастырь, а дружину\nего пековаша. Ип. л. 6669 г. И всѣ дворанъ пекова.\nНов. Г. л. 6723 г. Всѣа посла пековавъ по своимъ го-\nродомъ. т. ж. 6723 г. А Нѣмецъ и Чюдь пекована\nпоточи вт. Новгородъ. Псков. Г. л. 6749 г.", "ИСКОЛЧЕНИЕ — растрата, δαπάνο, τὸ ἀναλύσκειν. Пчел.\nХV в. — Ср. ИСКЛОЧИТИ.", "ИСКОНИ — ab initio, ἐξ ἀρχῆς: — Искони бѣ слово (ἐν\nἀρχῆ). Ю. И. 1. Остр. св.; Ев. 1409 г. 2 об. Искони створи\nБт' нѣо ї землю (ἐν ἀρχῆ, in principio). Быт. І. 1 по сп.\nХІV в. Наслѣдите уготованное вамъ парствѣе искони\nмира. Θεοδ. Печ. Мол. Сим. Вар. (Пат. Печ.). Бога\nтако пскони оуставлено Церк. уст. Влад. Мон. (по\nСин. сп.). Искони бѣ слово. Мин. Пут. ХІ в. 30 (вт.\nМин. май XII в. сепъра; но въ стихирахъ — искони).\nИскони имяше съ нимъ любьвъ (ἀρχῆθεν, a principio).", "1116", "желать; Др.-в.-Н. eiscōn — требовати; Рус. сокъ, со-\nчити, досочити, съкати; Нѣм. suchen.", "ИСКАЛТАИ, ИСКАЮ — истощить (В.): — Иже лѣтніими\nнедоугы исканшви\" телеса (ἐικετησκότων τὰ σώραχτα).  \nДюптр. Филип. (В.).", "ИСКЛАДАТИ, ИСКЛАДАЮ (В.) — выкладывать: —\nНачанія искладати срачпѣ в светы. Сб. 1076 г. 544.", "ИСКЛАДЪ: — Ныны жъ бы князь великіи Витовть,\nосподары нашъ, а любо его послѣдкове, кото поли бу-\nдеть осподары Полонки у Полонку, искладъ вчинили;\nа любо мештеръ Задвинскіи въ Ризѣ, а тотъ искладъ\nдержятъ на обѣ сторонѣ, у Полонку и въ Ризѣ, такъ\nкакъ уставленъ будетъ. Дог. гр. Пол. и Рит. 1407 г.", "ИСКЛАТИ = ИСКОЛОТИ, ИСКОЛЮ — σφάξειν, θένειν: —\nЮнціи моп и оупитана пеколкна и въса готова\n(τεθούμενα). Мв. XXII. 4. Остр. св. Искаа чада своя\n(ἐσφάξει). Изъ XVI. 21 по сп. XV в. (В.).", "ИСКЛАЧИВАТИ, ИСКЛАЧИВАЮ — ἀναλύσκειν: — На\nкоторая дѣла исклачиваше, та\" ст. кровию добываše\n(ἀναλύσθειν, profunderit). Ю. Флав. В. Iyd. I. 25.", "ИСКЛОЧИВАТИ, ИСКЛОЧИВАЮ — ἀναλύσκειν: — Стя-\nжаныя не исключиванъ вѣсуе. Ичела XV в. Страха ради\nисключиваше (ἀναλύσκων). Ю. Флав. В. Iyd. I. 28. 1.", "ИСКЛОЧИТИ, ИСКЛОЧВ — ἀναλύσκειν: — Много стяга-\nнѣе исключивъ и създа опять (храмъ Аополона) (διδιοις\nἀναλύφωσιν, suis sumptibus). Ю. Флав. В. Iyd. I. 21. 11.", "ИСКЛОЧИТАСЯ: — Сценное съ кровище исключается (ἐξα-\nναλώθησχν, consumpta erant). Ю. Флав. В. Iyd. V. 4. 3.", "ИСКЛЪСМЬСТВО — ἐξοργή, возвышеніе: — Ὁ горнаго пеклъсмѣства (ср. хлѣмъ, culmen). Силь. и Ант. вопр.\nХVI в. 106. — Ср. ИСТЬКЛОМСЬИ.", "ИСКЛЬВАТИ, ИСКЛЮЮ — ἐξοργσσειν: — Око смѣжцекса,\nоко оцѣж да пеклюжть є врани въ дъбръхъ, и да пз-\nѣдать є пътишти оръяли. Изъ. 1073 г. 188. Въсѣхъть-\nници врани пеклюжть кмоу очи (ἐξοργσσσουν). Панд.\nАнт. ХІ в. л. 167.", "ИСКОВАТИ, ИСКВЮ — выковать: — Исковавъ юбо сре-\nбрентна доскы, и стына по имъ пиздражавъ и позла-\nтивъ, покова сребромъ и златомъ. Як. Бор. Га. 142.", "— заковатъ въ оковы: — Еміше князя, запроша в пис-\nтоикъ, а княгиню послаша в манастырь, а дружину\nего пековаша. Ип. л. 6669 г. И всѣ дворанъ пекова.\nНов. Г. л. 6723 г. Всѣа посла пековавъ по своимъ го-\nродомъ. т. ж. 6723 г. А Нѣмецъ и Чюдь пекована\nпоточи вт. Новгородъ. Псков. Г. л. 6749 г.", "ИСКОЛЧЕНИЕ

1117

ИСК — ИСК

Пат. Син. ХІ в. 276. Искони бо, рѣ, сътвори Бѣ нѣ бо и землю и вса таже на земли. Нест. Бор. Га. 1. Искони же ненавидли добра дытъолъ, иже бѣ реклъ, да створю престолъ свои на звѣздахъ. т. ж. 2. Что ся вамъ мнить о Христѣ, яко отъ (= топ) не искони есть съ Богомъ. Кир. Тур. 77.

**ИСКОНИВЪІТЬНЬІЯ:** — Исконибытное слово. Пал. ХІв. л. 24.

**ИСКОНЬНЬІЯ** — ὁ ἀπ' ἀρχῆς: — Познасте исконнаго (τὸν ἀπ' ἀρχῆς). Ю. 1. II. 14. Пішоу къ вамъ, оціи, тако ойυβ'dѣсте пеконнааго. Изб. 1073 г. л. 7. Въ исконьпыхъ книгахъ очѣскыхъ. т. ж. Исконноее пзбърник. Пат. Син. ХІ в. 278. Кто не покланієсться исконноум', къто не славить кончычнаго (τὸν ἀπ' ἀρχῆς — τὸν τελευταῖον). Гр. Наз. ХІ в. 147. Вижь, како показається своего Божества исконнаго дѣла образъ. Кир. Тур. Сл. о слеп. 57. Се же все самъ творецъ дѣствуетъ, не инако исконноее свое дѣло поновля. Кир. Тур. Прити. о чел. душ. 150.

**ИСКОНЬЧАВАТИ, ИСКОНЬЧАВАЮ:** — Извами лютыми тѣло трьозубъци пекончавалъ. Мин. 1096 г. (окт.) 78.

**ИСКОНЬЧАВАТИСТА:** — συρπληροῦσθαι: — И исконьча-вааххса и влааххса (συνεπληροῦντο). Лук. VIII. 23. Остр. ев.

**ИСКОНЬЧАНИК** — perfectio. Упър. (М.).

**ИСКОНЬЧАТИ, ИСКОНЬЧАЮ** — τελεῖν, оканчивать: — Яко не имате пекончати градъ (μή τελεῖστε). Мв. Х. 23. Юр. ев. п. 1119 г.

— implere, исполнять: — Любаи дръга законъ искон-чаетъ (πεπληρωσε, implevit). Златост. 43. Лѣно есть намъ йсконч'а всю правду. Θεοδ. Печ. Отв. Из. (Паис. сб.). Вся прошепія твоія искончаю тебе ради (πληρώσω). Жит. Влас. 11. Мин. Чет. февр. 121.

**ИСКОНЬЧАТИСТА:** — Яко отъ крѣпости роукъ твоія азъ пеконьчахъса (ἐγὼ ἐξέλειπον). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ИСКОПАТИ, ИСКОПАЮ** — ὀρύσσειν: — И ископа въ нѣмъ точило (ἀρχῆνεν). Мв. XXI. 33. Остр. св. Стрыленике бігомощьнѣ престрадалъ кси ископающихъ твоія редра. Мин. 1097 г. 99. Шльга же повелѣ ископати юму велику. Пов. бр. л. 6453 г. Ископа звѣръ юму. Пrol. И. Публ. б. Ископавъ пещероу. Нест. Жит. Θεοд. 9. Ископаныи гробъ. Кир. Тур. Сл. о снях. 40. А прокъ ихъ, ископавше юму, вметаша ў ню бе-цисла. Нові. І. 6748 г. Скуделницы ископаша. Псков. І л. 6974 г.

**ИСКОПОВАТИ, ИСКОПОВАЮ** — ὀρύσσειν: — Ископовали ровъ впадется въ онъ (ορύσσων βόδρον). I. Сир. XXVII. 29. (В.).

**ИСКОРЕНЕНИКИ:** — О искоренении коумпърскыхъ монъ (περὶ τοῦ ἐκριζωθῆναι, de exstirpandis). Ефър. Крм. Крв. 84.

**ИСКОРЕНЕНИК:** — Зоубъ же и ногътъ высѣхъ искоренник. Мин. окт. Нові. ХІІ в.

**ИСКОРЕНИТЕЛЬ:** — Не бо искоренитсѣь страстьмъ помыслъ есть, нѣ соупостатъ. Изб. 1073 г. л. 62.

**ИСКОРЕНИТИ, ИСКОРЕНЮ** — ἐκριζοῦν, вырвать съ кор-

немъ: — Зълъбы вещь высю искоренитъ кси. Мин. 1096 г. (сент.) 126. (Рогы предънпки) искореніе (ἐκριζώσει, evellet). Импоп. Антихр. 25.

— изгнать: — Хотацю тѣмъ сток то стадо искоренити ὥ мѣста того. Нест. Жит. Θεод. 17. Понидѣвѣ искоренитѣ Святослова, и перепемѣвъ волость его. Ип. л. 6654 г.

— погубить: — Ти бо суть не мене одиного хотѣли убити, но и васъ искоренити. Лабр. л. 6655 г. Провидѣши бо Мтѣ Бкіа пагоубо: хотацюю быти надъ Новымъ городомъ и надъ его вољостию, молашеть Сна своего съ слезамъ, дабъ ихъ щнудъ не искоренит. Пересл. л. 6677 г.

**ИСКОРЕНИТИСТА:** — ἐκριζοῦσθαι: — Три рози... искоренишаса ὥ лица емоу (ἐξερρίζωθη, evulsa sunt). Импоп. Антихр. 20 (Дан. VII. 8).

**ИСКОРЕНАТИ, ИСКОРЕНЮ** — ἐκριζοῦν, вырывать съ корнемъ: — Зоубы немѣствно... искоренакамъ. Мин. 1096 г. (окт.) 41. Древа искореняти (ἐκριζοῦν). Козл. Инд. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— разрушать: — Мітва оча оутврыждаетъ домъ чадъ, клатва же мтъна искоренать до основанні (ἐκριζεῖ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ИСКОРИСТОВАТИСТА:** — А которон меншіи братъ изи братань, жиоучи в ὃномъ хлѣбе с ватши" братомъ..., а пскориетъютса сребромъ оу брата своёго... Псков. судн. грам.

**ИСКОРОПЫТНѣ** — ἀχριβώς: — Вѣннаше же искоропытнѣ рабъ Бкии писаніа (accurate et sedulo). Жит. Андр. 28. Мин. Чет. февр. 236. Яко же съглядати искоропытнѣ ὥ добраго прикоупа собраное батьство (ut possit perfecte interui facultates et copias collectas ex praeclara mercatura). Жит. Петр. Гал. Мин. Чет. февр. 256. — Ср. ИСКОРПЫТНѣ.

**ИСКОСС:** — Взят и на Панутѣ рубль: на полт(в)ну косити ему искос', на полтину взя два бора". Дух. Патр. 1391—1428 г.

**ИСКОЧИТИ, ИСКОЧЪ** — ἐκπηδηκ': — Малац нѣкан писочить сливза (ἐκπηδησειν, exilierit). Ефър. Крм. Труа. 60. И ту же пронзоша, п яко бы (Бористь) оурапенъ, п искочи изъ шатра въ оторопѣ. Як. Бор. Гл. 75. — Ср.: Дванадесате сихъ паче бѣаше избьрано... и отъ сихъ искочи Юда. Супр. р. 305.

**ИСКРА** (вм. съкра) — σπινθήρ, scintilla: — Акъ оугль искрами мьчыште. Изб. 1073 г. (В.). Аще въздѣзмеи искроу, възгориться (ἐξώ φυσήσῃς σπινθῆρχ). Панд. Ант. ХІв. (Амф.). Остававшіеся юдинъ живѣе искръ истинъ. Гр. Наз. ХІв. 62. Стотаста. Й. ней пылне яко искра (ж)гоуце, теплѣ velми, переже жатъы. Нові. І л. 6653 г. (по Ак. сп.: истракуге). Искра, въ гоумно въладѣми, всего лѣта дѣло пожьжеть. Никон. Панд. сл. б. Яко же искра врѣмя створши по полавахъ створить пламень, тако память жены прѣбывающе възжьжеть похоти. т. ж. сл. 12 (Ю. Злат.). Яко искры огнены (βολίδαι). Жит. Андр. Юр. XLVII. 192. Тіунъ бо его яко огъ трепетицюе накладень, а радовичи его, яко искры; аще отъ огна устережешся, но отъ искры не

1118

1119

ИСК — ИСК

можешь устрещися жженія порть. Сл. Дан. Зат. 235.
Ни пекра бѣаше подъложена (quidquam supposuisse).
Мин. Чет. февр. 247.

— блестка: — Сукно лундынь лимонно цвѣть съ пскрон. Плат. Бор. Өд. Год. 1589 г. 13.

ИСКРАВЬІІ (В.) — пепсусающій пскры: — Яко же томо разжеженъ и пскравѣ быти. Жит. св. XVI в.

ИСКРАДЪ: пскрадомъ: — Мапстръ приходилъ на нащухъ дважды пскрадомъ. Псков. л. (Кар. Н. Г. Р. VII. 572) о Литовскіе люди пришан пскрадомъ въ ночи къ Холму и взял его. Разряд. кн. 634 (Кар. И. Г. Р. ІХ. 550 пр.).

ИСКРАЧИТИ, ИСКРАЧАСЯ: — Иже бѣ прежде искрачеснама ногама (distortis pedibus). Жит. Өд. Сик. 96. Мин. Чет. апр. 461. — Ср.: ИСКРАЧИЛО: — Ни пскрачила твоя, ни мажлы твоя оустрашатъ мене. Супр. р. 123.

ИСКРИВИТИ, ИСКРИВЛЮ: — Кривое правило и правая пскривй. Дуб. сб. XVI в. 303.

ИСКРИВЛЯТНИКИ, ИСКРИВЛЯТНИКА: — Искривляя каноны. Никон. Панд. сл. 29.

ИСКРИВЛЯТНИКА: — Рѣд пскривляющися (стрαγγαλουμένος).

ИСКРИВОНЪ — σκρίβων: — Цфя постаца добляя пскровы къ бѣженомъ, да приведѣть въ Цфыградъ (σκρίβωναι = praefectos; satellites imperatoris). Жит. Еумх. 70. Мин. Чет. апр. 144.

ИСКРИЙ — собпр. отъ сл. искра: — Лице его лако моланья, шчи его же лако пскрие. Паис. сб. Варов. 147.

ИСКРИНИИ — см. ИСКРЬНИИ.

ИСКРОПАТИ, ИСКРОПАЮ (В.) — зашить заплатками: — Облѣчиться въ растерзаная пископаная (ἐνδύσεται διερρήγμενα καὶ ῥχωδη; въ раздранная и рубица). Притч. XXIII. 21 (Пар. 1370). — См. ИСКРЬПИТИ.

ИСКРОПИТИ, ИСКРОПЛЮ: — Никто же оузножить плата искропьлена ветха на ризу нову. Ефр. Сир. XII в. (Мо. IX. 16). — См. ИСКРЬПИТИ.

ИСКРОПЫТАНИКИ = ИСКРЬОПЫТАНИКИ: — Послазанне же искрьшпітаніе смоу (ākriβēsterān). Ю. скз. Бои. 98. Съ великъымъ искропітаниемъ. Муч. Кир. Уа. — Ср.: пскропытаникъ (ākriβēsai). Ю. скз. Шест. 1263 г. (Оп. II. 1. 26).

ИСКРОПЫТЬНЪ — ākriβōs: — Того искропытнѣ възпискающе (ākriβōs). Ю. Испеств. XII в. (В.). — Ср.: пскропытнѣ, пскрьшпытнѣ (μετ' ākriβēsai). Ю. скз. Шест. 1263 г. — См. ИСКОРОПЫТЬНЪ.

ИСКРЪТІТІСЯ — одѣтъся: — И пonde кнъзь Всеоводъ съ Городища съ вѣмъ дворомъ своімъ, искроутаса въ бръне, акъ на рать. Нов. І. л. 6728 г. И тако поганіи пекрутившееся въ вся ратная одѣанія, и, попус̧етша ово стрѣлами, ово пушками. Псков. II л. 6988 г.

ИСКРЪШЕНИЕ: = ИСКРЪШЕНИЕ: — На свіх непоколѣблемыхъ и безъ пскръшеннія црѣкамъ матере оустрьмиса, яко поработитъ (επὶ τὴν ἄσειστον καὶ ἀνεπηρέαστον τὴνδε τῶν ἐκκλησιῶν μητέρα). Гр. Наз. ХІ в. 62.

1120

ИСКРЪШИТИ, ИСКРЪШІВ: — Искрошеній оудъ поновить. Ю. екз. Бои. 236.

ИСКРЪ (ВМ. СКРЬ) — подлѣ, гропе, πλησίον: — Дѣвство пскрь оубо есть цѣломоудрпна (πλησίαζει). Панд. Ант. ХІІ—ХІІІ в. 108 об. Повелѣ ю привязати пскрь колесъ. Жит. Екат. 19. Ему же присѣдаяще пскрь своя жена, поюще пѣвѣ слажъшію паче всѣкого брашна. Кир. Тур. Посл. Вас. 118. Яко пскрь црѣвы истерны, искрь въ Халюкопратіи полата лѣпа, в нен же пребываше. Георг. Ам. 11. Идѣмъ сѣдяше пскрь брать его живѣ сыи (πλησίον, подлѣ). т. ж. ст. 23. Таковыми вещми искушатися нашея простославныя вѣры, аще есть тверда искрь пребывающе Господеви. Соф. ер. 6420 г.

— то же, что оутръ: — Пещеру имяше искрь (= оутръ) въ домоу своемь. Георг. Ам. 236.

— искренне: — Конст. Бол. поуч. ХІІ в.

ИСКРЬНИИ = ИСКРЕНИИ = ИСКРЕНИИ = πλησίος, γνησίος: — Рече цѣвкъ искренему своему (πλησίον, proximo). Бит. ХІ. 3 по сл. XIV в. — Яке оставляти искрьнимъ прѣгрѣшенія. Сб. 1076 г. 497 (В.). Дроугоц намъ пскрьне тако же Иоанъ повѣда (aliud huic simile; ἐτέρον τε τοῦτον). Пат. Син. ХІ в. 100. Имѣтам бо на немъ любовъ и на искриннымъ своімь, далече есть отъ всего грѣха, и възлюбленъ Бмъ (καὶ εἰς τὸν πλησίον). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Аще ли есть искрьнія рещи яже есть бѣчество. Ю. екз. Бои. 85. Богаринъ... искрьныи цфіа. Паис. сб. 202. Шни же шетанокъ дѣтища изнесши и се, рече, мое пногда искреннее чадо (γνήσιον). Георг. Ам. 173. Искреннимъ своімь дроугомъ отвѣщавше (γνήσιος). т. ж. 222. Искрене есть (οἰκειότερον). т. ж. 264. Роди же ся цареви искреніи сынъ, отъ Евдокіи Александръ (παῖς γνήσιος). т. ж. 345.

ИСКРЬНО — γνησίος, отъ сердца, прямодушно: — Искрьно покалтыся. Никон. Панд. сл. 51. Единогаю его пскрьно пѣловаша. Георг. Ам. 27.

ИСКРЬНДТИ, ИСКРЬНЖЕ: — О немъ же послѣ же речемъ и пскрьноудяще. Ю. скз. Бои. 229.

ИСКРОПЫТАНИКИ — см. ИСКРОПЫТАНИКИ.

ИСКРЬПИТИ, ИСКРЬПЛЮ: — Облѣчетъся въ растръганая пскрьплена (ἐνδύσεται διερρήγμενα καὶ ῥχωδη). Притч. XXIII. 21 (Пар. 1271 г.). — Ср.: Никто же вызложитъ плата искрьплена ветха на ризк новж. Ефр. Сир. XIII в. (Бол. пер.). — См. ИСКРОПАТИ, ИСКРОПИТИ.

ИСКРЬСТЬНЬИ = ИСКРЕСТЬНЬИ: — Искрстьна глаголемаго Фара. Соф. І л. 6449 г.

ИСКРЪПНДТИ, ИСКРЪПНВ: — Сь же искрѣпе межю ногама сла (въ Греч. ηητά). Суд. IV. 21 по сл. XVI в. (В.).

— окоченѣть: — Дѣлго же toy прѣбѣ акъ искрѣпъ щ страха. Златостер. ХІІ в.

— Брада бысть искрѣпла, и тогда разумѣхъ, тако оуже престависа. Жит. Сим. Ст. XIII в. 7.

1121

ИСК — ИСК

1122

**ИСКРПЭТИ, ИСКРПЬЮ** — окоченѣть (В.): — Искрѣпѣтъми оумъ. Ю. екз. Шест. (В.). Како не искрѣпѣть языкъ его. Соборн. II. 171 (В.).

**ИСКРАТАТИ, ИСКРАТАЮ** —frangere: — Аще которын' Перминъ противу кумповъ посяжетъ..., изломаетъ и искратаеть..., біахоу. Жит. Стеб. Перм.

**ИСКВДИТИ, ИСКВДЪД** — ёνυβρίζειν, осмѣять, обнѣть (В.): — Дхъ благодѣтьнь искоудивъ (νευβρίσας). Ір. Наз. ХІ в. 254.

**ИСКВПАТИ, ИСКВПАЮ** — выкупать: — Аще ли шбрактятса Русь, работающе оу Грекъ, аще ли суть пѣньници, да искупають (въ подл.: ископають) е Русь по г. златникъ. Дог. Игор. 945 г.

**ИСКВПИТИ, ИСКВПЮ** — купить: — Да допровадать тѣло кго въ манастьрѣ стааго и бѣженааго оца нашего Бешдосы, п' toy положать к и всла соучаід, аке бѣ искжпилъ въ Костынини градѣ. Нест. Жит. Θεολ. 13. Походи всла манастьрія и искоупивъ, кже на пользуо манастьрію своюмоу, п' тако попде на конихъ въ страноу свою. т. ж. 13.

— πληροῦν: — Аще искаплю въ дѣлъго (ἐὰν πληρῶ το ἀρέος, si persolvero debitum). Пат. Син. ХІ в. 270.

— ἐξαγοράζειν, искупить: — Кръвъж искжпывшъ въ (ἐξαγοράσαντι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Нѣ искжпи ма отъ настоящага вѣка зѣла (ἐξαγοράσαν με.). т. ж. 164; Іак. Бор. Гл. 110. Не дають ничто же отъ мѣста того святаго, искуплено бо бѣ кровію Христовою мѣсто то. Дан. ил. (Нор. 77).

**ИСКВПЛЯТИСТА** —соединяться: — Хръстияномъ съ Елины искоуплатиса (προσυνάχθεσθαι). Ефр. Крм. Крв. 60.

**ИСКВПОВАТИ, ИСКВПЮ** — соемере: — Искусовати домъ (ώνεισθαι, соěmere). Сказ. св. Соф. 3.

— ἐξαγοράζειν: — Таковъла отъ поганъихъ искоупоють (ἐξαγοράζονται, redimunt). Ефр. Крм. Крв. 72.

**ИСКВПОВАТИСТА:** — Азъ исквпюса (ἀποτίσω). Апост. толк. XV в.

**ИСКВПЪ** — λύτρα, redemption, выкупъ: — Іскупъ да дастъ (λύτρα, redemptionem). Лев. XXV. 24 по сп. XIV в. Язъ Мьстислава даю тобѣ безъ искупа. Ип. л. 6704 г. И тѣ оканьныя воювода цѣловалъ крѣтъ чѣнны къ Мьстицлѣ и къ обѣма кнѣзема, око ихъ не избити, не поуйтити ихъ на искоупъ, и сълѣа оканьны, прѣда ихъ извѣзать Татарота. Нов. I л. 6732 г. И ошать поустиша Володимира Половиц на искоупѣ и женоу его, и на Нѣмдихъ имаша искоупъ назви. т. ж. 6743 г. То же ксьмъ не даромъ далъ: платилъ за мене Данило и Воннъ искоупъ Литовыскыя. Рук. Клим. д. 1270 г.

**ИСКВСИМЪИ** — опытный, ἡμπειρος: — Искусымъ врачъ (ἐμπειρος, peritus). Иппол. Антихр. 3.

**ИСКВСИТЕЛЬ** — πειραστής: — И пристъпль искуситель рече кмоу (ό πειράζων). Мө. IV. 3. Остр. ев. Стрѣлѣ искоуситель кго на мънѣ (πειραστῶν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Инъ есть, иже тѣмъ страшень есть истязатель, и инъ нѣ видимымъ искоуситель. Никиф. м. посл. Влад. Мон.

**ИСКВСИТИ, ИСКВПЪ** — испытать: — Не искоусиши

Га̳ Ба̳ свокго (οὐχ ἐκπειράσεις). Μө. IV. 7. Остр. ев. И дрсугъ рече: сжпрхгъ воловьнѣшъ коупихъ пать и хоицж искжситъ ихъ (δοχιάσαι). Лук. XIV. 19. Остр. ев. Аще исквсп когда Бгъ (ἐπείρασεν, tentavit). Втз. IV. 33 по сп. XIV в. Дажь ми власть етеро врѣма въ добрѣдѣтели сыж иап сыжъ вещь поскоусити (δοχιάσαι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). И рѣпна ему боларе: послік к нему даръи, искоусимъ и любъзнивъ ли есть злату, ли паволокамъ. Пов. ер. л. 6479 г. Яко Бгъ кажеть рабы свои напастми ратнѣми, да нватса тако злато искушено в горну. т. ж. 6604 г. Боурями искоусивтими поражаемъ (= искушенія). Жит. Влас. 2. Мин. Чет. февр. 213.

— Яко же не искоусихомъ сххранити заповѣди, прѣдани быхомъ самозаконій прѣдѣстьною моу (λαι καθώς οὐχ ἐδοχιάσαμεν). Гр. Наз. ХІ в. 5.

— ἀποδοχιάζειν, ἐξουθενεῖν: — Подобакть Сыноу чювѣчськоумоу мъного пострадати и пскоушеноу бытп отъ старьцъ и архиерен (ἀποδοχιάσθηναι). Мр. ГІІІ. 31. Остр. ев. Да мъного постражеть и искусуе и (нов. — уничтоженъ будетъ; ἐξουθενηθη). Мр. ΙΧ. 12. Гал. ев. XIII в.

— отвѣдать, испить: — Искусити Дону великаго. Сл. пик. Игор.

**ИСКВСИТИСТА** — πειράζεσθαι: — Въ врѣма оно възведеньі бъисте Иіс дхъмь въ поустыніх искоуситъса отъ дилявола (πειρασθῆναι ὑπὸ τοῦ διαβόλου). Мө. IV. 1. Остр. ев.

**ИСКВСЪ** — πείρα, πείραμα, πείρασις, πειρατεία, πειρασμός, искушеніе: — И не въведи насъ въ пкусъ (εἰς πειρασμόν). Мол. Госп. по сп. 1164 г. (Мө. VI. 13). Прозва имя мѣсту тому искусъ (πειρασμός, tentatio). Исх. XVII. 7 по сп. XIV в. Искусомъ, и знаменіи, и чюдесы (ἐν πειρασμόι, in tentatione). Втз. IV. 34 по сп. XIV в. Христа Бога моли отъ искоусъ (въ Акад. сп.: искоуса) и бѣдъ избавитъся поющптъ. Стихир. XII в. 35. Насъ съпасн тако въсѣхъ владыка отъ пскоусъ и съкърбп. т. ж.

— испытаніе (?): — Намъ же тѣгда добро сътвориші, вънегда же искоусомъ припмеши нашеа привязни, и пооущения (ήνικα ἀν ἔργω πειράν λάβης). Гр. Наз. ХІ в. 262. Соломон бо исквсом прпім въсѣм заповѣда гла: не външнимъ любоѣнни. Іак. Поса. Дм. Соломонъ се искоусомь прѣьмъ (πείρῳ παρειληφώς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). — Ср.: Въ скорѣ оубо твори кже оштешіи, да оувѣси отъ искоуса сего, тако Христосови ксьмъ вопни. Супр. р. 74.

— Въ исквсѣ быхъ (ἐν πείρᾳ γέγονα, testis sum). Жит. Ник. 17. Мин. Чет. апр. 41.

— Не искоушаи Бга, да не имаши искоусы емуо. Прох. Жит. Ю. Бог. XXII.

— Грамотѣ исквсъ наѣчишаса (τὴν πειράν). Козм. Инд.

— Где нынѣ соуть въ искоусы облекшеся (οἱ τοῦς τρίβωνας ἀναβεβλημένοι; говорится о философахъ; — ὁ τρίβων — пестаканная одежда, грубая, монашеская одежда философа; τρίβων τινός — искусникъ). Георг. Ам. 249.

71

1123

ИСЕ — ИСЕ

— грабежъ, разбой: — Аще ли кто или Русинъ хрѣ-
стыну, или хрътынъ Русину мучениці образомъ пис-
кусъ творити п насилье тѣвѣ, или възмѣе что любо
дружинне, да въсплатить трошчѣ. Дог. Ол. (по Ип. сп.).—
Идея грабежа неловко выражена словомъ искусъ.
Трудно себѣ представить, чтобы подъ словомъ пис-
кусъ скрывалась мысль о пыткѣ, выпытываніи; дѣло
пдетъ о преступленіи въ родѣ воровства, соединен-
номъ съ насилиемъ, о грабежѣ или разбойѣ (въ ны-
нѣшнемѣ смыслѣ этого слова): это пѣра, пѣрхра,
пѣрахіє, пѣратеіа, отъ чего получили свое имя п
разбойшины пираты. Подобная идея выражена сло-
вомъ накости (Дог. со Грек.).

ИСКСЬСЬНИКЪ — пѣраттѣς, praedo: — Стрѣлы исксникъ
его (въ нов.: стрѣлы разбойниковъ). Йов. XVI. 9 (Библ.
1499 г.). Йко е превлеченіе исксникшмъ. Йов. XXV.
3. т. ж. Повелить оттити отъ насъ искоусьникомъ
(пѣра)̧оңтаς). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Помысли Пав-
ла... дрѣвле искоусника и потопьника (praedo, пѣп-
раттѣн). Златостр. сл. 9. Отъ еретикъ и зловѣрныхъ
искусникъ и нечестивыхъ сребролюбець. Кир. Тур.
Прити. о чел. душ. 139.

ИСКСЬСЬНЬІ — испытанный: — Пакы свдѣ поминасть
и шѣшавасть неподшѣны пожещи, нѣ не вы'ежже-
ніе, нѣ да исксны и вѣгодны сътворить. Ис. (Упир.
77). И повелѣ великомою Никоноу острѣщи й, прозву-
тероу томоу соющю и чьрноризьцю искоусьноу. "Нест.
Жит. Θεοδ. 5.

— ёмтероς, знающій, опытный: — Моужа дъвѣва ис-
коусна. Сб. 1076 г. 481. Искоусьнъ врачъ. Мин. 1096 г.
(сент.) 76. Искжсънь брани (ємтеперополєдємос). Панд. Ант.
ХІ в. (Амф.). Боудѣмъ искоусни коупьи. Ю. екз. Бог.
311. — Ср.: Штѣдѣ же великѣи Антонии къ искоусь-
ноюоумоу Пауло. Супр. р. 130.

— Заповѣдъ заповѣдавъ ( Богъ) кмоу (человѣку) искоусь-
неу, да аще съхранить ю, и прѣбоудеть бесъмрътньъ.
Жит. Мев. ХІІ в.

ИСКСЬТАТИ, ИСКСЬТАЮ — purgare, очищать: — Аще
книгохранитель достоино и прилежить, не твора, ни
отраскалъ, искоуталъ ў праха, всегда соухо да тасть.
Новъ. Корм. 1280 г. (Уст. Θεο. Ст.).

ИСКСЬПАНИЕ — пѣрах: — Апте въ словесехъ иско-
шание силѣ творали. Гр. Наз. ХІ в. 19.

ИСКСЬПАТЕЛЬ — дохцмнотъ: — Сихъ скдти, не
павлѣнъихъ искоушатель. Гр. Наз. ХІ в. 122.

ИСКСЬПАТИ, ИСКСЬПАЮ — пѣра)̧еів: — Чьто ма искоу-
шакте, упокрити (пѣра)̧ете). Мъ. XXII. 18. Остр. ев.
Чьто ма искоушакте. Панд. Ант. ХІ в. 81.

— испытывать: — Дѣло же свое да исклшаете къжѣдо
(дохцмнѣто). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Покаанию даа
врѣма, а нашл искоушалі любъве. Гр. Наз. ХІ в.
361.

— И подобаетъ оучимомъ словомъ искоушати, и еже
ў слова исцѣленіа пріимати, не истязати же прочая.
Никиф. м. Посл. Влад. Мон. 73.

— юподохцмнѣів, отвергать: — ў члѣкъ бо искушаетъ

(адподохцмнѣю). Петр. 1. II. 4 (Апост. Син. XVIa.
Оп. I. 304).

— разузнать о цѣнности: — Дажь ми преже искоушати
и тако цѣноу ти дамъ. Никон. Панд. сл. 15. Къ аввѣ...
несе пкоусати. т. ж.

ИСКСЬПАТИСЯ (В.) — испытываться: — Искоушасться
злато. Изб. 1073 г. Злато искушается огнемъ. Сл. Дан.
Зат.

ИСКСЬШЕНИЕК — пѣра)мъ: — И не въведи насъ въ
искушение. Мол. Госп. по сп. 1355 г. и 1409 г. (въ др.
сп. — въ напасть, въ исксъ). Помяни страсти изба-
витиса и скъръбпї искѣшения бѣсовьска. Мин. 1096 г.
(сент.) 70.

— опытъ: — А търпѣніе искоушени (содѣлываетъ; —
дохцмнѣ). Рим. V. 4. Апост. поса. по сп. 1226 г. — Ср.:.
Тъ бо самъ въздоухъ подіе творить вѣтрѣ, яко же
свѣдѣтельствѣктъ искоушеникъ. Ю. екз. Шест. 1263 г.
(Калайд. 149).

— испытаніе, искусъ: — По искоушению (дохцмнѣахъ, exa-
minatione). Ефър. Крм. Трул. 22 (21). Искоушеникъ кѣсъ
житькъ ск. (пѣраттєріон ёстін). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Лѣче бѣ мжкоікъ съмѣритиса... нежели искоушени-
емъ възноситиса (дохцмнѣа). Гр. Наз. ХІ в. 306. Алъка
пѣже искоушения (тро тѣс пѣрха). т. ж. 126.

— (И)но и гостье погубіша челадинъ и жалуй, да
иццють и обрѣтаемое да имуть е; аще ли кто иску-
шения сего не дасть створити, мѣстникъ да погубй
правду свою. Дог. Ол. 911 г. (по Ип. сп.).

— Да огна їскѣшения не пріймоу вѣчѣющаго. Мич.
1097 г. 170.

— Завистию діяволей и женьскъільмъ искоушеникъмъ
(єпѣреіа). Гр. Наз. ХІ в. 155.

ИСКСЬ: — А будетъ въ приставнои искъ менши ёзду, и
діаку тѣхъ приставныхъ не подписывати. Судеб. 1497 г.

ИСКСЬДАТИ, ИСКСЬДАЮ — dispergere, σχορτίζειν: —
— Искыдаю трибхъ лютомыи на лица ваша (σχορτιώ,
dispergam). Мал. II. 3 (Библ. 1499 г.). Да въся искы-
дають. Гр. Наз. ХІ в. (В.).

ИСКСЬДАТИСЯ — ёхκενούσσαι: — Обаче дрождия яго
не пскъдашася (ειξεκενώσθη; въ нов. — не истощиса).
Псат. толк. XII в. пс. LXXIV. 9 (В.).

ИСКСЬПАВАТИ, ИСКСЬПАВАЮ: — Вино искыпавающаю.
Мин. 1097 г. 110.

ИСКСЬПАТИ, ИСКСЬПАЮ: — Ицѣлении дарований хо-
тащімъ въсьгда искыпають. Мин. окт. 1370 г.

ИСКСЬПЪВАТИ, ИСКСЬПЪВАЮ = ИСКИПЪВАТИ (В.): —
— Котлъ вралюкъ и искипѣвающъ и сочивъ преливающѣся.
Прол. сент. 24.

ИСКСЬПЪВНИК: — Теплъных водъ всечюдьнох сътво-
рити искыпѣникъ. Мин. 1096 г. (окт.) 86.

ИСКСЬПЪВТИ = ИСКИПЪТИ, ИСКСЬПЪЛЮ — βλύζειν: —
— Възврѣ и искыпѣ (въ Гр. только — ζεσε). Изъ. XXIV.
5 (Упир.). Течениі искыпѣ источѣнныі чѣствны
твои тазъзікъ (εβλυσε). Мин. 1096 г. (окт.) 6. Искы-
пѣти (βλύσαι). Гр. Наз. ХІ в. 25. Земла искышить отъ
вѣка оусъпьшаа. Панд. Ант. ХІ в. 83.

1124

1125

ИСЛ — НОП

— вытечь съ кипѣніемъ (В.): — Испѣшь вода изъ камене. Прол. сент. 3 (В.).

ислѣдити, ислѣжъ (= изъ + слѣдъ) — ἀνίχνευειν: — Ислѣдивъ бѣносьнаго Савы... бѣствнокъ житікъ. Мин. 1096 г. (окт.) 114. Бѣдны свокіа печалню писѣдити (ἀνίχνευσαι). Ефр. Крм. Крв. 56.

ислѣпати — ИСЛЕПАТИ, ИСЛѣПЛЮ (= изъ + слѣпати) — ροιζεῖν, стремительно вытекать: — Стѣденецъ воды живы ислеплаша ὦ Ливана (ροιζοῦντος). Пнс. Пнс. IV. 15 по сп. XVI в. (Оп. 1. 199).

ислѣпити, ИСЛѣПЛЮ (изъ + слѣпити) — ослѣпить, липшить зрѣнія: — А другія ислѣпѣшина. Пов. ер. л. 6577 г. (по Ип. сп.).

ислѣпляти, ИСЛѣПЛЮ (изъ + слѣпляти) — ἄλλεσθαι, стремительно вытекать, выскакивать (В.): — Вода жива ислѣпѣлъстви (ἐδωρ ἀνὸν καὶ ἀλλορένον). Кирил. Иерус. Ой.

ислювовати, ИСЛѣВЬЮ: — А за вѣлкого назла Шлькѣрта, и за Корълата, и за Патрикъ, и за ихъ сыны, мы ислюбѣмъ тотъ миръ держати вѣлми твердо безо всакоѣ хитрости. Дог. гр. 1349 г.

исмѣркати — ИСМОРЕКАТИ, ИСМЪРЧВ (изъ + стрркати) — ἐκμευλειζειν: — Слѣу ихъ иismорче (τὰ πάχη αὐτῶν ἐκμευλειτ, emedullabit; въ нов.: измождить). Чис. XXIV. 8 по сп. XIV в. и по Биба. 1499 г.

— высасывать: — Яко же рē бчелы, ωβρὴште сотъ, медвеною благаю иismорчω (ἐκμευζσιν, sugunt). Псацм. толк. Θεοδορит. пс. СХVII. 12 толк. (В.).

иснѣи: — Тогда тотъ исны воевода, и братъ его, и дѣти ихъ, или которые изъ нихъ живъ останеть, имаютъ и съ правою вѣрою и со усюе своею силою, безъ листі, того ишого города боронити. Закладн. Польск. к. Влад. 1388 г. Тогда гродъ нашъ Галичъ и съ тою волостью, што къ нему прислушаетъ, тому исному воеводѣ и его брату Роману... у тыхъ 4 тисячахъ заставити имаемы. т. ж. А панъ Клюсъ имаетъ того ишого села... уживати. Купч. 1400 г. В доложь и у перекъ того ишого села. т. ж.

исопьнѣи — см. ИСЪПЬНѣИ.

исохновеник — см. ИСЪХНОВЕНИК.

испадати, ИСПАДАЮ — ἐκπίπτειν (М.): — И сего размиспадающе ὦ истины. Ис. Сир. поуч. XVI в.

испалити, ИСПАЛЮ — φλεύειν: — Незнакмою (въ подл.: незнакмии) страновъ, ιστηκомъ испалѣнъ, нази ходаще и босп. Пов. вр. л. 6601 г. Испали водою змиеквыя главы (ξραλεξε). Ирм. ок. 1250 г. (Амф.).

испаствити, ИСПАСТВЛЮ — καταβοσκειν: — Аще кто

испастье оу друга ниву (καταβοσκήση). Исп. XXII. 5. Испасти, ИСПАДВ — conciderē, συνήπτειν, упасть: — Испаде лицемъ (συνέπεσεν τῷ προσώπῳ, concidit). Вым. IV. 5 по сп. XIV в. Вскую испаде лице твое (συνέπεσεν τὸ πρόσωπον, concidit). т. ж. IV. 6 по сп. XIV в. И се внезапу испадоста ки златии колц. Нест. Бор. Гл. 51.

— ниспасть, быть изгнаннымъ: — Пρέστα испаде (ἐξέπεσεν). Панд. Ант. ХІ в. 256. Преналити оно (въ подл.: пренательно) цρствик, иж нѣкто же испадохомъ. Клим.

Бол. поуч. δρ Сбор. Троиц. XII в. Не съмѣю въззирати на небо шчима, отътоудоу бо испадъ. Триод. Сав. д. 1226 г. Испадохомъ ис породы. Прол. XIII в. 174. Женьскимъ бо прѣстоупленикмъ испали бяхомъ ис породы. т. ж. 168.

испасти, ИСПАСВ (изъ + пасти) — καταβοσκειν: — Аще кто испасеть ниву (καταβοσκήση, depaverit). Исп. XXII. 5 по сп. XIV в. Протравы по коровѣ, аще и по волѣ ходять, то ли испасеть ниву или виноградѣ, да тепуть господина коровія, да и платить, еже что будеть испаслъ. Зак. Треч. LV.

испекаталъ (?): — В ὅ ὁ ὁ ὁ ὁ списана быша книга сіа... при архімадрѣті Аθοнасіа, а замышленіемъ и желаніемъ грѣшнаго Алексія испекатала (?) Ишнна Котова юнаго. Ю. Лист. 1453 г. запис.

испекати, ИСПЕКАЮ — печь: — Яко хлѣбъ испѣкаемъ огнямъ. Мин. 1097 г. 162.

испепелити, ИСПЕПЕЛЮ: — Акъ огъй вьсе дебелое прикмла испепѣлше. Изб. 1073 г. 243. Испепели, сожзи до конца. Мин. XVI в. (В.).

испестрити — см. ИСПЬСТРИТИ.

испеченикъ: — Моукъ не имамъ на испеченик хлѣбомъ братии. Нест. Жит. Θεοδ. 22.

испещи, ИСПЕКВ — ὁπτᾶν, спечь: — Испече" и ω γνη" (ἀπτήσομεν). Выт. ΧΙ. 3 по сп. XVI в. (В.). Испечень хлѣбъ. Никон. Панд. сл. 16. Да по обіуча хлѣбъ братии испекоть въ морѣй тон. Нест. Жит. Θεοδ. 21. — обежечь: — Испечь. Пал. XIV в. л. 76.

испещисція: — Възложиша опрѣнъки на главы своя, и тако отъ солнца испекошася. Кир. Тур. о черн. чин. 104.

испивати, ИСПИВАЮ — ἐκπίπτειν: — Се предъ вьсѣми вами писиваць. Пат. Син. ХІ в. (Буса. 539).

испираникъ — excusatio: — Виждь ложное нынѣ испраніе души предъ Богомъ и клеветаніе на тѣло. Кир. Тур. Притч. о чел. души. 149.

испирати — вымывать — см. слѣд.

испирѣвати, ИСПИРЪВАЮ — eluere, вымывать: — Прамъ все, рече, достоить испырвати, развѣ одиного антимиса не достоить прати (по др. сп.: испирати). Ворп. Кир.

исписаникъ — γραφή: — Тѣмь и приложи иписаніе (ἐπήγαγεν ἤ γραφή). Георг. Ам. 85.

исписаньнийъ: — Си сому отъ Еврен, исписаньникоу Ишсифоу, по единому прошедшую, кынъ штѣть или прощение имоуть. Георг. Ам. 147.

исписати, ИСПИШВ — написать: — Приходающи Русь да витаю оу стѣго Мамы и послѣть цартво наше, да испиншъ имена ихъ. Дог. Ол. 907 г. (по Ип. сп.). Юанъ же препобнѣи Дамаскѣнъскъи о спхъ въ княгахъ рекомъихъ Оувѣрик си исписавъ. Якъ Бор. Гл. 112. Се азъ Нестеръ грѣшнѣи о житни и о погублении и о чюдесѣхъ стѣо и ближную стрпцю сею опаснѣ вѣдущихъ подписавъы, другаи самъ свѣдѣ... въписахъ. Нест. Бор. Гл. 56. Къ кнѣзо послаша на Городпще, исписавше на грамотоу всю вноу его. Нов. Гл. 6778 г. Мы же раздѣливше на е. чай єписахомъ.

71*

1126

1127

ИСП — ИСП

Й. д.нїї, почахо нолабра. а. а кончахо деке. бі. Ряз.
Крм. 1284 г. запис.

— описать: — Гроз виспию (άπογράφομαι, descripturo).
Жит. Андр. Юр. VIII. 45.

— распсать, украсить живописью: — И възгради црвѣ
велику, имѣющюю верховъ пать, исписавъ вьсю, и оук-
раски ю вьсѣю красотою. Як. Бор. Гл. 122. Тошо же лѣта исписана бысть церкъ святая Богородица в градѣ Ростовѣ. Лабр. л. 6695 г. Испьса црквѣ на воротехъ архепії. Нов. І л. 6704 г. В лѣ, ўмд... исписанъ двери сва. Двери Нов. архп. Василия 1336 г.

— написать (о живописи): — Архіепископъ Новогородъ-скіи владыка Василиі... иконы исписа и кивотъ доспѣ. Нов. І л. 6849 г. (по Ак. сп.).

— исчислить: — Инѣхъ бес числа воеводъ, их(ъ) же не исписахомъ зде. Ип. л. 6748 г. Исписати. Пал. XIV в. л. 11.

ИСПИТИ, ИСПИПЮ — πίνειν: — Аще и съмрътно чѣто испнѣть, ничъто же ихъ не врѣдѣть (хăу... піώσιν). Мр. XVI. 18. Остр. ев. 11д. пагоўбнѣй и испивѣша. Мин. 1097 г. 17. И водоу намъ испивѣшемъ. Пат. Син. ХІ в. (Бусл. 333). Испевѣ вйніда. Жит. Андр. Юр. V. 24.

ИСПЛАВИТИ, ИСПЛАВЛЮ — ἐξερεύειν, eructare: — Исплавить рѣка жабы (ἐξερεύεται, erucabit). Исх. XIII. 3 по сп. XIV в.

— χωνεύειν: — Повелѣ богы ихъ исплавити и на пищу дати оубогъмъ (χωνευθήναι). Βεορι. Ам. 250.

ИСПЛАВИТИ, ИСПЛАЖВ — χαλᾶν: — На кого исписазі-
сте тазыкъ ваша (ἐχαλάσσε; высунули). Кирил. Иерус.
ХІІ в. 141.

ИСПЛАКАТИ, ИСПЛАЧВ (В.) — измывать, стирать: — Ризамъ исплачемамъ (τῶν ἡματίων πλυνομένων). Ю. екс. Бог. — См. ИСПОЛОКАТИ.

ИСПЛАТАТИ, ИСПЛАЧВ — наложить заплаты: — Въ
исплатаныхъ рѣбющахъ. Сим. Поса. 7 (Пат. Печ.).

ИСПЛАТАТИ, ИСПЛАЧВ — выплатить: — Долгъ пра-
мірънъ Коужинъ Бойти исплатила иси. Обих. XIII в.
А исплатить Новъгородъ то серебро двѣнадчать ты-
сячи, то великому князю грамота изрѣзати. Доц. гр.
Нов. сл. в. к. Мих. Ар. 1316 г.

ИСПЛЕСТИ, ИСПЛЕТВ: — Тѣмъ ти исплете поѣдѣнныя
вѣнѣда Иѣс.¹ Мин. 1096 г. (сент.) 43. Не могоура по-
хваленид ти достоина исплести. т. ж. 167.

ИСПЛЕТАТИ = ИСПЛЪТАТИ, ИСПЛЕТАЮ: — Вѣнѣць
похвалы испѣтвающе. Мин. 1096 г. (окт.) 111.

ИСПЛОВТ: — Родивъшасіа без лѣтъ и безъ исплова.
Ю. екс. Бог. 62.

ИСПОЛНИТСТА: — А наши исплошились вси (по др.
сп. — исполошились). Псков. І л. 6979 г.

ИСПЛЫТИ — см. подъ сл. ВРОСТИ.

ИСПЛЪНОВАТИ, ИСПЛЪНЬЮ — взять въ плѣнъ: —
Люди испѣнова (populum captivum abduxisse). Кирил.
Иерус. Оял. (В.).

ИСПЛЪСНИВАТИ, ИСПЛЪСНИВЬЮ — ἀφανίζεσθαι: — Испѣснивѣша житніца. Ιοια. І. 17 (Библ. 1499 г.).

ИСПЛЪСНИВАТИ, ИСПЛЪСНИВЬЮ: — Блюди..., да не

исплѣсѣвѣютъ или изгніютъ (св. дары). Поуч. священ.
ок. 1499 г.

ИСПЛЪВТИ, ИСПЛЪВВ и ИСПОПОВВ — выполотъ: — Рекомя юмо: хоще ли оубо, да шьдъ исплѣвемъ га (плѣвела). Мө. ХІІІ. 28. Юр. ев. п. 1119 г. 50. Да шьдше испоповемъ а (συλλέξωμεν). т. ж. Чемверов. 1144 г. Бігъ бо Бѣ съи, хота намъ изплѣти съпро- ста збѣобнок сѣма сластии. Изб. 1073 г. 144.

ИСПЛАСАТИ, ИСПЛАШВ: — Возмѣте сопѣли, и бубны, и гусли, и ударяите, ат' ны испляшеть Исакии. Пат. Печ.

ИСПОВЪДАНИЕ — повѣстованіе: — Се бо испьра пи-
савшю ми ожитиі по оубненіи и о чюдесѣхъ стою
и біженою стратрьпью Бориса и Глѣба, поноудихъ-
ста и нѣ погвок исповѣданий. принити. Нест. Жит.
Өод. 1 (по Усп. сп.).

исповѣдь, покаяніе, ὁμολογία, ἐξομολογησις, confessio sacramentalis (Дюканж.): — Тѣм же оубо тебе не хвала о зълѣ дѣлѣ, хвалю исповѣданик (ἐξαγορευσις). Гр. Наз. ХІ в. 114. Троимъ въ прошеникамъ и исповѣданикамъ троек отъметаник исцѣли (όμολογία). т. ж. 17. Исповѣданик прострати (ἐξομολογησιν, confessio- nem). Ефр. Крм. Вас. 2. Исповѣданіе грѣховъ своихъ. Грам. Θεοι. м. Черв. Ар. д. 1353 г. Пришедшю х тебе чѣнку, ἱ пол'm его, и введи в таіно мѣсто чисто, и сѣ с нимъ побесѣдуі прѣ їсповѣданнє, испытаті ә немъ, всѣм ли срцемъ каетъ. Панс. сл. 177.

Нѣсть бо въ адѣ исповѣданид (ἐξομολογησις). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— признаніе: — Но потщимса, елико по силѣ, на съ-
хранение прочихъ и всѣга лѣтъ с вами, Грѣкъ,
исповѣданиемъ и написаннѣ съ клатвою извѣщаемую
любовь непревратну. Доц. Ол. 911 г. (по Ип. сп.).
Исповѣданик вѣръ (όμολογία τῆς πιστεως). Ефр. Крм.
Вас. XXVII. Исповѣданик бес клатвъ (όμολογίζν,
confessionem). т. ж. LXXXVII. 55. Тврѣди на исповѣ-
даник (εἰς ἐξομολογησιν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ИСПОВЪДАТИ, ИСПОВЪДАЮ — разсказать: — Исповѣда всѣмъ, како ицѣлиста й. Як. Бор. Гл. 120. (Ондре) приде в Римъ, исповѣда, елико наоучи и елико видѣ. Пов. єр. л. введ. Всѣмъ исповѣда, таже створиста съ нимъ, стаła мѣть(ю). Нест. Бор. Гл. 36. Се же все исповѣда ми сама. т. ж. 52.

— сказать, признаться: — И исповѣда, п не отъвреже-
са, и исповѣда, тяко нѣсмь азъ Хѣсъ (καὶ ὡμολόγησεν).
Ю. І. 20. Остр. ев.

— сознаться: — Потворъы исповѣдаія оубиціа лѣто ис-
повѣстсвѣ — ἐξαγορεύων — ἐξομολογήσει; qui fatetur —
confitebitur; сознающійся — да приносить покаяніе.
Ефр. Крм. Вас. 65.

— открыто признавать: — Оусты п разумомъ Бцю
мо(у)дроюще, исповѣдаемъ тіа, непорочныя. Мин.
1097 г. 8. Не стыдиса исповѣдати грѣхъ своихъ
(όμολογησαι ἐρ' ἀμαρτίας σου). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Исповѣдати подобакъ писаникмъ (όμολογήσαι, profi-
teri). Ефр. Крм. Ник. 8. Исповѣдати (δογματίζειν). Гр.

1128

1129

ИСП — ИСП

Наз. ХІ в. 302. Тѣмь же, братіе, вѣруимъ Хрپсту Богу нашему... и просвѣтившаго ны исповѣданимъ. Кир. Тур. Сл. п. пасх. 27. Исповѣдаемъ, а тѣко единъ есть Бѣ. Ю. екс. Бог. 21. Исповѣдаемъ же едино кръщение. т. ж. 240.

— Аще кто имать не исповѣдано что, или аще безъ оставленнага исповѣсть комоу, да отлоучиться дѣнъ еднѣмъ (āνεξαγγελτón — ēξαγγέλλη). Θεοδ. Студ. Ост.

**ИСПОВЪДАТИСЯ** — ξεομολογεισθαι: — И рече исповѣдахъ ти сл, Οὐμ (ξεομολογούμαί σσ). Лук. Х. 21. Остр. ев. И исповѣдаашеса Γβη (ἀνθωμολογεῖτο). Лук. Π. 38. т. ж. Благо ксть исповѣдатиса. т. ж. прип. л. 9. Исповѣдаашеса Γιο (ἀνθωμολογεῖτο τῷ Κυρίφω). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Исповѣдаласа (ἀνθωμολογούμενος). Гр. Наз. ХІ в.

**ИСПОВЪДОВАТИ, ИСПОВЪДЬЮ** — сознавать, сознаваться: — Добро ли ксть прамъ исповѣдовати грѣхы наша дховьныпмъ мѣжемъ. Изб. 1073 г. л. 43.

**ИСПОВЪДЫВАНИЕ** — ξεομολογησις, confessio (М.): — Исповѣдываніемъ ψηφωδατися. Сбор. Кир. Бълвоз. XV в. 15.

**ИСПОВЪДЬ** — ξεομολογησις, покаяніе: — Еретици сами в себѣ исповѣдь творятъ. Козм. пресв. о ерес.

**ИСПОВЪДЬНИКЪ** — ὁμολογητός, confessor, святой, потерпѣвшій гоненіе за вѣру: — Памъ приβδονοуομού Аврампю и дρουγинъ яго исповѣдникъ стъныхъ ὅг. Остр. ев. 236 прип. Πᾶ стōумού Павльоу исповѣдникοу. т. ж. 240. Котерии нарицаются моученици исповѣдьници (όμολογηταί). Никон. Панд. л. 31. — Названіе исповѣдникъ присоединяется къ именамъ нѣкоторыхъ святыхъ, напр. св. Василія, св. Павла и св. Максима. Новг. І л.

— Да въчинній же боудеть въ исповѣдьникъ (ἐν τοῖς ὁμολογηταῖς). Εφρ. Крм. 231. Съхраньшеи также исповѣдаша въ бѣкъствѣнѣмъ кръщения, и яже въ мнѣнѣ стѣмъ житніи исповѣдьници нарицаются якоже не съхраньшенъ ὕмѣтьници (ώμολογήσαν). Никон. Панд. с. л. 31.

— отецъ духовный: — На исповѣдника твоего (Сильвестра) лѣшавинія вымысляшеи. Курбск. Посл. (Кар. И. Г. Р. ІХ т. пр. 530).

**ИСПОВЪДЬНІЙ:** — Иже исповѣдни боудоуть противльшеса ейпоу (όμολογούμενως, evidenter [?]). Εφρ. Крм. Ник. 5.

**ИСПОВЪДЗИ** = ИСПОВЪСТИ, ИСПОВЪМЬ = разсказать: — Къто оубо достопно исповѣсть (ἐκτραγωδεῖν). Гр. Наз. ΧΙ в. 253. Клико слышахъ ὥ нѣ(κы)хъ хōλομецъ, то да исповѣде, нѣ да послушанъе, братик. Нест. Бор. Гл. 1. Послушанъ моего отвѣта, да ти своя болѣзни напасть исповѣдѣ. Кир. Тур. Сл. о разслабл. 45.

— сознать: — Да исповѣсть грѣхъ свои (ἐξαγορεύσει, annuntiabit). Чис. V. 7 по сл. XIV в.

— признать: — Въслакъ оубо, иже исповѣсть о Мънѣ прѣдъ чѣлѣи, исповѣмъ и Азъ прѣдъ Ойѣмъ моимъ, иже ксть на йбсехъ (όμολογήσει — ὁμολογήσω). Μθ. Χ. 32. Остр. ев.

— Аще кто пмать не исповѣдано что, или аще безъ оставленнага исповѣсть комоу, да отлучиться дѣнъ единъ (ἀνξάγγελτον — ἐξαγγέλλη). Θεοδ. Студ. Ост.

**ИСПОВЪДАТИСЯ** — исповѣдаться: — Исповѣжься комоу. Сб. 1076 г. (В.). Потворы исповѣдан оубица лѣто исповѣстъся (ἐξομολογήσεται, confitebitur; сознающійся да приносить покаяніе). Ефр. Крм. Вас. 65. Востану рано, исповѣт ти ся. Сл. Дан. Зат.

**ИСПОДЪ** = ИСПОДЬ — πάτος, pavimentum: — Весь πρώκовныи исподъ. Сказ. св. Соф. 13.

— пизъ: — Знамя Ююжское мотовило лежачее, подъ исподомъ два рубежа > <. Пис. кн.

— подкладка: — Исподъ лисен черевен, чорнъ. Плат. Бор. Θεο. Γον. 1589 г.

— нижняя часть товара: — Чистыи воскъ безъ подъсадъи, безъ смолы, безъ сала, какъ вѣрхъ, такъ исподъ. Доп. ч. Полом. св. Рит. ок. 1330 г.

**ПСПОДА** — ὑποκάτωθεν: — Ни постель препода, ни покрова съ горы. Жит. Ник. 40. Мин. Чет. апр. 56.

**ПСПОДИ** — ὑποκάτω, κάτωθεν: — ᾒ бездны источникъ исподи (κάτωθεν, deorsum). Втз. XXXIII. 13 по сл. XIV в. Бѣхомъ исподи, а не врьходу (ὑποκάτω, subtus). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ПСПОДѣ:** — Исподѣ же подъ тою трапезою камень тонъ святыи одѣланъ досками мороморяными. Дан. ил. 46. И есть ту печерка, въ камени иссѣчена исподѣ подъ олтаремъ (по др. сп. — исподи). т. ж. (Нор. 35). — См. ВЫСПОДИ.

**ИСПОДЬНИИ** — прип. отъ сл. исподъ — нижній: — Нача ему гнитъ исподняя устна. Ил. л. 6796 г.

**ИСПОКАСТИТИ, ИСПОКАЩЪ** — погубить: — Испокастите сѣве восточнип (πλήσατε). Iep. XLIX. 28.

— опустошать, vastare: — Испокащена ἐς вса земла (vastata est). Iep. IV. 20 (Библ. 1499 г.).

**ИСПОКАСТИТИСЯ** — ἀπολέσαι, погибнуть: — Испокастыся вси Фылистимляне (ἀπολέσαι). Iep. XLVII. 4. Гради твои испокастатеса (въ испр.: разорятся). Iep. IV. 7 (Библ. 1499 г.).

**ИСПОЛАТИИ** = ИСПОЛАТИ = ИСПОЛАТЬ — εἰς πολλὰ ἔτη: — Ι Γλᾶ βῆ ὁ образа къ попови: ісполанти, дѣспопа (εἰς πολλὰ ἔτη, δέσποτα). Сказ. Ант. Новг. 6. — См. у Рейске. стр. 87, 92.

**ИСПОЛИМЫЙ** — горячій, пламенный (В.): — Любовью исполнимою (πόθω δικασει, desiderio ardenti). Ιο. екс. (В.).

**ИСПОЛИНЪ** — γίγας: — Бяху ὥ вѣка исполнин чāвци именити (γίγαντες). Выт. VI. 4 по сл. XIV в. Исполинъ гигасъ (объясненіе на полѣ къ сл. штоуды). Изб. 1073 г. 68. Исполинъ не сбѣется множестволь крѣпости свока (γίγας). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.); Геор. Ам. 330. Исанта глетъ: ὕметь Γδ ὥ Иерәма крѣпикаго исполниа, и чāвка храбра, и судью, п πρка, и смѣрена старца. Пов. бр. л. 6523 г. Гиганты, исполны, щюды (τούς γίγαντας — двойной перев.). Гр. Наз. XIV в. (Оп. П. 2. 83). Исполинъ — силнѣи. Рыч. Жид. яз. 193.

1130

1131

ИСП — ИСП

**ИСПОЛОВИЕ** — количество: — А кто сидитъ на
исповыи, на томъ взяти за пол'сохи. Дан. гр. Нов.
ок. 1437 г.

**ИСПОЛОВЬНИКъ** — работающий исполу: — А которой
котечникъ заложи веснъ, или исполнникъ оу г'дра,
пно емъ заплат'й весна своемъ г'дрю. Псков. судн.
грам.

**ИСПОЛОКАТИ, ИСПОЛОЧЬ** — стирать, вымывать: —
Ризамъ исполочемамъ, водою. Ю. екз. Бол. 245. — См.
ИСПЛАКАТИ.

**ИСПОЛОШИТЕЛЬ** — см. ИСПЛОШИТЕЛЬ.

**ИСПОЛь** — см. подт. сл. полъ.

**ИСПОЛЬМЬРТВЬИ** — semimortus: — Исполоумрътвъ. Сбор. Троиц. XII в. 198. Не насытисте ли ся въ ї и й лѣтъ, зряще мене на одрѣ исполумрътва лежаща, нынѣ же въставшую ми Бож'iemь словомь. Кир. Тур. 49. Въземъше его исполоумрътва (semimortuum). Жит. Норф. 22. Мин. Чет. фесв. 291. — Ср.: Исполъмртва на ржкѣ щесоша (in manibus iam semivivus levatus est). Гр. Παπ. 24. Тѣло из'учеченно и исполмрьтво. Отеч. 2.

**ИСПОЛь** (В.) — γίγας, исполнѣ: — Исполи же бяху..., иже бяху, испол щ вѣка чѣн'и. Вят. VI. 4 (Парем. XIV в.). (Ши исповле потоплени древле пакы под'одится могоут'. Юв. XXVI. 5 по сл. XVI в.).

**ИСПОЛЬНИКъ** (В.) — то же, что исполь: — (Ш исполнит'й Невродона. Георг. Ам. XVI в.).

**ИСПОЛЬВАТИ, ИСПОЛЬВАЮ** (В.) — восиламеняться: —
Аки огнь разгарается и аки трост'ие исполнѣвать. Прол.
ХІВ в. юл. 30.

**ИСПОЛьНИКъ:** — Безъ исполн'я и бе-сквърны. Кир.
Конст. Сл. о Сртт. Мин. Чет. фесв. 26.

**ИСПОЛьти, ИСПОЛЮ** — сгорѣть: — Огньмы исполнѣти. Жит. Ниф. XIII в. 162.

**ИСПОЛЬНЬТИ, ИСПОЛЬНЮ** — вспомнить: — А всё пу-
тии .п. и .г. великъ, а прока не испомню менш'й. Поуч.
Влад. Мон.

**ИСПОНАШАТИ, ИСПОНАШАЮ** (В.) — поносить: —
Противится дѣломъ наши и испонашае наша грѣхы
законоу. Георг. Ам. по сл. 1456 г.

**ИСПОНОСИТИ, ИСПОНОШЬ** (В.) — поносить: — (Ши же не дасть ему, но 'испоноси и' тако' еретика. Георг. Ам. по сл. 1456 г.).

**ИСПОРОТОКЪ** — caesar, ανατοκή: — Вынапна его ис
чрева; тѣмъ г'дется кесарь..., еже есть сказаемое
испоротокъ по Ромскому языкѣ (ανατοκή). Георг. Ам.
134. Кесарь бо г'дется Ровмскы испоротокъ (Καθαρ
γάρ λέγεται φωραίστη ἡ ανατορή). Ю. Мал. Хрон. (Обол.
ΧΛΙΙ). — Ср. ИЗРТЗАНЬ.

**ИСПОРОХНЬТИ, ИСПОРОХНЬЮ:** — Коллко есть лѣтъ
дубу тому (Мамврийскомъ) и не вредитися, ни испорох-
н'яти. Дан. ил. 47 (по Нов. сл.). — См. ИСПРАХНЬТИ.

**ИСПОРЧАТИ, ИСПОРЧАНО:** — Самъ бо повѣдакъе г'л'а,
тако' азъ, испороучали оубог'ына, аще бо ст'ворши
кдиному сихъ малъихъ, рече, м'нѣ ст'борилъ к'си, а
не оубог'ънымъ. Сбор. Троиц. XII в. Сл. богат. и Лаз.

**ИСПОСТИГНЬТИ, ИСПОСТИГНЬЮ** — догнать, настиг-
нуть: — Князь же Яропол'къ, укрѣпив'ся Бож'ейю по-
мощ'ю, не жда иное помощи, ни брата, ни другаго,
токо' с Переслав'ци своими испостиже я у Полкъ-
ст'ня. Лавр. л. 6633 г.

**ИСПОЧИТИ, ИСПОЧИЮ:** — Испочихомъ ту 2 дни. Дан. ил. (Нор. 96).

**ИСПРАВА** — исправленіе: — Во пиянѣствѣ бо ни житии-
скихъ, ни дішевныхъ орѣд'и исправы нѣсть. Ю. Злат.
ХІВ в.

— поводъ, причина: — Въста на него весь Нов'городъ,
безъ исправы (безъ достаточнаго повода, не узнав' хо-
рошенько въ чемъ дѣло). Новл. І л. 6795 г. (по Ак. сл.).

— разборъ дѣла и рѣшеніе, расправа: — (Съ) своими
дѣтми исправу дамь... вы дайте имъ исправу тако' же.
Грам. Іак. Пол. ок. 1300 г. А холопы и долъжники и
поручники выдавати по исправѣ. Дог. гр. Тв. в. к. Мих.
Яр. съ Новъ. 1301—1302 г.; Дог. гр. Новъ. съ в. к. Мих.
Яр. ок. 1307 г. Аже въз'идеть къ тобѣ, княже, на
мужа овада, тому ти вѣры не яти, дати тому исправа.
т. ж. Оучинить котор'ыи добр'ыи ч'къ кривду, любо
воевода, а любо панъ, оучинить исправу и с в'ьмь.
Дог. гр. 1349 г. А чего ми будетъ искати на твоихъ
боярехъ, или чего искати тобѣ на моихъ боярехъ,
намъ отослати отъ собе по боярину: тѣ тому дѣлу учи-
нять исправу. Дог. гр. Дм. Ив. 1362 г. А что грабежь,
или что съ людени поимано и изъ лодени и исъ павоз-
ковъ товаръ поиманъ, то ти все отъдати и твоимъ
бояромъ по исправѣ; а не будетъ исправы, ини воз-
мутъ по целованью. Дог. гр. Дм. Ив. 1375 г. Всакому
ми делу исправа ему чинити. Грам. Влад. 1387 г. А
которая дѣла учинятся межи нами, п намъ отъслати
своихъ бояръ, икѣ исправу учинятъ. Дог. гр. Дм. Ив.
1389 г. И язъ самъ тому учиню исправу. Уст. Дв. гр.
1397 г. А пріѣдутъ к' намъ... послы Новогородскіе
о какихъ обидныхъ дѣлахъ исправы просити, а на-
ѣдутъ насъ обѣихъ великихъ князей въ Русской зем-
лѣ, ино имъ посольство правити обѣма великимъ
княземъ и справы просити у обѣхънъ. Двин. гр. 1456 г.
(Кар. И. Г. Р. В. т., пр. 361). А имъ исправа дати...
по креSTому цѣлованію. т. ж. И князь великій свои-
ихъ бояръ не посла, ни отчины Новогородскіа нигдѣ
же не отведе Новогородцемъ, ни справы не учни.
Новл. І л. 6944 г. (по Ак. сл.). И всему Псковичи ис-
праву учиниша. Псков. І л. 6969 г. Есть ли оу в'а
исправа какова, на томъ прѣ кимъ в'а т'ог' ч'к'з двора
согна'. Псков. судн. грам. — Дати коръмленье по ис-
правѣ (сколько выслужилъ). Дог. гр. Дм. Ив. 1362 г.

— А што мої зашел'ци въ Торж'ьку, а то есмы положилъ
въ исправу: Дог. гр. Нов. сл. в. к. Мих. Яр. ок. 1307 г.

**ИСПРАВЕНИЕ** — επανόρφωσις, rectitudo, улучшеніе, исправленіе: — На исправникъ съгрѣшьшааго (πρός επανόρφωσιν). Панд. Ант. ХІ в. л. 75. — См. ИСПРАВЛЕНИЕ.

**ИСПРАВИТИ, ИСПРАВЛЮ:** — Не мозете клати, н'е
исп'авльше почитаите. Остр. ев. запис. Исправила
кис, дѣце, женьскоек попълъзник. Мин. 1097 г. 77.

1132

1133

ИСП — ИСП

Не мощи исправити наносамъхъ винъ на епъа (corġi-
gere). Ефр. Крм. Конст. 6. Книгъ исправленъна но-
ваво и ветхаго завѣта (ххуновхъ). Никон. Панд. сл. 30.
Лаод. 59. Азъ же попинъ стго Пѣдча Максимъ Тъшп-
лицъ, нацпсахъ ў еуангѣла сна, аже кде блаънивъ,
а исправаче чѣтѣте. Панят. Ев. д. 1250 г. запис.
А коудъ боудоу шпсальса или оу словѣхъ, или оу стро-
кахъ кдѣ, а въ, гдо щи, п Бѣ дѣла исправаче чтите.
Ев. 1317 г. запис. Ци гдѣ буду ся помилъ или пере-
ступлъ, исправаче чтите. Ев. 1323 г. запис.

— приготовить: — Исправите пѣть Гнѣ (εὐδύνατε). Ю. I. 23. Остр. ев. Исправи нашъ поуть (брөтөрмөнө). Служ. Вара. XII в.

— Си же того не творать, суть не бѣи исправилъ вѣръи. Нов. вр. л. 6494 г. Нѣ гда добродѣтель кніж исправилъ (ххорөрдөшөрөнө). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Ты же, брате, епископѣству ли похотѣл. еси? Добру дѣлу хошешп, но послушаи глаголюща къ Тимофею Павла Апостола, почетъ разумѣши, аще си что отъ того исправлѣ, какому подобаетъ быти епископу. Сим. Посл. Полик.

— Чьто исправстѣ (τί κατόρδωσις, quid boni adeptus es). Пат. Син. ХІ в. 219.

— Лоуче бъи имъ, да бъіша добраю дроугоу поручила,
давше что, абъи послѣди исправилъ, или оубогымъ и
въсѣмъ Бога ради прикмлющимъ. Вопр. Кир. Яже
исправпхъ шесть десятъ лѣ, сия вы хошете въ два
дни расточите. Никон. Панд. сл. 9.

— возвратить: — Хрестъ еста цѣловала на томъ, ако
моего что есть, то исправити. Ип. л. 6658 г. Право,
брате, гнѣвалъся есмь на тя про то, оже ми еси Чер-
ниговьскои волости не исправлѣ. т. ж. 6667 г. Исп.
правити землю (藍οχαταστήσειν, restituturum). Иппол.
Атихир. 54. И всѣ, кже заседель, исправи. Новг. И л.
6718 г.

— вытребовать, достать: — Горги же того всего не
управи, и мужи Изяславли приѣхаша къ Изяславу, ни-
что же исправившѣе своего. Ип. л. 6657 г. Дан Бѣ
исправити правда Новгородскага. Новг. И л. 6737 г.
Но я исправлю Богомъ и благословениемъ брата
своего Володимера (достану при помощи Божіей). Ип. л. 6797 г.

— Исправити крестное цѣлованіе — сдержать условія
при agency (Черн.). Ип. л.

— Аже дастъ накмъ дѣтьскомоу, а не исправить за й
дніи товара оу Роусина, то ть дати кмоу на събѣ
пороука. Смол. ир. 1229 г. Тъ ть ли дѣтьскіи не ис-
править, возьма мьздоу, приставити на нь дроугого.
Смол. гр. 1230 г. А про послы, княже, и про купче
Новгородскые, что въ Костромѣ и по инымъ горо-
домъ, то исправивъ, пусти въ Новъгородъ съ това-
ромъ. Дог. ир. Новъ. съ Яр. Яр. 1270 г.

— А село святои Софии исправи къ святои Софии.
Дог. ир. Новъ. съ Яр. Яр. 1270 г.; Дог. ир. Новъ. съ Ал.
Мих. 1325—1326 г.

— разузнать, изслѣдовать: — Поминаи о осжеженныхъ

ъ тебе и исправи кто кого щклеветалъ и самъ раз-
сѣди. Никиф. м. посл. Влад. Мон. 74. И не исправилъ,
нъ послушавъ облѣгающихъ. Іак. Бор. Гл. 136.

исправлѣно: — Обычныя молбы к Богу въздая, по-
обѣдивъ морьскую похотъ, черньчествоватъ, прежде до-
брѣ исправлено дѣть 5 в Печерскомъ манастырѣ.
Лаш. л. 6724 г. ҃б бноносны х щѣи нашихъ исправлено
пріахмъ (ěκ τῶν θεοφόρων ἡμῶν πλετώρων καλονικῶν παρε-
λάβομεν). Корм. Моск. Дух. Ак. л. 35.

ИСПРАВИТСТА: — Да исправиться, рече, молитва молм. Изб. 1073 г. (В.). Почто же яко и кадпшу молить ся исправити молитвѣ. Кир. Тур. 54. Да ся исправить молитва наша тако кадило предъ тобою, Господи. Новъ. Триод. XIII в. 25.

— Старостию преклонсьа и недоугъмъ отагъченъ, ис-
прависа Іяковъ. Мин. 1096 г. (сент.) 89.

— Аще ли ся исправши, благословившися отъ патри-
арха. Ип. л. 6655 г.

— Како оубо да исправиться кмоу цѣломоудръство и
моужество. Жит. Вед. Студ. л. 40.

— σωφρωνοδήναι: — Исправитиса. Гр. Наз. ХІ в.

ИСПРАВЛЕНИЕ: — μετάλλησις: — Нѣсть бо и прѣхто
кривоу търпѣти напрасна исправлена. Гр. Наз. ХІ в.
337.

— δόρφωσις, κατόρδωρις: — Тацѣми исправлены въгодити
кѣсть Бгой. Сб. 1076 г. 147 (В.). ҃г тинъ странѣла и
ш глоубинъ ма въпадения въздвигни и направи раба
твоего... , тѣ бо присно падающими еси исправле-
ник. Мин. 1096 г. (окт.) 49. Исправлик жития исп-
просита. Мин. 1097 г. 3. Нъ и дѣаню, нъ и исправлек-
ник (δόρφωσις, исправлене, улучшене, вознагражденіе).
Гр. Наз. ХІ в. 129. Мждра и съврьшена мжжа кѣсть
исправлик (κατόρδωρις). Панд. Анк. ХІ в. л. 165.
Гнѣвнааго положеніа исправликник (κατόρδωρις).
Ефр. Крм. Гр. Нис. 1. Тъщаникмъ исправлена
(δόρφωσεως, correctionis). т. ж. Гр. Нис. 5. Вѣдѣнна
же исправлениа (κατορδωριατα, ad recte se gerendum
instituta). т. ж. 2. Ник. 1. На исправленикѣ пѣкве
(κατόρδωσιν, correctionem). т. ж. Лаод. 40. Образи тѣхъ
(храбрыхъ людей) воздвизгаются, проповѣдающе ис-
правлениа (καλι στηλι κτούων ἐγέρονται κηρύκτουσι
τὰ κατορδωριατα; eorum columnae excitantur quae
recte gesta praedicent). т. ж. 2 к. Аван. И днѣ Бгія
дѣла благодати не хожуша прывѣхъ сѣть исправле-
ніи (κατορδωριατα). Златостр. сл. 3. Истинъы исправ-
лены (δόρφωσις, ἀληθῆς). Никон. Панд. сл. 25. Посла
послы свои архиепископъ Новгородскыя владыка
Моиси въ Царскы градъ къ царю и к патриарху,
прося отъ нихъ благословеніа и исправленіа непо-
требныхъ вещехъ, приходящихъ с насилиемъ отъ ми-
трополита (учичтоженіа злоупотребленій). Новъ. И л.
6861 г. (по Ак. сп.). Тогда же суну во Царѣградѣ и
Кипріяну митрополиту Кіевскому, о исправленіи пре-
стола Русскаго пребывающа ему. Ич. Пут. 102.

— Кто бо не вѣсть твоего исправленіа сего (исполненія
обязанностей поста). Никиф. м. посл. Влад. Мон. 63.

1134

1135

ИСП — ИСП

1136

О исправлені вѣна (пері діххію проіхіос). Корм. XVI в.
(И. Пуба. б.).

— Исправленню же бывшію около вѣжи его, самому же
Александру не смѣвашію ъхати, посла Яна своего.
Ил. л. 6733 г.

— См. ИСПРАВЕНИК.

**ИСПРАВЛИВАТИ, ИСПРАВЛИВАЮ** — исправлять: —
Оже са гдѣ буду описалъ, или переписалъ, или не до-
дописалъ, чтите исправливая Бога дѣля, а не клените.
Лавр. л. запис. Лавр.

**ИСПРАВЛЯТИ, ИСПРАВЛЯЮ:** — Порожьи исправляющего низъвърженьія. Мин. 1097 г. 77.

— ἀπευθύνειν: — Житик и дѣляник вьеся исправлялъмъ (ἀπευθύνειν). Гр. Наз. ΧΙ в. 40. Житик свои въ вѣздъръжаниемъ и подвигъмъ исправляющію. Нест. Жит. Θεοδ. 24. А въ Бѣ дѣла исправляюще чѣтѣте. Зап. при кн. Ев. чт. 1307 г.

— Сего же прежде Римлане не творѣ, но исправляху на
всѣ сборъхъ... тако исправляху вѣру. Симь. впр. Влад.

**ИСПРАВЛЯТИСТА:** — Шьетвя твоя... быша исправляющага на поути премоудры мѣнѣя. Мин. 1096 г. (сент.) 115.

**ИСПРАЗДНІЙТИСТА** = **ИСПРАЗНІЙТИСТА:** — Не съвторимъ ти желаньнох, донеже испразнѣшеслъ твоихъ розгладаньмъ. Жит. Θεο. Ст. 112.

**ИСПРАЗДНІЙ** = ἀργές, праздный: — Не помняще глаголющему, тако испраздна слова ради слово дати въ дьнь соудныи (ἀργοῦ). Георг. Ам. 163.

**ИСПРАНИК** — мытье: — Шсвоглающу поставьвъ всѣть храмъ кдинъ, ли на испванніи, ли съшитніи, и въс-приимати ὁ оставившагося свя (храмъ на испванніи — правечная). Жит. Θεο. Студ. 72.

**ИСПРАТИ** = **ИСПЪРАТИ** = **ИСПЪРАТИ, ИСПЕРЪ** = **ИСПЪРВ** — lavare: — Да исперѣть ризы (πλυνάτοσχν, lavent). Исх. XIX. 10. Испраша ризы (ἐπλυναν, lavaverunt). т. ж. XIX. 14 по сл. XIV в. Да испыреть ризы свои (πλυνεῖ, lavabit). Чис. XIX. 10 по сл. XIV в. Испырати иметь въ винѣ ризы свои (πλυνεῖ, lavabit). Иппол. Антихр. 11. Достопать ли, рече, испырати платъ, иже лежить на транзѣ согбентіи, въ немже кротѣ. Вопр. Кир.

— истопать (В.): — Яко тѣшѣнкою пылѣнъ тѣскъ исправѣшію. Гр. Наз. ХІ в.

**ИСПРАХНЭТИ, ИСПРАХНЭЮ:** — Испрахнѣю и неоутържено столанис (= немощьнох и согнѣвлѣе основанне). Ю. екз. Бол. 343. — Ср. ИСПОРОХНЭТИ.

**ИСПРАШАТИ, ИСПРАШАЮ** — просить: — Испрашала грѣхомъ ὥпоущеніе. Мин. 1096 г. (окт.) 62. И како братью поучивати и къ спасеному пути приводити или пакы приходящихъ на ползу черньцевъ же и миряцъ испрошати о ползѣ. Кинпр. м. поса. т. № 1390 г.

**ИСПРОВОДИТИ, ИСПРОВОЖЕ** — reducere: — Испроводи же я до села свокго (διεσωσεν αὐτοῦς, reduxit). Пат. Син. ХІ в. 233.

**ИСПРОВРЪШИ** = **ИСПРОВРЪГТ** — μεταβάλλειν, превращать: — Исповѣрже всю водъ рѣчыгою въ кровь

(μετέβαλε; въ нов. — преложи). Исх. VII. 20 по сл. XVI в. (В.). Дондеже не исповѣрже себе агѣгъ на подобіе снѣ чѣча (ἐξεβιάσκω ἐξαυτόν). Кирил. Иерус. Ола. (В.).

— И прибѣже в пустыню межю Чахъи и Лахъи, ту исповѣрже живѣтъ свои злѣш. Іак. Бор. Гл. 102 б.

— опрокинуть: — Повелѣ кумирѣ испроврещи. Пов. вр. л. 6496 г. Исповѣрглъ юсп... пълкѣ противънѣла. Мин. 1097 г. 154.

**ИСПРОВРЪЩИСТА** (В.) — превратиться: — Возми жезлъ, и" чѣ испроврѣглъ ся змеією (τὴν ῥάβδον τὴν στραφεῖσχν ἐἰς ὀφθι; въ нов.: жезлъ обращеніа въ зміа). Исх. VII. 15. И исповѣржется въ кровь (μεταβαλεῖ εἰς αἰρα; въ нов.: преложитса). т. ж. VII. 17.

**ИСПРОВЪРЖЕНИК:** — Плененік испроврежненіе тѣхъ принесе ти (καὶ τῶν σκύλων τῶν προνομήν). Мин. 1096 г. (окт.) 12.

**ИСПРОДАТИ, ИСПРОДАМЬ** — продать: — Приехавъ въ село, Новгородскую волость пусту положилъ, братю нашю испродалъ. Дол. тр. Новг. съ в. к. Мих. Ар. ок. 1307 г. А другую половину живота моего въ землѣ и въ водѣ, ты братъ Григорен испродаи. Дух. Ост. ок. 1396 г. Тоя же осени Псковъ успѣлвся испродалъ Опочанъ, а взялъ 100 рублѣвъ. Псков. І л. 6985 г.

**ИСПРОМЕТАНИК** = **ИСПРОМЪТАНИК** (В.) — μεταβολη, превращеніе: — Не испромѣтавіе" то бывае" пшени"ны" (οὐκ ἐκ τοῦ σίτου μεταβολῆς; non tritico mutato). Ю. екз. Шест. (В.).

**ИСПРОМЕТАТИ** = **ИСПРОМЪТАТИ, ИСПРОМЕТАЮ** и **ИСПРОМЕЩА** — Испромѣтак противънѣя и творить послушеньк. Мол. В. Мон.

— быть одержимымъ припадкомъ: — Пристопъ малы" отроко"" тог' корень на выю привязат', понеже никако дѣтей"демъ не испромѣщетъ. Лнчебк. XVI в. (В.).

**ИСПРОСИТИ, ИСПРОШО** — αἰτεῖν: — Архпереи же и статьи навадниа народъи, да испросать Варавх, Ипсā же погογύατη (ἐνα ἀιτήσωνται). Мв. XXVII. 20. Остр. ев. Исправленнік житнѣа испроснта. Мин. 1097 г. 3. И погрѣбоша военводою своего Гемабега жива въ земли, хотище животъ его оублюсти и toy и налесоша, испросавшше Половьи оу Мьстисаъ, и оубнша ий. Новг. І л. 6782 г. Испрос князь Дмитрии у Новагорода поставити себѣ городъ Копорю. т. ж. 6787 г. (по Арх. сл.). Пріѣхалъ въ Новгородъ на столъ князь Миханю Олєлковичъ... Новгородцы испрошень. Псков. І л. 6979 г. — Ср.: Испрошни и припълъ. Супр. р. 344.

**ИСПРОСИТАСТА:** — Яко же и на Иова, тако и на тя испросюся (ἐξαιτήσομεν, at poenas deposcam). Жит. Андр. Кр. XVII. 78. Како на мя ся посещи испорити у Бѣа (ἐξαιτήσασδα; poenas accorses). т. ж. 79.

— Испросшеся бояре Рюриковы изъ Новагорода... Псков. І л. 6374 г. Испросилъ бо ся оу Стослава, река: пусти ма. Шче. Пересял. л. 6693 г.

**ИСПРОСЕВМИСАТИ:** — Прескоура бо испросоумисавше во олтарп, а болѣе кѣ не носать надъ коутью. Вопр. Кир.

1137

ИСП — ИСП

**ИСПРОСТИГИСТА** — освободиться (В.): — Горькою той съмрътник испростся того хоульнаго дѣла. Сб. 1076 г. (В.).

**ИСПРОСТРЪГИСТА** — распространиться (В.): — Да кѣда ойбо хоташе святитель въпрашати Бѣ о коко избо рѣчи, привязаше к (седудъ) на рамынніи посредоу прыси, и подъложаше роуцѣ подъ не, и пепростьрашеса на дзаних акы дѣска. Изб. 1073 г. 120.

**ИСПРОТЕРГИТАСІЯ:** — Язъ человѣкъ молодыи, испотерахся конемъ и доспѣхомъ. Нові. IV л. 6979 г.

**ИСПРОТОРИТИ, ИСПРОТОРЮ:** — (И)же ли пропытѣ, а въ безоумии чюкъ товаръ испроторить, то какъ любо тѣть, чіи куны (по др. сп. — испорътить). Р. Прав. Влад. Мон. (по Пушк. сп.). Аще же смерть пригодится намъ, аще что объ иныхъ человѣкъ должна будутъ намъ каядъи церкви, и яже то къ нимъ тянутъ, и въ пеполненіе долга, яко же и быхомъ и сами были, занеже о тѣхъ церквахъ испроторенъ бысть сію долгъ и нами самими утвержена быша и укрѣплена. Каб. грам. 1389 г.

**ИСПРЪМЛЯТІ** — см. ИСПРАМЛЯТИ.

**ИСПРЪГИ** = ИСПЪРГИ, ИСППРО = оправдать на суду (В.): — Да ли тя испырять оу соуды. Златостр. XII в. (В.).

**ИСПРЯ** = ИСПРЯГА — пзвиненіе, оправданіе (В.): — Повинныі неать никола же испыря... Жидомъ не хотя испыря дати (νν. μὴ ἀρεσωντα ἐπαλανειαχων ἀρωθ ὁ Ιουδαῖος; ne ipsum Iudaei incusarent). Злато-стр. XII в. (В.).

**ИСПРАЖА:** — Печать яко испражню златоу. Мин. Еон. XVI в. (М.).

**ИСПРАЖИТИ, ИСПРАЖЕ** — σοφίγεν: — Принесеші требу... нову испряжену (περρουγμένα, torrefactas). Лев. II. 14 по сп. XIV в.

**ИСПРАЖИТИСТА** — θερμιζενθα: — И испряжется мѣдь его (συρροσύν θερμανθην) ὁ γλαλλος λυθης). Изъ. XXIV. 11 (Упур.).

**ИСПРАМЛЯТИ** = ИСПРЪМЛЯТИ, ИСПРАМЛЯЮ — ἀνορθοδούν: — Ржкама сътворено и пакъ испрѣмламяко. Гр. Наз. ХІ в. 50.

**ИСПРАТАТИ, ИСПРАЧЕ:** — А кого коли испыраютъ люди к собѣ оу томъ мѣстѣ, оу малина, тыѣ люди далъ кемъ имъ. Жал. гр. Под. кн. 1375 г.

**ИСПРАШИ, ИСПРАЧА** — выпрачъ: — Испряженъ из работънаго ірма. Муи. Θαδ. Мин. Чет. февр. 327.

**ИСПБК** (?): — Внѣхъ отрока възьыша двермъ моими Страцинина въ скомрашьствѣ одежи пепукомъ, и ставъ предъ мюю, нача плясати. Проа. Тр. XIV в. 89.

**ИСПБСКАТИ, ИСПБСКАЮ:** — Бысть въ городкѣ при- тужно сильно, ни запасу, ни воды, все испускаша на нашу на Псковскую спу. Псков. І. 6979 г.

**ИСПВЪСТІТІ, ИСПВЪЩЕ** — отпустить: — Мужа и родъ яго испоустиша (ἐξαπέστελλαν, dimiserunt). Суд. I. 25 по сп. XIV в. Азъ испкщѣ та (ἐγω ἀποστέλλω, mitto). Иер. XXV. 15 (Упур.). И ты въ кръви завѣта своего испустилъ еси ужники своя отъ рова не имуща воды. Кир. Тур. Сл. о снят. 34. И дьръзноу Исакъ молитиса

о снѣу свокьмь, дабъ яго испоустыкъ истъврѣд прѣдъ са. Нові. І л. 6712 г. И пепусти его князь велики. Соф. бр. 6991 г.

— подать: — Исъпоусти намъ цесдроты твоя. Панд. Анн. ХІ в. 308.

— пролить, пепусти: — Слѣзы своя испустите о гřѣсѣ свой. Поуч. Влѣд. Мон.

**ИСПВЪСТІТІ** дѣхъ: — И пепусти дѣхъ (δράγμα τὸ πνεύρα). Мъ. XXVII. 50. Остр. ев.

**ИСПВЪЩАТІ** = ИСПВЪШТАТИ, ИСПВЪЩАЮ — подавать: — Яко же бо сейнѣнны луча снающа, тако испущасть цѣлѣсны дары всѣмъ вѣрнѣмъ. Нест. Бор. Га. 33. И бѣжнъ по истинѣ, и пребѣжнъ градъ тъ, в немъ же есть грѣбъ сѣю, пмѣла в себе тѣло бѣжно цѣлѣмъ бѣдѣть испущающе т. ж. 55.

— пепусть, производить: — Ноковѣ нынѣ мѣнчества білооханькъ испѣщаютъ бѣдтю. Мин. 1097 г. 150. Срушеномъ срѣдцемъ, а дѣшею радостною, жалостно гла испушае. Так. Бор. Гл. 68. Слѣзы вътъ очню испоушиахоу. Нест. Жит. Θεοδ. 22.

**ИСПВЪЩАТИСТА** — освобождаться, испѣляться: — Испоу- шацкѣсьа ʻш раны бѣсовыкъла страшныя мітвами ти, бāжне. Мин. 1097 г. 136.

**ИСПВЪЩЕВАТИ, ИСПВЪЩЕВАЮ** — отпускать: — Оужни- кы испущева, таже имяше древне адъ. Обих. XIII в. (В.).

**ИСПВЪЛАНЬІ:** — Възхватившася ʻв Вавулона испъ- лана. Ос. (Упур. 2 б.).

**ИСПЪЛЗІ** = ИСПОЛЗІ, ИСПЪЛЗЕ: — Възложиша опрѣсъки на главы своя, и тако отъ солна испе- кошася, исполнѣшемъ взасомъ и быша на всѣхъ плѣ- ши. Кир. Тур. о черн. чин. 104.

**ИСПЪЛНЕНИЕ** = ИСПЪЛНЕНИЕ = ИСПЪЛНЕНИЕ = ИСПОЛНЕНИЕ — исполненіе: — Законо упълненное та, Дбō, главоу соунѣвъ высшего цѣнства Захария позна. Мин. 1096 г. (сент.) 33. Исполнѣник законоу πρωκόμε ты кем, Хѣ Бѣ нашъ (πληρωφω). Сажуж. Варл. XII в.

— полнота: — И отъ испѣленія яго мы выси прия- хомъ благодать възблагодать (ἐκ τοῦ πληρώματος). Ю. I. 16. Остр. ев. Лѣбѣвъ исплѣнпие (πληρωφω). Гр. Наз. ХІ в. 6.

— окончаніе: — Вѣсто же есть, яко числа сип писаны суть отъ Адама въ лѣто ʻф. х. м... до исполненіа седмыя тысячи, бяше еще лѣтъ тис. Кирик. Учен.

— совокупность: — И исполнѣник црквѣ твокія храни (πληρωφω). Сажуж. Варл. XII в. Архимандриту Святое Богородицу, и игуменомъ,.. и попомъ, и дьякономъ, и дьякомъ, и конархистомъ, и черньцемъ, и сторон- комъ, и всему церковному исполненію, и слугамъ мо- настырьскимъ, и ключникомъ, и волнымъ людемъ, не надоѣь имъ никоторая дань. Жал. гр. кн. Твер. д. 1365 г.; Жал. гр. Тверек. кн. 1437—1461 г.

**ИСПЪЛНИВАТІ** = ИСПОЛНИВАТИ, ИСПЪЛНИВАЮ — исполнять: — И исполниваните все, илько глаголеть вамъ душеполезная и спасеная. Грам. Θεοι. м. Черв. Ар. д. 1353 г.

1138

72

1139

ИСП. — ИСП

**ИСПЪЛНИТИ = ИСПЪЛНИТИ = ИСПЪЛНИТЕ, ИСПЪЛНЮ** — наполнить: — Нъ тако сп глаахъ вамъ, скъръбъ испълни срѣде ваше. Ю. XVI. б. Остр. ев. Нъ бо ли и землю азъ испълню, гѣти Гѣ. Ю. екс. Бол. 33. Иже бѣ испълънитъ Дхӑ Стго. Нест. Жит. Θεοд. 25. Моудрости испълненъ. т. ж. 9.

— довершить: — Да имѣть радость мож испълнить въ сенѣ (πεπληρωθένην ἐν αὐτοῖς). Ю. XVII. 13. Остр. ев.

—совершить: — Остани нынѣ, тако бо подобьою есть намъ испълнитъи въ саках правѣдж (πληρωσάν). Мө. III. 15. Остр. ев.

— удовлетворить: — Алья примучю сихъ, а Богъ мн ная поможеть, и тогда совокупить всихъ на одино мѣсто, исполню с ними честь свою и хотѣние мысли своя налѣзу. Ип. л. 6703 г.

**ИСПЪЛНИТЕСТА = ИСПЪЛНИТЕСТА = ИСПЪЛНИТЕСТА** — наполниться: — И Дхӑ Стааго испълниться кище и-црѣва мѣре свокы (πλησθήσεται). Дук. I. 15. Остр. ев. Ту бѣ сошлось въ всѣхъ странъ..., тако исполнитиса граду вьсему и по стѣнамъ граднымъ не пѣмъ вѣститиса. Як. Бор. Га. 145.

— довершиться: — Си оубо радость мола испълниса (πεπληρωσται). Ю. III. 29. Остр. ев.

— окончиться: — И бѣсть тако испълнисша дьнки слоўкы гіго (επλησθησαν). Лук. I. 23. Остр. ев.

**ИСПЪЛНИЕ = ИСПЪЛНИЕ = ИСПОЛНИЕ** — исполна: — Испъльнь имѣя къ Буо срѣде и дшѣ. Мин. Пут. ХІ в. 61. Испъльнь къ Буо имѣя же лашки. т. ж. 131. Испольнѣ чѣвкъ по вѣччленію, испольнѣ Бгѣ по божьству. Шаар. Зак. Блаи. Преложи всѣ книги испольнѣ Ѵ Греччска языка въ Словѣнескъ. ѡ. ю мцѣ. Пов. вр. л. 6406 г. И остронъ есм ю иконами многоцѣннами, и евангелиемъ многоцѣннымъ, и всѣми книгами испольнь. Грам. ки. Всевол. д. 1136 г.

**ИСПЪЛНИЕ = ИСПЪЛНИЕ = ПЛАНГРЭС** — полный: — Испъльнь благодати и истины. Ю. I. 14. Остр. ев. И възаша избывъткы оукроухъ. Бі. коша испльнь. Мө. XIV. 20. т. зз. И аште оумножиткѣ мітвы, не послушаць васъ, рхцѣ ваши кръви испъльнь. Изв. 1073 г. 35. Руцѣ твои испольнѣ непрады. Θεοδ. Пед. I. 195. Слышите чюдо испольнь бѣгодати. Нест. Бор. Га. 7. И видѣхомъ славу его, яко единоличаго отъ Отца, испольнь благодати и истины. Кир. Тур. 79. Храмна штиндь въ пля и скръжыта испльнь. Проа. XIII в. 269. — Ср.: Людик Гоморъствии, им же рхцѣ кръве испльнь. Супр. р. 103.

**ИСПЪЛНИТИ = ИСПЪЛНИТИ = ИСПОЛНИТА, ИСПЪЛНИЮ** — наполнять: — Вся испльяне Бѣ. Изб. 1073 г. (В.). Исполняю церковь ту и полату (по др. сп.: наполняють). Дан. и. (Пор. 141).

**ИСПЪЛНИТАСТА = ИСПЪЛНИТАСТА:** — Отроча же рас-ване и крѣплашанеса дхѣмь, испълніяса прѣмѣдроти (πληρωγένην). Лук. II. 40. Остр. ев. (а. 265). Радости дѣвѣнны... въ истину испълніясата. Мин. 1097 г. 129.

**ИСПЪЛЧЕНИЕ = ИСПЪЛЧЕНИЕ:** — Вражна испълнення тавѣ посѣкающа. Мин. 1096 г. (окт. 49).

**ИСПЪЛЧИТИ = ИСПОЛЧИТИ, ИСПЪЛЧЕ** — снарядить, изготовить: — Ирослав же заоутра исполнить дружину свою, противу свѣту перевезеса. Пов. ер. л. 6524 г. Мьстиславъ же с вечера исполнить дружину, и постази Сѣверъ въ чело противу Варлгомъ. т. ж. 6532 г. Стополкъ же, и Володимеръ, и Ростиславъ, исполнивше дружину, пойдопа. т. ж. 6601 г.

**ИСПЪЛЧИТЕСТА = ИСПЪЛЧИТЕСТА = ИСПОЛЧИТЕСТА** — снарядиться, изготовиться: — Ирославъ же не оутагнувъ исполнитиса, и побѣди Болеславъ Ирослава. Як. Бор. Га. 100. Володимеръ же мня, ако къ нему идуть, ста исполниться передъ городомъ на болоньи. Лавр. л. 6652 г. Не оусрѣша бо исполнитиса противо вмъ. Нові. І л. 6732 г. И ту исполніцшася поганіи Измаилятене противу крестянъ. т. ж. 6888 г. (по Арх. сп.).

— укрѣпиться противъ: — Всакомоу видѣнию болѣзнь номуо добрая испльчившаса. Мин. 1096 г. (окт.) 48.

**ИСПЪРАТИ — см. ИСПРАТИ.**

**ИСПЪРТИТИ = ИСПОРТИТИ, ИСПОРЧЕ:** — (Жже лі) пронькѣ... въ безоумии чюжі товаръ испоръитить, то како любо тѣмъ, чык то коунъы (по др. сп.: испроторить). Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Или что в законѣ ихъ иконы и кнѣги, или иное что, по чему Бгѣ молятъ, того да не емлють, ні издерутт, ні испортятъ. Ярл. Мен. Тем. 1267 г. А се мужики невѣжи учатъ робятъ, да рѣчъ ему испортить. Посл. Нові. арх. Генн. м. Сим. 1496—1504 г.

— расточить: — Испортить въсе имѣнье Boек (διεσχόρπισε). Пчела XV в. (Дук. XV. 13). Испортитьшіо бчю власть (χχατσβεβρωχότε; истратившему отцовское наслѣдіе). т. ж.

**ИСПЪТАРИК = Φηλάφρεσις:** — Пришедшѣке на испытаник ваше (εἰς φηλάφρεσιν; in tractatum). Ефър. Крм. Кρε. 91.

— έξετασις: — Испытанік (ἔξετασις). Гр. Наз. ΧІ в. Испытаниемъ быти (ἔξετασμόν). Γεοργ. Αμ. 167. Нынѣ же азъ помылищѣ съ сватымь сѣборомъ и съ преподобнѣми кинкопы нѣкако с церковнѣхіхъ вещехъ испытанік извѣстоь творити. Прав. митр. Кир. Надо всѣпъ же сими на всяком прѣ князю и ли судіи достоить со всяцѣмъ испытаніемъ или со встазаніемъ и терпѣніемъ испытаніе истязанію творити. Зак. Греч. — Испытанік часовьнок; да есть отъ Адама в толицѣ жь числѣ лѣтъ часовъ с невѣдіи и ψ невѣдіи и ἀ ρ̥ χ (н) б часа кромѣ ношни. Кирик. Учен.

**ИСПЪТАТЕЛЬНО:** — Чисти испытательно, а не прѣ ходьно свѣшенна канонъ (ἐρευνητικῶς, сим perscrutatione). Ефър. Крм. 2. Ник. 2.

**ИСПЪТАТИ, ИСПЪТАЮ** — изслѣдовать, разузнавать, ἐρευνάν, ἐξετάσειν: — Испытаніе книгъ, тако въ мьните въ нихъ имѣти живота вѣччяаго (ἐρευνάτε). Ю. V. 39. Остр. ев. Испытан и виждъ, яко отъ Галилея пророкъ не приходить (ἐρευνησον). Ю. VII. 52. т. ж. Шьдѣше испытante извѣстоь о отрочате (ἐξετάσατε). Мө. II. 8. т. ж. Ты бо бесоумьно гвоздик же и

1140

1141

ИСП — ИСТ

копни казвы испыталъ кнп. Мин. 1096 г. (окм.) 19.
Непытакне 60 я (бож. книг), обрѣтаки. вѣччноюж
жизнь Хаъ нашего (ереунвътєз). Панд. Ант. ХІ в. 8.
Пръѣе даже не испытакии, не зазрии (πρωι ἀρετω-
σεις). т. ж. 75. Непытаномъ высямъ (φλαλχνάντων,
pertraetatis). Ефєр. Крм. Крв. 66. Непытати разоўць
(ереунвъσαι, perserutari). т. ж. Вас. 18. Вечь испытати
(ěєетάξεσθαι, examinari). т. ж. LXXXVII. Насытась
мечп свои облатыня. Сл. о Задон. ИІ. Аце суть во
истину творимая вам сп. яко же слышахомъ, испы-
таните писанья и обряцете вся сп. писравленя тре-
буюцца. Ю. мир. поса. Клим. 218. И пакы полуноц
ины придоша испытать бывшаго, яже отъ Магда-
лънъ о въскрысеніи Христовѣ слышаша. Кир. Тур. Сл.
о сняхт. 36.

— спрашивать: — Придоша Цріюгороду и видоша ко
къръ; цръ же испыта, коен рӑ винъ придоша; ши
же сповѣдаша ему всѣ бывшага. Нов. бр. л. 6195 г.

— разсудить (?) — (Ш семъ испытан, княже мон. Ни-
киф. м. поса. Влад. Мон. 72.

ИСПЫТАТИСЯ — быть испытаннымъ, осуществиться: —
— Вся же, яко Господь рече, испытаешься. Кир. Тур. 99.

ИСПЫТИ — frustra, εἰχ; — Вьсакъ гнѣваўся на
брата своего испыти повнынь кѣсь слудо (εἰχ, te-
mere, inconsiderate, frustra). Мө. V. 22 (ср. Колос. Н.
18; Рим. XIII. 4; Кор. 1. XV. 2; Галат. III. 4, IV.
11; Их. XX. 7; Прити. Сол. XXVIII. 25; Псалт. пс.
СХХVI. 1). — Ср. съпъти.

ИСПЫТЪ — испытаніе: — Тѣгда на испытъ заповѣдни
Бжии готовъ обряцоўся. Псалт. толк. ХІІ в. пс.
СХVIII. 115 (В).

— разслѣдованіе: — Достоить ти казнити разбонника,
но съ испытотѣ. Нов. бр. л. 6504 г.

ИСПЫТЬНИКЪ — ёєєтасттєй: — Сами себѣ испытыванці
бѣдѣмъ. Гр. Наз. ХІ в. 320.

ИСПЫТЬНО — ἀχριβώς: — Послѣдовавшоў выше всѣх
испытно. Лук. І. 3 (Оп. І. 141). Испытенно (по др. сп.
— извѣсто)но. Уст. Крм. Вас. В. к. 18.

— Испытенно ищемъ въ дыньшынны дынь, како и кыль
образымъ ищитаетъ евнглистъ оучення Христова.
Конст. Бог. поуч. ХІІ в. (Оп. II. 2. 413).

ИСПЫТЬНЪ — ἀχριβώς: — Вънемгѣмъ оубо себѣ сами
испытывѣ. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

ИСПЫТЬСТВО — Съ испытывомъ всякымъ духов-
нымъ въ настоящество духовное устройства. Наст. ир.
патр. Ант. 1393 г.

ИСПЪРВЬНИИ — ἀρχιχιος: — Ἀδа испырвьюю добротоў
Хѣа строян (árχιστον καλλος). Жит. Ник. 30. Мин. Чет.
апр. 50. Исправняго остава хранити. Муч. Антип. З.
Мин. Чет. апр. 203.

ИСПЬСАТИ, ИСПИТВЪ — написать: — И весь оставъ
манастырѣскіи испысавъ и посѣлавъ бѣженому ойдою
нашемоу Бешдосию. Нест. Жит. Еод. 10.

— расписать, украсить живописью: — Томъ лѣ испысаша
божницю Антоновою. Нов. І л. 6633 г. Испысаша чтно
притворы всѣ въ стѣи Софии. т. ж. 6652 г.

ИСПЕСТРИТИ = ИСПЕСТРИТИ, ИСПЕСТРЮ: — Крълью
чыстююю испыстрить. Мин. 1097 г. 14. Писестрена
пыльмъ цѣтотомъ. Лом. Анор. Юр. 30. Наволока
пѣсццрена многими пелки. Сл. Дов. Зол. 233.

ИСПЫЩРЕНИЕ: — Насыпренція джовномъ (оукра-
мена). Мин. Пут. ХІ в. 96.

ИСПЫЩРЕНИЕ: — Вѣнцы мічніцкільмъ пыццрен-
номъ сподобнѣх. Мин. 1097 г. 155.

ИСРЕВРИТИ = ИЗСРЕВРИТИ, ИСРЕВРЮ — ххатарурою.
высеребрить: — Вен століи дворянчіи обоамо нѣдни
сербомъ изъсеребріи (ххатарурорѣнот арурір). Ихъ.
ХХІІІ. 17 по сп. XVI в. (В.).

ИСРОМОТИТИ = ИЗСРОМОТИТИ, ИСРОМОЧВ — осра-
мить, обезвестить: — И пыльхъ (поповъ) всѣхъ изсро-
мотиша. Рос. л. (Кар. И. Г. Р. VI. пр. 428).

ИСТАНИЕ — см. ИСТАНИЕ.

ИСТААТИ — см. ИСТААТИ.

ИСТАВИТИ = ИЗСТАВИТИ, ИСТАВЛЮ — поставить: —
Но пустомъ деревни изставили. Отв. кр. Кив. вол.
1482 г.

ИСТАВИТИ, ИСТАВЛЮ — истончить: — Иставила ма
кѣсть жалость (εἴστης). Пс. СХVІІІ. 139. — Ср. ис-
ТАТИ.

ИСТАЖЕНЬИ: — Оужа... пѣстакена (περιτετχρενά, cir-
cumextenti). Нинга. Антигр. 59.

ИСТАТИ, ИСТАЮ — истончить, extenuare: — Истанцъ
сем яко паочинноу лѣші его (εἴστηξ). Псалт. тоак.
ХІІ в. пс. ХХХVІІІ. 12 (В.). Пѣстака мѣ кѣсть жа-
лость твоя (εἴστης). Псалт. XIV в. пс. СХVІІІ. 139
(В.). Огніи же тѣло твок пѣстакмо. Мин. 1097 г. 56.
Не тѣлѣ же пѣстани себе самомоу: нь и елико же
есть яды, жже есть хотѣлъ тѣсти: дати выдовици и
спротѣ, да выльмы и насыпьтесь, молиться за нь (οὐ
μόνον τὸ ἀρχτόν ἐκτήσειν). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).
Постомъ же и гладомъ выноу пѣстан себе (χχατεί-
νοντα, extenuant). Златост. 53. Нѣ же и время, и
постъ послѣдніи пѣстани, преклонія всѣ п
дією пострада. Ник. Еод. См. 124. — Ср.: (Вене-
диктъ) себѣ въ велицѣ плачи пѣстах рӑ оного 8миле-
ныя съмрти (sese in gravibus lamentationibus dedit).
Гр. Παπ. 43. Себе въсегда възпрѣланіем пѣстажен
(qui se semetipsos semper affligendo). т. ж. 93. Въ
пртынъ оубо слѣзах себѣ пѣстах (afficit). т. ж 98.

ИСТАКАТИ, ИСТАКАЮ — ἀρύειν, haurire: — Добродѣ-
тели пѣстакати пиво (τῶν ἀρετῶν ἀρύεσθαι; νυχ. hau-
rire). Жит. Харит. 1. Вашею вѣрою пѣстакано. Конст.
Бом. поуч. ХІІ в. (Оп. II. 2. 426).

ИСТАРИНЬНЬИ = ИЗСТАРИНЬНЬИ — пѣсконный, ста-
родавній: — И сотвориша вече по своему ихъ обычаю
изстаринному. Никон. л. 6716 г. Половцы изстаринные
наши конюхи. т. ж. 6733 г.

ИСТАТИСТА: — Яко жь торговла исталаса. Трам. Оты
1351 г.

ИСТАЧАТИ, ИСТАЧАЮ — расточать, подаваты: — Цѣ-
ленна пѣстакаціи всѣнческая. Мин. 1096 г. (сент.) 176.
Истачають всѣмъ цѣленія. Мин. 1097 г. 19. Иста-

72

1142

1143

ИСТ — ИСТ

1144

чающи млеко, и мӗ, и мӗли. Апост. толк. XV в. Еф. I. 3 (Оп. II. 1. 167). Наслажался истачающаго всегда свѣтозитник. Мин. Празд. XII в. (Лавр. Оп. 39).

**ИСТАТАНИК** = **ИСТААНИК** — тѣхіς: — Истаанне срѣдко (тѣхіς ххρδιζες). Гр. Наз. ХІ в. 59.

**ИСТАТАТИ**, ИСТАЮ — ἐκτήκεσθαι, петоццιτσα: — Истаеть маслина твоя (ἐκρυήσεται, defuet). Втм. XXVIII. 40 по сп. XIV в. Истаю лапна иловага (ταχνήσεται). Иc. XXIV. 23 (В.). Прохладилъ кен дипа истацвѣша варъмь лютаго грѣха. Мин. 1097 г. 152. Истацна (ἐτάχησεν). Гр. Наз. ХІ в. О гразѣхъ твоихъ истацхъ (ἐξετηχώρην). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

**ИСТАТАИ**, ИСТАЮ — погубить (В.): — Истаати всякою плю (κακαφθεῖραι). Быт. VI. 17 по сп. XVI в. (В.).

**ИСТВЕРЕЗЕНИЕ** — отрезваненіе: — Отътязатися подобасть пинольства, въ немъ бо по истверзеніи стеаннікъ и калынь бывасть. Сб. 1076 г. 150.

**ИСТВОВАТИ**, ИСТВЮ: — (Бѣс) истовааху чѣкомъ. Пас. пп. с. CIV. толк.

**ИСТВОРЕННИК**: — Въ има Ωττά и Сна и Стаго Дха, Бѣимъ исторѣнікъ оу вѣки аминь. Грам. Отъ. 1351 г.

**ИСТЕКАНИК** = **ИСТЕКАТИНК**: — П(с)тѣканое крѣви. Мин. 1096 г. (сент.) 76.

**ИСТЕКАТИ** = **ИСТЕКАТИ**, ИСТЕКАЮ: — Источникъ воды истѣкающа въ животъ вѣчнѣи (ἀλλημένου). Io. IV. 14. Остр. ев. Водъ тайбѣнкъ рѣка, ὦ бездѣнъ истѣкающи. Мин. 1097 г. 111. Истѣкающе. Изб. д. 1300 г.

**ИСТЕРЕЗВИТИСТА** — ἐκνήσειν, протрезвиться: — Истерезви же сл. Ное (ἐξένηψεν, sobrius factus est). Быт. IX. 24 по сп. XIV в.

**ИСТЕРЕТИСТА** — ἐκτρίβεσθαι: — Да не истерешися ты и сновѣе твои (μὴ ἐκτρηβής; non dearis). Быт. XLV. 11 по сп. XIV в. — См. ИСТЕРЪТИСТА.

**ИСТЕРНА**: — Есть мѣсто то подолно близъ истерны (по др. сп.: близъ стѣны, истрины). Дан. ил. (Нор. 150). Ико искрь црѣвы истерны. Георг. Ам. 11. — Ср.: Тѣло же егъ принесено быше положено бы въ монастыри, пже ὦ нѣкъ съзанѣмъ близъ истěрны Апаровы. Георг. Ам. 1389 г. л. 340. Въ истерпъ вѣ новѣ. Отеч. 162. — Ср. Новогр. γιουστέρνα.

**ИСТЕРЪЯ**: не въ истерпъ — не въ терпѣжъ: — Да съ тѣмъ его и отпустилъ, возвѣщая свои отчинѣ, что ему уже не въ истерпъ, болѣ того имъ терпѣти не хошетъ ихъ досады и непокорьства. Соф. бр. 6979 г. (т. II. 112).

**ИСТЕРТИ**, ИСТРВ — стеретъ, упинчотить: — Сего ради винограды ваша, нивы ваша и дубравы пстрохъ, а злобъ вашихъ не могохъ истерти. Радз. л. 6686 г.

**ИСТЕРТИК** — τριβή. Козм. Инд. 180.

**ИСТЕРАТИ**, ИСТЕРАЮ — растратить: — А ὦ челади плѣдъ или ὦ скота, то то все понимати лпцемь, что понималъ боудеть или истералъ (= ростералъ), то то кмою все платить дѣтѣмъ тѣмъ. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

— потерять, погубить: — А иноек сами не блюдоуче без милости истерахомъ свою влӑ. Нов. І л. 6738 г. А Борпса Костантиновца кърмилъ Новгородъ Корѣло, п онъ Корѣлу всю пстералъ и за Нѣмцѣ загонилъ. Дол. гр. Нов. съ в. к. Мих. Ар. ок. 1307 г. Уже бо поганые Татары поля наступаютъ и храбрую дружину у насъ истерали. Сл. о Задон. XII. И государь поѣде къ Москвѣ, а жалобниковъ не истеря. Псков. І л. 7055 г.

**ИСТЕСА** — см. ИСТО.

**ИСТЕСАТИ**, ИСТЕШВ — λαξεύειν: — Істепни себѣ двѣ досцѣ каменѣ..., и истеса Моиси двѣ дѣски (λαξευσον, ἐλάξευσεν; excide, excidit). Исх. XXXIV. 1, 4 по сп. XIV в. Са санира истесана по тѣнк. Іез. XXVII. 5 (Упир.). Лѣствидцю въхожения истесахъ. Никон. Панд. сл. 29.

**ИСТЕТИ**, ИСТЕПВ — τινάξσειν, φθερειν: — Истенени вѣтромъ (ἀνερόφθοροι, a vento corruptae; по др. сп.: вѣтромъ истончени. Быт. XLI. 6, 7, 24 по сп. XIV в.). Класове соуть вѣтромъ истепени. Жит. Пафн. Мин. Чет. февр. 279. Акы власъ вѣтромъ истепенъ (ώς ἀσταχυς ἀνερόφθορος). Жит. Еумх. 49. Мин. Чет. апр. 127. И о томъ пожаловатися, что его послы приѣзгъ, какъ на дорогѣ ὦ для християнъ одного истепутъ, а въ одного копь на пап иное чтоотимають. Псков. І л. 6986 г.

**ИСТЕТИСТА** — τινάξσεθατι: — Жезла истепетса квколнца (τινάξσεται). Иc. XXVIII. 27. (Упир.).

**ИСТЕЩИ**, ИСТЕКВ — ἐκρείν: — Рѣкъ отъ чрѣва яго истекть воды живы (ρεύσουσιν). Io. VII. 38. Остр. ев. Вода съ крѣвю истече. Мин. 1096 г. (сент.) 88. Кропленикъ бѣствынѣа крѣве..., изд-ребръ истекъшпа. Мин. 1097 г. 163. Истече кровь. Псков. І л. 6948 г.

**ИСТИ** — вм. исчъсти: — Кто твоя добродѣтели может исти. Нап. вв. Неред. и. д. 1200 г.

**ИСТИВЪЯ** — ἀληθώνος, истинный: — Бѣ истиненъ ὦ Бат истинаго (θεῶν ἀληθινὸν ἐκ θεοῦ ἀληθινοῦ). Корм. Моск. Дух. Ак. л. 1.

**ИСТИК**: — И не смотри въ истинъ въ црѣви, и тако же изде съ тщанокмъ въ домъ свои. Нест. Бор. Гл. 32.

**ИСТИНА** — ἀληθεια, дѣйствительность, законность, правда, справедливость, вѣрность: — И разоумѣкте истины, и истина свободить въы (ἀληθεια). Io. VIII. 32. Остр. ев. Да допроводать къ великому зназю Рускому Игореви и к людемъ его, и ти, привмающе харатью на роту, идуть хранви истину. Дол. Игор. 945 г. Се же имѣйте во истину, тако же сътворі нынѣ къ вамъ, написахомъ на хараты сен и своими печатьми запечачатахомъ. Обяз. гр. Свят. 972 г. Намъ же тако дано... съ истиной быти и работати Бому живоуою моу (ἀληθεια). Гр. Наз. ХІ в. 6. (Θ истинη (τερι ἀληθειας). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Гла: како се можеть быти истина кже въы гите нына. Нест. Бор. Гл. 18. Злу человѣку истина крива есть. Дан. ил. (Нор. 144). Истинюю пьциса и оумьри за ню. Никон. Панд. сл. 2. — По истинѣ: — По истинѣ бо и си праздьни быша, служащей идоломъ, а не Бу, створшему нѣбо и землю. Нест. Бор. Гл. 6. Тѣмъ по истинѣ оугажаешп и по-

1145

ИСТ — ИСТ

1146

каряеши а. Никиф. л. посл. Влад. Мон. 69. Блажень еси по истинѣ, преславны и досточюдны Іосифе. Кир. Тур. 39. По истинѣ бо приде ища заблажныхъ и спасть погыбныхъ. т. ж. Сл. о разслабл. 44. — Въ истинѣ — ἀληθῶς, καλῶς, ὁρῶς, ὄντως; — Въ истинѣ Бжии снѣ съ бѣ (ἀληθῶς). Мө. XXVII. 54. Остр. ев. Въ истину... вѣровати (όρως, recte). Иппол. Антихр. 2. Оуачаохуса... въ истину (καλῶς, probe). т. ж. 2. Соуть въ истину ета и славьна (σντως, plane). т. ж. 8. Славнѣшню въ истину серафимъ (ἀσυγκρίτως). Ирм. ок. 1250 г.

— капиталъ: — Платити псевду истину безъ росту. Судеб. 1497 г. 139. — Ср. Чем. jistina, Поз. išcizna.

### ИСТИНЬЕ — см. ИСТИНЬЕНИЯ.

### ИСТИНОИМЕНИТЬНО: — Епихария истиноименить нь об-
радовася за ны. Мин. 1096 г. (сент.) 157.

### ИСТИНОЛЮВЬЦЬ — συνεραστής τῆς ἀληθείας: — Тан-
ници и пистинолюбцы съ мною. Г'р. Наз. ХІ в. 299.

### ИСТИНОСЛОВЬЦЬ — vera loquens, правдный (Амф.): —
Истинословь рабъ ксть истинноуму слово (ἀλη-
θνόλαχος). Панд. Ант. ХІ в. 8. (Амф.).

### ИСТИНЬЕНИЕ — ИСТИНЬЕ: — Зане оуста истинь-
ника наплѣнъаться смѣха. Панд. Ант. ХІ в. 139. Исти-
никъ бо гдѣть се чѣкъ (ἀληθῆς). Златостр. ХІІ в. (В.).

### ИСТИНЬНОВАТИ, ИСТИНЬВЮ — vera loqui: — Аще
ли кдиноу п тоудже соуштъ Магдалѣйнѣ наречеть
кѣ то, и тако пистиноюхъ стаі куггели, ни кацѣмь
же словѣмь разгласьнѣ. Изб. 1073 г. 217. Да иже оуно
глѣю: видѣкомъ славоу, то истиноюхъ. т. ж. 243.
Истиньновацѣши. Стихир. ХІІ в. 94.

### ИСТИНЬНОВАТИСТА: — Исписанаа да истинноютанъ
(хоровы) Геор. Ам. 220.

### ИСТИНЬНОИМЕНИТЬНИЕ: — Побѣдилъ еси истинно-
именить нь моужии все противление оубыць. Мин.
1097 г. 22.

### ИСТИНЬНОИМЕНЬИ: — Истиньноименѣпла любъве. Мин.
1096 г. (сент.) 108.

### ИСТИНЬНОЛЮВЬНЬ — см. ДРВГОЛЮВЬНО.

### ИСТИНЬНОРОДИТЕЛЬНИЦА: — Истиньнородительница
прѣнепорочьно πρᾶστα. Мин. 1097 г. 26.

### ИСТИНЬЕИ — ἀληθῶς, настоящій, вѣрный: — Бѣ
свѣтъ истиньны, иже просвѣщакъ вслакого чѣкă.
Ю. І. 9. Остр. ев. Истинныя пристаннща. Сб. 1076 г.
Свѣтнѣнны пстьнына испытнѣнны. Мин. 1096 г. (сент.)
108. Вьнеми подвигъ истиннаго дѣвства. Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.). Освѣтнитеса... истиннымъ свѣ-
тъмъ знаменеми (ἀληθῶν). Гр. Наз. ΧΙ Β. 1. Не
вѣдѣ истиньнык реши, и таснык, и подобнык (χύριος).
т. ж. 83. Истиньнъ образъ оного прѣмлѣдости с
можкъ (ἐναργὴς). т. ж. 90. Ты бо ксъ Бѣ истиннымъ.
Нест. Бор. Гл. 20. Позна істинною вѣроу хрѣтыань-
скою. Нов. І. л. 6778 г. Истинны христіянны...  
отъ дѣлъ своихъ является. Грам. Алекс. митр. 1356 г.
Что списано и послано къ вамъ... то есть все право,
истинно. Кипр. м. посл. Псков. дух. д. 1395 г. Заблу-
дили отъ истинные христіянскіе православные вѣры

и жпуть... по преднимъ своимъ изъ начала обы-
часмъ. Грам. Нов. арх. Өсод. въ Вял. пят. 1548 г.

— ютертъ: — Истинно тавствова. Ирм. ок. 1250 г.

— Аже самъ не можетъ заплатитъ тотъ истиньны, што же оудожать его оу вину, хочеть ли самъ королю заплатитъ за ны, а его дѣдичество себѣ оуздати, не оусхочеть ли король самъ заплатити, дасть тому то (дѣ)дичство, кто его потажеть. Гол. ур. 1349 г. А што щучила есва стоп цркви тую истинную дань е людмп, со вслакимъ доходомъ, того нама не порупити. Грам. Влад. 1387 г. Чинимъ свѣдомо велебнои твоеп милости, же есми дали тому истинному пану Варшавьскому з тсячѣ... Фряжского серебра. Грам. Молд. воев. Петр. 1388 г.

— Крыя Господню мнаас, не дадыи пистиннымъ торжни-
комъ, да удвоитъ царское сребро, еже сутъ человѣ-
ская душа. Кир. Тур. Притч. о чел. душ. 133. — Ср.
### ИСТИНА — капиталъ.

### ИСТИНЬСТВОВАТИ, ИСТИНЬСТВЮ — ἀληθεύειν, vera
loqui, говорить правду: — (Да вижд) аще боуде
истинствовала (εἰ ὅσα ἀληθεύειν; si forte vera sint
verba ipsius). Пат. Син. ХІ в. 270. Не истинство-
вати, нъ лѣгати (πρὶ ἀληθεύειν, non verum loqui). Ефър.
Крм. Кρω. 114. Аще истинствоукъ Евъстаопа (εἰ
ἀληθεύει; si verum dicit). т. ж. 210.

— быть вѣрнымъ: — Истинствоюшее въ любви. Никон.
Панд. сл. 16. Тѣмъ же любше тѣбѣ солгавші животъ
получити, нежели истинствовавшу погибнути. Поса.
на Угу 1480 г. (Соф. єр. ІІ т. 214). Истинствую-
щага же да оставятся (κροφωδεντα). Геор. Ам. 220. И
митрополитъ посылалъ к нему к много днеі со изве-
снениемъ архимандритовъ и пугеновъ, да не отъ
нужды лѣ хочетъ истинствовати закону христян-
скому. Никон. л. 1553 г. (VII. 199).

### ИСТИНЬСТВОВАТИСТА: — Повелѣное же да испишешься,
исписанаа же да истинствоютанъ. Геор. Ам.

### ИСТИРАТИ, ИСТИРАЮ — ψώχειν; — И въстръзаахх
оученни его класы, и δέβαξ, истеражшіе ръжками
своимъ (ψώχοντες). Дук. VI. 1. Остр. ев. Часто перомо
сквърнимоц о пистиакмоц оуотло. Сбор. Троиі. ХІІ в.
47.

### ИСТИЦАНИК: — И множество истицаня изпавшееся
и стернобаδіа и ω роукоблудія. Испов. кор. Ио. Дам.
по сп. XVI в. Арх. Мак. — Ср.: И ω вндѣні очію
еа и въ ноци мъчтаніа сътварѣах пь (ієрєамъ бу-
дити) истицанни сквърными. Гр. Пап. л. 247.

### ИСТИЦЕНЬ: — Мужь... истиненъ бръвьми, зѣкръ
вчиша. Прол. И. Публ. б. (Давр. Оп. 15).

### ИСТО — νεφρός, геп, почка: — Обѣ пстѣ и лои (δύο νεφρούς, renes). Исх. XXIX. 13 по сп. XIV в. Истесѣ и лои (δύο νεφρούς, renes). т. ж. XXIX. 22. Обѣ пстесѣ (νεφρούς, renes; по др. сп. — почкп). Лев. III. 4 по сп. XIV в. Обѣ істѣ и лои, пже на нею (τούς δύο νεφρούς, duos renes). Лев. VII. 4 по сп. XIV в. Съ истесома да щиметь (съ почками; σύν τοῦς νεφροῦς). т. ж. Введе въ истесѣ мои тадъ тоула своего (εἰσήγαγεν ἐν τοῦς νεφρούς

["1147", "ИСТ — ИОТ", "μου ὀυς φαρετρᾶς αὐτοῦ; immisit in renes meos sagittas\npharetrae suae; now: пусти в ядывя моя стрѣлы\nтыла своего). Пл. *Ier. III. 13*. Чьто ли истека (quid\nrenes; οἱ νεφροί). *Гр. Наз. ΧΙ Β. 138*. Не оставимъ... ни\nистесою сь дидρагоικ (non renes; μηδὲ νεφρούς). т. ж. 138.\nИспытали сρδца и истека Бт. Панд. *Ант. ΧΙ Β. 1.\n235*. Обѣ истекъ цѣломѣждѣ (τους δύο νεφρούς).\nт. ж. *(Амф.). Свѣды сρца истека и тръпѣнія пис-\nкоусъ. Жит. *Влас. 2*. Мин. *Чет. февр. 224*. — Ср.: Пытаки и стрѣдца и истека Богъ. *Супр. р. 224*.", "— шулятα:—Γληστον δοκινης, ἀλλ' ἀρχιεῖν ἀρχιεῖν. — Οἱ προστασίας ἀρχιεῖν

1149

ИСТ — ИСТ

— *φερώνορος*, имя котораго означает его качества: —
Год Евреинский, иже щічскій пменем пустовым Евреи
наречени быша. *Георг. Ам. 37.*

пстовок — τὸ κεφάλιον: — Да стянуть пустовое само
то (ἀποτίσει τὸ κεφάλιον, ipsum capit, t. c. summam).
Λεω. VI. 5 по сп. XIV в.

ИСТОВЬНЬІЙ: — Истовынѣпша сжть (κύριος). Гр. Наз.
ΧІ в. 97.

— Истовень пакостникъ. Апок. толк. Андр. Кес. XVI в.
(Оп. II. 1. 195).

ИСТОВЬСТВО — ἀκρίβεικα: — Дховьное пистовство при-
влачаще (τὴν ἀκρίβειαν ἐλκοντες). Гр. Наз. ΧΙ в. 224.

ИСТОВЬСТВОВАТИ, ИСТОВЬСТВОЮ — διαβεβαιεύσθαι: —
Нѣкъими же пистовьсюююще (διάβεβασούνται). *Георг. Ам.*
*196.*

ИСТОКНѣТИ, ИСТОКНЕ — πατάσσειν: — Аще ли кто
истокнеть око рабδ (по др. сп. — истъкнеть; πατάξη,
percusserit). *Исх. XXI. 26.* — См. ИСТЬКНѣТИ.

ИСТОКЪ — источникъ, потокъ, ручей: — Из пистока
почръпати. Мин. Пут. ХІ в. 55. Чѣкъи варахъ въ
пстоцѣ..., ли въ древѣхъ, ли въ каменѣхъ (ππγάζ).  
Георг. Ам. 44. Пара идąшеть со пстоковъ текущихъ из
горъ, зане морозѣ бяхуть велицѣ. Ип. л. 6782 г.
Болшімъ людемъ изъ монастырьскихъ сель... на
бобырі имъ въ осениѣ поити, а пистоки имъ забивати.
Уст. гр. м. Кипр. Конст. мон. 1392 г. Имѣ ми тѣ рѣчи
сказали и о озерѣхъ, и о истокѣхъ, и о бобровои ловлѣ.
т.ж. Далъ въ домъ святаго Спаса и Святаго Благовѣ-
щеныя свои рыбные ловли по Сурѣ рѣкѣ, озеро Паш-
ково съ пстокомъ, озеро Саларево. Жал. гр. Сузд. в. к.
Бор. Кост. Сп. мон. 1393 г. Се купилъ Филиппен Семено-
вицъ... всю свою треті Икшина острова и Пусевицъ
истокъ. Нов. купч. XIV—XV в. XXVIII. Се купилъ
Яковъ Степановъ сынъ... хмелники, и гумнище, и
истоки. т. ж. XXV.

— истончикъ, начало: — Росою вѣры и крѣви проявля-
никъмъ пистокъ наслажения насѣддаста. Мин. 1096 г.
(окт.) 46. Истока нетълѣнна. Мин. Пут. ХІ в.

— ИСТЬСТВЫМЬ БО СЫ БЕЗ ВРЕДА П БКЗ БИСТОКА. Ю. ЕКЗ.
Бол. 58. БЕЗЪ ИСТОКА РАЖДАЕТЬ. т. ж. 60. И ТЬЛЮ П
ИСТОКЪ И МНОЖЬСТВО ПЛЪТЬЮ ОДЪНЪ. т. ж. 62.

ИСТОЛЧИ — см. ИСТЬЛЧИ.

ИСТОМА — притѣсненіе: — А земли ї воды, ни огоро-
довъ..., ни мелищъ, и что ни будетъ прѣковное, кто
ни будетъ нашихъ, не замаютъ, ни силы не творятъ
надъ ними, ни істомы никакой ї не отъимаютъ 8 нихъ
ничего. Яра. Тайд. 1351 г. Велика бысть истома кня-
земъ Русьскымъ. Соф. І л. 6864 г. Того же лѣта пре-
ставился Евчумъ на Москвѣ, въ истомѣ отъ митропо-
лита. Тверск. л. 6899 г. А тои патріархъ Іерусалимскій
пошолъ былъ на Москву милостины рады, понеже бо
бѣ истома имъ отъ Египетскаго салтана. Кар. И. Г. Р.
т. VI. пр. 629.

— утомленіе: — Та бо уже отъ великіа истомы бою ихъ
яко оклячевше сташа мужіе Ноугородстіи, не могуще

ни рукою двигнути, ниже главу обратити. Соф. бр.
6979 г. (II т. 131).

— трудъ, забота: — II много бысть о томъ истомы.
Псков. І л. 6973 г. Кол. по грѣхомъ пари-подъ Моск-
вою ставвали, тогда государи нашіе были не малые
дѣти, истому великую могли подяти, и собою про-
мыслити, и землѣ пособляти. Никон. л. 1541 г. (VII.
23).

ИСТОМИТИСТА: — И потомъ Псковчи много пистоми-
шася со княземъ Олигердомъ, крестити его хотяще и
на княженіе его посадити въ Псковъ. Псков. І л.
6849 г.

ИСТОМЛЕНИЕ: — И пріяхомъ пистоленіе веліе пото-
пленія ради корабленнаго. Икн. Пут. 98.

ИСТОМЬНЬИ — прилаг. отъ с. истома, — трудный,
тагостный: — Истоменъ же бѣ путь имъ, понеже
бѣ ту осень студена и дождевая, корму нача неста-
вати. Соф. бр. 6976 г. (II т. 94). Вѣтрено было и
истомно въ городѣ. Кар. П. Г. Р. VI т. пр. 629. А
Новугороду было истомно силно кормы и вологою.
Псков. І л. 6979 г.

ИСТОНТИ, ИСТОНЮ — extenuare: — Съ земнымъ бо
тѣломъ хотѣлъ еси на нѣ бо въззинти, то истоми пѣть
(λέπτυνον, extenua). Златостр. сл. 23. — См. ИСТЬНТИ.

ИСТОНѣТИ, ИСТОНѣВ: — Хотащою кораблю истоноути.
Ефр. Крм. 213. Товаръ безхъптростно истонетъ или
сгорить. Судебн. 1497 г. — См. ИСТОНѣТИ.

ИСТОНЧИТИ — см. ИСТЬНЧИТИ.

ИСТОПЕНИК — ναυραχήχιχ: — Или акъ въ пистопение
въ боури и въ вѣтрѣнемъ вѣанни (ἐν ναυραχχίχ). Гр.
Наз. ХІ в. 213.

ИСТОПИТИ, ИСТОПЛЮ — вытопить: — Пристроп Рати-
боръ штрокъ въ шружын, истобку пристави истопити
имъ. Пов. бр. л. 6603 г.

ИСТОПИТИ, ИСТОПЛЮ — потопить: — Корабля моя и
люди моя пистопи вѣтрѣ. Рук. Майн. 1352 г.

ИСТОПИТИСТА — ναυσχεν: — Ничьсо же бѣдовна
пострадавшше, пршѣдьже на землѣ истопшася
(ἐν ναυσχάγσχλ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Аже которыи
коупьць, шедѣ кдѣ любо съ чюжими коунами, исто-
питься, любо рать възметь, любо шгнь, то не наси-
лити юмоу, ни продати его. Р. Прав. Влад. Мон. (по
Син. сп.). А ини в рѣкѣ истопшсяе бещисленое пхъ
множество. т. ж. 6888 г. (по Ак. сп.).

ИСТОПЛЬІЙ: — И наметаша избленныхъ людин, и огнемъ
жженыхъ, и истоплыхъ 5 скудельницъ. Нові. І л. 6880 г.
(по Ак. сп.).

ИСТОНѣТИ, ИСТОНѣВ — потонути: — И оустрьмиса
стадо по брѣгой въ езеро и истопе (ἀπεπνήγη). Лук.
VIII. 33. Остр. св. И сами истопоша, и товаръ. Нові.
І л. 6638 г. И головъ нѣколико истопе въ Волховѣ.
т. ж. 6739 г. Истопе Русь на морѣ, точію единъ ко-
рабль съ митрополиты спасенъ бысть. Икн. Пут. 102.
А пини истопли безъ вѣсти. Нові. І л. 6880 г. (по
Ак. сп.). Есть человѣкъ болѣ 200 истопло Новгород-
довъ. Псков. І л. 6980 г. — См. ИСТОНѣТИ.

1150

1151

ИСТ — ИСТ

**ИСТОПНЯТИСТА:** — Тако тѣ отъ срамоты и бѣды исто-
ношася в водѣ. Нов. І. 6880 г. (по Арх. сп.).

**ИСТОШЬНИКЪ** — ххатаповнѣттѣнъ: — Помъылъ Павла... дрѣвле эпосоуснка п истоньнка (рірата, ххатаповнѣттѣнъ). Златостр. сл. 9.

— Истонникъ погрѣшнѣніемъ (naufragium passus). Проз. Жит. Іо. Бог. II. 187.

**ИСТОПНИКЪ** — см. **ИСТОБНИКЪ**.

**ИСТОПНИЧИШКО** — унчичжит. отъ сл. истоп-
никъ: — А княжа Иванова намѣстника, Василия Че-
шиху, бѣжаша изъ града на кони, изнималъ истопни-
чишка всѣлкіе княгини, Ростопчею звалі. Соф. бр. 6955 г. (м. II. 58).

**ИСТОПЬЦЬ:** — Съ истопціи моими. Проз. Жит. Іо. Бог. I. 199.

**ИСТОПЪВЬЦЬ** — ієропăлтєнъ. Георг. Ам. 176.

**ИСТОПЬТІ** — утонутъ: — Яко же и на морѣ суть исто-
пѣли (?) (ώσπερ οἱ ἐν θαλάσσῃ κινδυνεύοντες οὐτως καθ-
έστηκεν; nullum inter ipsum et periclitantes in mari dis-
crimen intercedit). Жит. Андр. Юр. XII. 57. — См.
**ИСТОПНЯТІ**.

**ИСТОРА** — расходъ: — Ино бо еже взмати мзды по-
ставленіа дѣля, ино же о нужныхъ потрѣбахъ исторы.
Грам. п. Нила. ок. 1382 г. Поставляемыя же многажды
о собѣ сами исторы сътваряють на свѣщіи, на вино
и прочая проторы, и на трапезу. т. ж.

— убытокъ, трата: — А все то они, забавлявая у себе
великихъ князей своихъ государей старины, а по-
моци своя требуя отъ Литовскхъ и отъ самого ко-
роля, такову на собе наводятъ истору. Псков. І. л.
6979 г. И бысть Пскову отъ него велика истора, какъ
самому кормомъ и его конемъ. т. ж. 6979 г.

— См. **ИСТОРЪ**.

**ИСТОРЗАТИ** — **ИЗТОРЗАТИ**, **ИСТОРЗАЮ** — исторгать: — И дупа имъ ползовати могуша изъ глубины грѣховныя изъвращи, отъ всемірскыя злобы, и суетъ, и прелести, и смущенія исторзати и изводити своньмъ разумомъ и духовнымъ наставленіемъ. Грам. п. Нила. 1382 г. Изторзати и изводити изъ глубины грѣховныя. Наст. гр. п. Ант. 1393 г. Сице же и древесъ не пзглаголанное множество на эпци полы падошася по многимъ мѣстомъ окрестъ трада, исторзаемы и преломляемы возвѣяніемъ... вихра. Соф. бр. 6968 г. (т. II. 77). — См. **ИСТОРЗАТИ**.

**ИСТОРИЕ** — historicus: — Яко же историци и вѣтія,
рекшѣ лѣтоньисціи и пѣснотворци прикланяють своя
слуху въ бывшагі межю цари рати и въпѣлченія. Кир.
Тур. 74.

**ИСТОРИЯ** — історія, historia: — Хошою же вы и ў исто-
рія повѣдати (історіхъ). Златостр. 69. Есть оубо п отъ
сея история извѣсто увѣдѣти шириноу земля (ěκ ταύ-
της τῆς істиорίας). Козм. Инд.

**ИСТОРОПИТИСТА:** — Зажгоша градъ съ дву странъ и
люди исторопилися, а иніи выбѣгша. Соф. бр. 6990 г.
(т. II. 227). Начаша битися, грѣхъ ради нашихъ

воевода в передовомъ полку... исторопися. Никон. л.
VIII. 95.

**ИСТОРЦЬНЬ** (?) — И удари на меня опять потопъ, ко-
рабля моя и людъ моя истори вѣтрѣ, а самъ ство-
рихся, плавая на днѣ корабленемъ, исторцнемъ при-
гвоздихся трп дни и три нащи. Рук. Майн. 1352 г.

**ИСТОРЪ** — пздержка: — Аще дѣвка не въсхочеть за
moТЬжь, а ўцѣ й тѣти силюю дадоуть, а что створить
нат собою, ўцѣ (и) мати оу ейпа в винѣ, а исторъ имъ
платиті. Церк. Уст. Ар. (Сбор. Кир. Бълоз. XV в.) —
См. **ИСТОРА**.

**ИСТОЧАТИ, ИСТОЧАЮ:** — Многачьскы добрадѣнства
источа намъ. Ю. екз. Бог. 296.

**ИСТОЧИТИ, ИСТОЧК:** — Хлѣби... пресъхли и источени
(εὐρωτιῶν καὶ βεβρωμένος; cariem passus et corrosus).
Ю. Нав. ΙΧ. 5 по сп. XIV в.

**ИСТОЧИТИ, ИСТОЧК** — ἐκλεῖν, effundere (Μ.), пролить,
излить: — Кръвъ источившаго Хā. Мин. 1096 г.
(окт.) 60. Источникъ исо оученья ты йбснала..., тако источьникъ. Мин. 1097 г. 75. Облакъ лъгъкъ,
тоучоу животавьца источьшоу. Мин. 1096 г. (окт.)
11. Да не пакъ кръве источини (αἰωρρόειν). Гр. Наз.
ΧΙ в. 130. Источи намъ ὅστιο πρīτаго ребра источ-
никъ. Ю. екз. Бог. 243. Дръжанъ ж источитъ мръзость и
разориться до концы (όκρατων αὐτῶν ἐξορρίσει).
Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.). Да источать очеся ваша
съязъы дьнь и нощу (καταγαγέτωσαν). т. ж. Яко не
имѣти ему, мзды источенная дѣля, богатство еже въ
церковь. Пат. Печ. 252. — См. **ИСТОЩИТИ**.

**ИСТОЧИТИ, ИСТОЧК** — **Источить:** — Не тъчию источе-
нълъмъ тѣломъ ицѣлаше. Мин. 1097 г. 7.2. — См.
**ИСТОЩИЩИТИ**.

**ИСТОЧЬНИКЪ** — ππγη, fons, источникъ, потокъ: — И
абик исакнѣ источникъ кръви ка. Mr. V. 29. Остр.
eb. Къ источьнкоу прикосноуъсва къ Бѣкию оустьѣнъ
си, и водъ испълниса животъныя. Мин. 1097 г. 172.
Не изиде вода ў источьника (fons, τῆς ππγης). Пат.
Син. ХІ в. 102. Имѣах... акы строюж рѣчынѣх
отъ кдиного источьника (ππγη). Гр. Наз. ΧΙ в. 34.
Придѣть яко источникъ жатва твоя (ππγη). Панд.
Ант. ХІ в. (Амф.). Яко же бо источникъ тихъ
вьсѣмъ приходащимъ сладъко питье даваєть, тако
трыпѣлѣвъи межъ (ππγη). т. ж. Надъ источникъи
свѣща въжизнающе. Златостр. сл. 24. Бысть буря ве-
ліа вѣтряная, и туча, и дождь умножень: источници
потекоша воды, акы рѣка сила. Нов. І. л. 6927 г.
(по Ак. сп.). Наполнишася источницо водніи и езера.
Псков. І. л. 6929 г.

— источникъ, начало: Источникъ сцісню від'ка Хѣ по-
мощьми ихъ подасть. Як. Бор. Гл. 112.

**ИСТОЧЬНИКЫ** — цвѣтныя полосы на святительскихъ
одеждахъ: — Облачиться ему во стихарь съ источ-
никъ и во фельонъ съ четырьми кресты и съ еуангелы.
Грам. п. Нила. 1382 г.

**ИСТОЧЬЦЫИ** — проточный: — Далъ въ домъ Святаго
Спаса и Святаго Благовѣщеня свои рыбные ловли

1152

1153

ИСТ — ИСТ

по Сурѣ рѣкѣ, озеро Пашково съ исторомъ... всѣ
озера отъ рѣчи отъ Курмышки внизъ Сурою, источ-
ные и газухіе. Жал. гр. Сузд. в. к. Бор. Консм. Си. мон.
1393 г.

ИСТОЩИТИ — см. ИСТЪЩИТИ.

ИСТОЩИТИ, ИСТОЩЪ — источнѣе, излить. Консм. Бол. поуч. XII в.

ИСТРАВА: — Про то же сперва Рыкяномъ послать свои
колоколы п скалы къ Нолцку на свою пытну.
Дог. гр. Нол. и Рит. 1407 г.

ИСТРАВИТИ, ИСТРАВЛЮ — ххатроѣбхъ: — Аще ли
всю ниву ўзтравить (ххатроѣбхъ, depaverit). Исх.
ХХІІ. 5 по сп. XIV в.

— Да не звѣремь пытавлено братье ни сидно же
овчатъ (Эгърхлѣотовъ геневѣдъ). Панд. Анн. ХІ в. (Амф.).

ИСТРАТИТИ, ИСТРАЧЪ — растратить, пытить: —
Въ спасатиса въ спать, пыратывъ обиланъ мѣного. Нов.
І л. 6739 г.

ИСТРИНА — см. ИСТЕРНА.

ИСТРИЧИСЛА: — И пыргошася всеп въ образъ чрънеч-
скы. Нов. І л. 6746 г. (по Ак. сп.).

ИСТРОШЬИТЕК — ăхрієвіха: — Видѣ по Самоуню истро-
пытіе (ххатъ Σκαυούλλ τὴν ἀχρίψειν, perfectionem). Гр.
Нис. Мин. Чет. фєєв. 126.

ИСТРОШАТИ, ИСТРОШАЮ: — Вся пырошае на по-
тробъ страннымъ. Жит. Стєф. Перм.

ИСТРОШИТИ, ИСТРОШЪ — δκπανη, растратить, расте-
рать: — Нтда бо къто... къ боюдьникъмъ пырю-
шить пали къ ласкънчамъ, или въ пны нѣкъна по-
хотѣ. Пзб. 1073 г. 79. На дръва и на оуглѣ пыршисше
(въ др. пер.: истощи). Никон. Панд. са. 36. В'ся же
днія свои въ безаконинъ пыршилъ бъ. Ю. Льств.
ХІІ в. (В.). Истрошать, благая моя. Кир. Тур. Прити.
о чел. душ. 134. Еразмъ... все, еже имѣ, на цьковынъю
потребъ пырши. Сим. Сказ. (Пам. Пец.). Немин, всѣды
пыршшівъ кже имѣ, тако все предъ Богомъ изочетно
кѣсть и до мѣдьнцы. т. ж. Вся ми соющая штквки
виданъ пыршиша. Жит. Вед. См. 151. Въ тщетою
пыршшівъ толико лѣтъ (отме tempus ad nihilum re-
digens). Жит. Аискндр. б. Мин. Чет. фєєв. 227. Иждѣ
же хлѣвинъ ў имѣнѣ пырши (εὐδαπάνησν). Ю. Злат.
ХІ в. 23. (Он. П. 2. 117).

ИСТРОШИТЫСІЯ — δκπανησθαι: — Донкѣ же ойбо и
та костынага пыршится сопа. Ю. Льств. ХІІ в. (В.).
— (Слово Божіе) ии пакы пыропитса (δκπανηται — ис-
пщетится). Силя. и Ант. вопр. XVI в. 112.

ИСТРЯГАТИСІЯ = ИСТРЯГАТИСІЯ — ἀποτορνεύεσθαι: —
Како пырхгаша оустнѣ (πῶς ἀπετονεύθη γεύλη). Мар-
шар. 1530 г. (В.).

ИСТРЯЖИТИ, ИСТРЯЖЕВ — ξεῖν: — Повѣс съ стѣнѣе
свои и истрояж ί (ξέσον, lancine). Златостр. са. 9.

ИСТРЪИТИ, ИСТРЪЮ — λυραίνεσθαι: — Прилежаще
зълѣмъ моглѣтъ, и пыровеноу дпъымъ вепрымъ.
Гр. Наз. ХІ в. 276.

ИСТЪГАТИ — см. ИСТЪГАТИ.

1154

ИСТЪРГНДИ — см. ИСТЪРГНДТИ.

ИСТРЪВИТИ = ИСТРЕВИТИ, ИСТРЪВЛЮ: — Вѣ мѣста
пѣрѣбнѣти (terra egesta). Жит. Норф. 78. Мин. Чет.
фєєв. 316. Истрѣбленѣ обывши прысти (eiecto cinere).
т. ж. 76. 315. Пековѣчи дана напитомъ 2 ста руб-
лѣвъ пырѣбнѣти ишт. стѣна святая Троица. Неков. І л.
6872 г.

— очистить: — Пырѣбнѣти пещь (по сп. XVI в. — стре-
бнѣти; κκραθρήσαι κάρνον). Библи. 1663 г. I. Сир. XXVIII.
35 (В.).

ИСТРЪВИТИСІЯ = ИСТРЕВИТИСІЯ: — Аще кто в не-
доузѣ ў працевъ пырѣбнѣться, ли ў поганъ (εἰς προσφη-
σεισσυς est; искаженъ будетъ). Никон. Панд. са. 48
(Ник. 1).

— очиститься (?): — Пырѣбѣтесь отъ грѣхъ вашихъ.
Муи. св. Евгем. XIV в.

ИСТРЪГАТИ, ИСТРЪЖЕВ: — Да пырѣжь та црани
отъ грътаннѣ. Изв. 1073 г. 156.

ИСТРЪЗВИТИ = ИСТРЕЗВИТИ, ИСТРЪЗВЛЮ: — Ист-
резвы сп смысла и βα. Жит. Екат. 4.

ИСТРЪЗВИТИСІЯ: — Пырѣзвѣшееся прѣьсти и пинань-
ства. Гр. Наз. ХІ в. (В.).

ИСТРЪЗВИТИ = ИСТРЕЗВИТИ, ИСТРЪЗВЬЮ — отрез-
виться: — Истрѣзвѣши динъ штъ п'аньства. Жит.
Триф. Мин. Чет. фєєв. 11. Доколѣ пырѣзвѣнѣтъ
піанчвныя цікъ. Измар. 1509 г. (В.).

— ἀνασφάλλειν, reluctare (Амф.): — Пырѣзвѣти отъ
приюра (ἀνασφάλλι εἰ τῆς ὀποβολῆς). Панд. Анн. ХІ в.
(Амф.).

ИСТЪРЪИСІЯ — см. ИСТЪРЪИСІЯ.

ИСТРАВЬНИЕ: — Гноевы тезинка же раку пера-
капа камени, нарицаему соущу рекше истябникъ ка-
мене, Петръ раздраженіе сътвори штареви и въ со-
зданнѣ цьркви Михаиломъ въ полатнѣмъ стопнѣ,
Фаро наречены, постави та. Геор. Ам. 342.

ИСТРАКНДИ, ИСТРАКНД — изсонуть: — Аще ли не
восприеме' благъ нашествіа дождевна, то вошіе-
пая истраки'. Ю. Злат. Быт. XVI в. (В.).

ИСТРАСНДИ, ИСТРАСНД — вытрясти, пыропить
(В.): — Истраснѣ рожанъ твои ў ржкы твоей лѣвы
(ἀπολώ; въ нов. — исторнѣ). Изъ. XXXIX. 3 (Упур.).

ИСТРАСТИ, ИСТРАСВ — ἀποτυπάσειν: — Прахъ отъ
ногъ вашихъ истракѣте въ съѣдѣникъ на ны (ἀπο-
τυπάζτε). Аук. ΙΧ. 5. Остр. св. Тып'юшкоу тълъвостою
сътами истрасе. Мин. 1097 г. 108.

ИСТЪЖАНИЕ — фурор: — Бѣсовыскаго свободні исто-
жаніа (furore). Жит. Нетр. Гил. Мин. Чет. фєєв. 257.

ИСТЪЖЬНИКЪ: — А въ тыхъ погостехъ во всѣхъ ехо-
дится данні осмъ сотъ гривень, а переднѣра сто грн-
венъ, а на пытужницѣ сто гривень. Уст. гр. Смой.
1150 г.

ИСТЪКАНИЕ — изваяніе (В.): — Ист'кающімъ ист-
каніа печатіи (σι γλύφοντες γλύφματα σφργήν, δλήα
изъяниа печатей). I. Сир. XXXVIII. 27 по сп. XVI в.
(В.).

73

1155

ИСТ — ИСТ

**ИСТЪКАНЪ** — ἀνδριάς: — Петрона. принессе рабу пестуканъну и пна два истукана (χχι ἔτερα δύο ἀγυφής ἀριστορώντα). Георг. Ам. 370. Истъканъ (ἀνδριάς). Ю. скз. Бог. XVI в. (Оп. II. 2. 316).

**ИСТЪКАНЬНЬИ** — пзваянный: — Петрона... принессе рабу истуканъну (λάρνακα εὐξωδον). Георг. Ам. 370.

— Не поклонистаса истоуканьнымъ бѣсомъ. Мин. Пут. ХІ в. 11. (въ Мин. ХІІ в. — не покористася... бѣсомъ лоукавьнымъ).

— то же, что истъканъ — идолъ: — Не поклонься истоуканьнымъ, койбю же не прѣклонь идоломъ. Мин. 1096 г. (окт.) 57. Истъканьномъ не пожире. Мин. 1097 г. 56.

**ИСТЪКАТИ**, **ИСТЪКАЮ** — γλύφειν: — Истъкаюшьмь истъканія печатни (οἱ γλύφοντες). I. Сир. XXXVIII. 27 по сп. XVI в. (В.).

**ИСТЪЛА:** — И се внезапу бѣи въ истулѣ, и взлате оумъ ὥ него. Нест. Бор. Гл. 47.

**ИСТЪПАНИК** = **ИСТЪПАНИК** — ἔκστασις, изступление: — Из липха с истъпаникъ (въ поздн. пер. — прелиньше изъстъпленія). Гр. Наз. ХІ в. 271.

**ИСТЪПАТИ** = **ИЗСТЪПАТИ**, **ИСТЪПАЮ** — Весь оумомъ изъстъпайо, помышляя. Гри. Цамб. (Изъ. VI. 140).

**ИСТЪПИТИ**, **ИСТЪПЛЮ** — отдѣлиться: — (Ан'ги) соуть въшьми и пстоупилъ тѣлесъ доховое. Изб. 1073 г. 135.

— отступить: — Грустоко иступшша отъ мина. Ефър. Сир. XIV в. (В. І. 385). А коли Богъ дасть, стану митрополитомъ, я за то слюбую и хочю дати, оже Богъ дасть, моему милому господарю королю двѣстѣ гривнѣ Руспскихъ, а трицѣять коніи безъ хитрости; и того не хочю иступити. Зап. Луи. сп. Ю. 1398 г.

— перейдти: — Иступи Глѣбъ Земерѣевичь отъ королевича к Данилови. Ин. л. 6742 г.

**ИСТЪПИТИ** изъ **ВМА** — сойдти съ ума: — Обдержимъ ὥ бѣса истоупивъ изъ оума. Жит. Фед. Сик. Мин. Чет. анр. 516.

**ИСТЪПИВЫИ** — изступленый, ἐξεστηκός: — (Зл. начальникъ) безъмъ нѣкого истъпивша быти сътвори (ἐξρρονά τινα καὶ ἐξεστηκότα παρεσκεύασεν γενέσθαι, amentem eum insanumque). Жит. Ник. 18. Мин. Чет. анр. 41.

**ИСТЪПИТИСТА** — отказаться, сложить съ себя: — Иступися посадничьства Онцифоръ Лукинъ, по своеси воли. Нов. І л. 6862 г. (по Ак. сп.).

**ИСТЪПЛЕНИК** — ἔκστασις: — Истоупленикъ оума (ἔκστασις, emotio). Панд. Анх. ХІ в. (Амф.). И абик бѣи внесану въ иступлении, и видѣ видѣникъ. Як. Бор. Гл. 129. — Ср.: Въсхшеньнъ бѣи въ истъпленіе (eius menstem in eestasim rapuit). Гр. Нап. 38. — См. **ИСТЪПАНИК**.

**ИСТЪПЪ** — ἔκστασις, изступленіе (В.): — Бывъ въ истоупѣ видѣ стылъ шгньнъ (ἐν ἐκστάσει). Златостр. ХІІ в. (В.).

**ИСТЪГРА:** — И до днешняго дни знать ссть ровъ тотъ,

ико пстурга глубока, стзданъ ссть каменіемъ ровъ тон твердо вельми (по др. сп.: и стѣна глубока. Дан. ш. (Пор. 106).

**ИСТЪСКЕНТІ**, **ИСТЪСКНВ** — поглѣднѣть (В.): — Истъскъ бѣяше и раскыдень и плотию възгипнѣться... мрѣтъ истускать, пагнѣ и разрѣшнѣ. Ю. скз. (В.).

**ИСТЪКАНИК:** — Истъканніе ὥ вышнялъ бійдати стыльченькъ ὥ брышнаго тѣлесе одѣса ес... въ нетъынною ризоу. Мин. 1097 г. 142.

**ИСТЪКАНЬИ:** — Скипна ὥ пеканыхъ испещрена. Георг. Ам. 26.

**ИСТЪКАТИ**, **ИСТЪКВ**, **ИСТЪЧЕШИ** — ὕφανειν, ἐξυφάνειν: — Все дѣло... тѣканнія исткати спнету (ὑφαντά... ὑφάνα τῷ κοιχίνω; texere). Нех. XXXV. 35 по сп. XIV в. Да ти истылоу, тако багърашнкоу пѣ мѣсельною. Мин. 1097 г. 137. Дѣвъствѣлижнѣ непорочныою ризоу себѣ благовѣтніа истка (ἐξυφάνε). Панд. Анн. ХІ в. (Амф.). Ризы бѣды исткати (въ подл. нѣтъ). Златостр. сл. 23. Ризоу себѣ истъкавъ (ἐξυφάνας). Инпол. Антихр. 4.

**ИСТЪКМЪТИ**, **ИСТЪКМЬЮ** — сравнивать (В.): — Симъ же образомъ пōбаетъ намъ истъкмъти добродѣтелая дѣла. Нех. Пресветим. г. 156 (В.) — Ср.: **ИСТЪКМИТИ** — exequare: — Имашли ли толмко съгрѣшненія его, елико въложити си въ мѣрло и пъ истъкмнти съ чѣтнож моеж кръвіхъ, аже на крѣстѣ виса пѣзліахъ его рā. Гр. Пап. л. 276 об.

**ИСТЪКМЪТИСТА** — уподобляться (В.): — Истъкмѣстся чійее житіе годинамъ въ мѣсяцѣ, въ дѣсѣ же и часѣ и срѣкахъ шходяца. Пес. Пресветим. гг. 156 (В.).

**ИСТЪКНВТІ** = **ИЗТЪКНВТІ**, **ИСТЪКНВ** — πατάσσειν, ἐκχόπτειν: — Аще истъкнеть око рабу (по др. сп. — пестокнеть; πατάξη, percusserit). Нех. XXI. 26 по сп. XIV в. Очи изъткнулъ ес (ἐξέκοψας, abscidisti). Чис. XVI. 14 по сп. XIV в. Обѣ очи истъче (oculos eruit, ἐξεβαλεν). Пап. Син. ХІ в. 76.

**ИСТЪЛКОВАТИ**, **ИСТЪЛКВЮ**: — Сад ста прѣра Исанда истълковано стѣймъ Иоанъмъ Злаюостымъ. Изб. ХІІІ в.

**ИСТЪЛЧИ** = **ИСТОЛЧИ**, **ИСТЪЛКВ** — συντρίβειν: — И кости да не пестолкδ ὥ неа (οὐ συντρίφοσιν = οὐ συντρίβεται). Чиса. ΙΧ. 12. (Оп. И. 12.).

**ИСТЪНТАТИ** = **ИСТЪНТАТИ** (В.): — σχίζειν, наропѣтѣ: — Истьнавъ дръва (σχίσας ζύλα, растинвъ дрова). Нар. XIV в. (Бит. XXII. 3).

**ИСТЪНТИ** = **ИСТЪНТИ**, **ИСТЪНЮ** — λεπτύνειν: — Истни и до конца (ἐλέπτυνει, comminuit). Дан. II. 34 (Уныр.). Капища бѣсовьскалъ истънить. Мин. 1097 г. 123. Плъть истъни пощеникъ. Мин. Пут. ХІ в. 101. Гладомъ оуморю и пресоупю жажею и истъню тя. Жит. Ниф. ХІІІ в. 16. — См. **ИСТОНТИ**.

— И пфътво его людемъ пнѣмъ не оставитса, пѣстнѣ и низѣеть вса пфътва (λεπτύνει καὶ λιχρήσει). Жит. Конст. Фил. XV в. (Дан. II. 44).

**ИСТЪНЧИТИ** = **ИСТОНЧИТИ**, **ИСТЪНЧВ** — λεπτύνειν: — Истьнѣчилъ ес плъть. Мин. 1096 г. (окт.) 81. Истончилъ ес плать. Стихир. ХІІ в. (Давр. Оп. 35).

1156

1157

ИСТ — ИСТ

— См. ИСТЕТИ.

**ИСТЪНЪТИ** = **ИСТЪНЪТИ** — attenuare, λεπτύνειν: — Истънѣшнемъ на высотъ възлатиса (вм. истънѣшнемъ). Гр. Паз. ΧІ в. 6.

**ИСТЪНЪТИ** = **ИСТЪНЪТИ**, **ИСТЪНЪЮ** — λεπτύνειν: И се оумачаць вса и истынакъ (λεπτύνει, comminiti). Иниоп. Антихр. 33.

**ИСТЪРГАТИ** = **ИСТОРГАТИ** = **ИСТЪРГАТИ** = **ИСТРЯГАТИ**, **ИСТЪРГАЮ**: — Истьрѣяюцца та из грътани съмъртоносьца. Мин. 1097 г. 81. Къто ггели вида добрѣ истрѣганы (άσχειν). Гр. Паз. ΧІ в. 302. Дрочно исторгано въ невидимы нѣкъыя ёды (τετορνευμένον). Жит. Андр. Юр. XL. 155.

**ИСТЪРГАТИСЯ** — см. ВЪСЛѣПАТИ.

**ИСТЪРГНѣТИ** = **ИСТРГНѣТИ**, **ИСТРГНЯ** — extrahere, извлечь, вытащить: — Которааго васъ остъя пли возьтъ въ стѣденьцъ въпадеть, и не абайкъ истрѣгнѣть кго въ дьнь сжобтьньшъ (άνασπάσει). Лук. XIV. 5. Остр. св. Поглъщеньна истрѣглъ исъ бещисельная многъства. Мин. 1096 г. (окт.) 29. Ḫ мрака ма истрѣгни. Мин. 1096 г. (сск.т.) 75.

**ИСТЪРГНѣТИСЯ** = **ИСТЪРГНѣТИСЯ** — вырваться: — Яко птица ис проугла истрѣгшися. Нест. Жит. Θεοδ. 2.

**ИСТЪЧИТИ**, **ИСТЪЧЯ** — то же, что истѣкати — пзвать (В.): — Яко же бо змья въ истченѣ бывъши (въ истуканѣ) исъ грызаемъ знамами на toy взираните свобажахоуса. Сб. 1076 г. 453 (В.).

**ИСТЪЩАНИЕ** — см. ИЖЕТИЕ.

**ИСТЪЩИТИ** = **ИСТОЩИТИ**, **ИСТЪЩЯ** — ἀδικεῖν: — Почто чтеши истъщившаго тя (ἀδικήσκαντ). Златостр. са. 4.

— ἀγαλίσκειν, κενοῦν, истратить, истощить: — Лона оча не пѣстыципъ. Мин. 1097 г. 135. Почто покланленнися истъщивтнаго пмѣніе твое (ἀναλίσκοντα). Златостр. са. 4. Надежда ти истощена есть (κεχνότατι; inanis facta). т. ж. 45. Ни чашею бо моря росчерпати, пи нашші пманіемъ твоего дому пѣстити. Сл. Дан. Зат.

**ИСТЪЩИТИ**, **ИСТЪЩЯ** — evaginare, вытащить, обпажить: — Истъщать (говубители) меча на та (ἐκχενόσοου), evaginabunt; извлекутъ). Иниоп. Антихр. 18 (Иез. XXVIII. 7).

**ИСТЪДАТИ**, **ИСТЪДАЮ** (изъ + стыдати) — оставять: — Каменъж же яко же грѣватиса и истыдати и яже отъ мѣста на мѣсто инамошьтвоны прѣстоупаніек. Изб. 1073 г. 225.

**ИСТЪДЭТИ**, **ИСТЪДЭЮ** (изъ + стыдѣти) — остьть: — Егда истыдѣ, съсѣче ю. Сказ. св. Соф. 12.

**ИСТЪДІИ** — is, idem, certus: — Тъі же истъ исъ (въ сп. XVI в.: самъ; ὁ αὐτός). Евр. Ι. 12 (Апост. 1307 г., Апост. д. 1312 г.). Да приложить къ истому пятию часть (προσδημεῖ τὸ ἐπίπεμπτον αὐτοῦ ἐπ' αὐτο; adiiciet quintas illius super illud). Лев. XXII. 14 по сп. XIV в. А что сърѣзить товаромъ тѣмь, ли пригостить, то то кмоу собѣ, а истыи товаръ ровотить имъ (дѣтямъ).

Р. Прав. Влѣд. Мон. (по Син. сп.). Истому королюви Во- лодиславови (тому самому). Грам. Дм. Ольмер. 1388 г. — ἀλληθνός, verus: — Истах бо вѣра дѣлы са авылѣть. Ю. екз. Бог. 246. Не залираите, аше къде щоргашете не пѣстын гѣ. т. ж. (Калайд. 131). А се даю Святѣи Богородицкі и епископу десятино отъ вѣхъ данен Смоленскіхъ, что ся въ нихъ еходитъ пѣстыхъ кунъ. Усм. гр. Смов. 1150 г. Нозваныне пѣтици своіего оча, оставившіе неістааго (πλαγνον) потекъть къ истоумоу (ἐπὶ τὸν ἀλληθνόν). Иниоп. Антихр. 55.

— Имать бо съ собою истааго кръмчіно Хā ἀρπειον κυβερνάτην, solertem). Иниоп. Антихр. 59.

**ИСТО**, **ПЕСОК**: — Аже кто възмѣть два рѣза, тѣ то взяти кмою исто (=пѣсок). Р. Прав. Влѣд. Мон. (по Син. сп.). Пакъ ли възметъ три рѣзъ, то иста кмою не взать. т. ж. Ино деен ему платитися въ истое на два года безъ роетъ. Грам. Былоз. кн. Мик. Андр. и в. к. Вас. Вас. ок. 1450 г. — Ср. Др.-Чем. jistina — каниталъ; Польск. iscizna; Англ.-С. acht.

Ср. Лти. ists, — пѣстный, истовый; Лит. iszezas; Гто. astathis — истина. — Въ произ. словахъ ист иногда измѣняется въ пішт: — Многінны молитвамъ оумоленъ и оуншінѣтъ бывъ. Супр. р. 412.

**ИСТЫКАТИ**, **ИСТЫКАЮ**: — Дѣль добрыхъ поучение истыкая, всѣсѣчѣные очѣ Златоусте. Мин. ХІ в. (В.).

**ИСТЫКАТИСЯ** — ἐνυφρίζεσθαι: — Пъть истыкаюцца дѣхъ (ἐνυφρισονένη, contexta). Иниоп. Антихр. 4.

**ИСТЫТИ**, **ИСТЫН** (изъ + стыти) — frīgere, оставятъ: — Быть мерть и пѣсты, тако давно оумеръ. Сим. посл. (Пам. Псн. 10). Повесѣста пны поставити остръ, и панъи разженіи желѣзны, и егда взялѣжа обѣ, и абіе пны притхпинъ, а панъи пѣтны. Жит. св. 1529 г. (В.).

**ИСТЪВА**: — Да аше кто изъ истѣбы вънезетъ напрасно, оубѣкъ, бѣтваше невидимо. Нов. І л. 6600 г. Володимеръ нача ставити пѣстбу у товара своего протину граду. Ил. л. 6624 г. Бѣй громъ велни, тако сълишкомъ: что въ истѣбѣ сѣданѣе. Нов. І л. 6646 г. — Ср.: А и ὦ сек притче разоумніи: въ прѣпладение сѣеїщ пѣстбу и всѣдою ю Стврѣди, да видни какъ ти тмоу створитъ въ сѣбѣ. Ю. екз. Шест. 1263 г. (Калайд. 161). — Ср. Нѣм. Stube.

**ИСТЪКЛОСМЪИ** — возвышенный, напьобѣ видимый: — Истьклосмое (горъ) рекше видимое (ἐξοχής ἤτοι ἐπιφνενής). Сняв. и Ант. ворпр. — См. ИСКЛЪСМЬСТВО.

**ИСТЪЛИТИ**, **ИСТЪЛЮ** — φρθεῖν, corrumpere: — Истити всю землю (κακταφθεῖραι, ut corrumpat). Быт. ΙΧ. 11 по сп. XIV в. Вы же оуклонистеса ὦ ἐπιτι... и пѣстісте завѣть Лейгнит. Нс. II. 2 (Упир. 69). Не пѣсты оупъванна своіго небесьнааго (οὐς ἑφθεῖρε). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Истьлѣвѣше въ Евφράτη рѣцѣ (φραρὸν ἐν τῷ Ἐφράτῳ потαρφ). т. ж. Простру руку свою на та, пѣстю та п расѣю та. Сл. Фил. (Нов. ев. л. 6494 г.). Иже пѣкъв Бѣшіо истылить, истылить и Бѣ. Ю. екз. Бог. 296.

73*

1158

1159

ИСТ — ИСТ

ИСТЬЛЬНИК — фθωρί, καταφθωρί, пагуба, опустошеніе, порча: — Θ пѣстълѣни родъ землиныхъ... свободна кеп. Мин. 1096 г. (окт.) 56. Истьлѣник (καταφθωρά). Гр. Наз. ΧΙ β. Отдѣши истьлѣніе** тѣлѣчи роженъ, а не облѣкъса въ нѣтьлѣникъ (φθωρά). т. ж. 125.

ИСТЬЛЬНЬНЬІЮ — δαφθαρεῖς: — Озуримъ тѣло многими нѣтлѣи не истьлѣніно (ρή δαφθαρρέν). Никон. Нанд. сл. 34.

ИСТЬЛЬВИ — ИСТЬЛЬТІ, ИСТЬЛЬЮ — καταφθείρειν: — Πρѣлѣствію истьлѣви. Мин. 1096 г. (сент.) 93. Истьлѣюна и сътивающаю. Мин. 1097 г. 152. Истьлѣють (καταφθαρρήσεται). Гр. Наз. ΧΙ β.

— погнѣпуть: — Πρῶτο κого не истьлѣкъ (οὐ δαφθαρρήσεται, non interitib). Иппол. Антихр. 22. Истьлѣаше жаждою. Пат. Нει. 235.

ИСТЬЛІАТИ, ИСТЬЛЮАЮ — растѣлѣвать: — Истьляти жены. П.б. 1073 г. (В.).

ИСТЬНІТИ — см. ИСТЬНІТИ.

ИСТЬРЗАТИ, ИСТЬРЗАЮ: — Оучени(и) твоихъ оудою ὑ подольскыя истръзаны тинъ. Мин. 1096 г. (окт.) 51.

ИСТЬРЪТІСІА: — Дніа, яже створи роукою грѣдость, пѣстьрѣсва отъ люды. Панд. Анн. ХІ в. л. 98. Да не истьрешиса тѣ и сенѣ твоі (ut non dearis, ήν ηι έκτριβης). Пар. 1270 г. (Быт. XLV. 11. Бусл. 76). — См. ИСТЕРЕТІСІА.

ИСТЬЦЕВЪ — прил. прит. отъ сл. истьцъ: — А истѣво доправливаты того приставу, чен будетъ виноваты. Жал. гр. в. к. Вас. Дж. м. Фот. 1425 г. А исцѣвы убытки порторы тысячи рублѣвъ вѣлѣлъ на нихъ приставомъ доправити. Соф. бр. 6984 г. (II т. 170). А побиются на полѣ въ заемномъ дѣлѣ или въ бою, и боярну съ диакомъ взяти на убітомъ противѣ притву исцѣва. Судебн. 1497 г. А кнѣжеи писе възмѣ по снѣгъ истѣвого ὑ позовицы. Псков. судн. грам.

ИСТЬЦВЪ — истецъ — истецъ: — А оже боудѣ въ юдиномъ городѣ, то иті истѣю до конца того свода. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). Искаше и не посюхла и не налѣзоуть, а истѣа (= истьцъ) начѣвать головою кнѣпати, то ти имъ правѣда желѣзо. т. ж.

— отвѣтчикъ: — А за тѣмъ, аче кдѣ налѣзѣть оудареныіи тѣ свокомъ истѣа (= истьца), кто же яго оударилъ, то Ярославъ былъ оставилъ и оубити. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

— сторона въ юриджі. отопненіяхъ, истецъ п отвѣтчикъ: — А что селѣ, княже, на Новгородьскои земли твоихъ или княгынныхъ, или бояръ твоихъ, тѣхъ сель тобѣ съступится; а куны емати на нихъ у истѣцевъ своихъ, у кого будетъ кто купилъ; а земля святонъ Софии къ Новгороду. Дог. гр. Новы. сл. в. к. Мих. Яр. ок. 1307 г. А про землю и про села, кто у кого будетъ купилъ, знать своего истѣа про куны; а земля къ святонъ Софии. т. ж. А кто купилъ, а тынѣ знать своего истѣа, или дѣти его; истѣа ли не будетъ, ни дѣтии его, цѣловати ему хрестъ. т. ж. А што сель покупили мої бояре і слугы въ мое княженье, тѣхъ сель отступился есь Новгороду безъ кунъ; знати ему своего істьца, у кого купилъ. Дог. гр.

в. к. Тв. Мих. Яр. съ Новы. 1318 г. А что княгыни покупила села... пмати ен куны у истьцевъ. Дог. гр. в. к. Юр. съ в. к. Мих. Яр. Новы. 1318 г. А кто купилъ будетъ въ Новгородьскои волости (села), знати имъ своего исцѣа. Дог. гр. Новы. съ Ал. Мих. 1325—1326 г. А посало Олуферіи передо обима истин. Купч. Жир. 1359 г. А рубежа не чи(ни)та промежні себе на шбѣ сторонѣ, ип Нѣмцѣ, а ни Полочанѣ, знати истьцю истѣа. Грам. Вит. Никт. 1399 г. Чего истецъ не возметъ, ино и кназю продажа все взаты. Псков. судн. грам. Кто с кимъ на пьани менитса чимъ, іли что квпить, а потомъ проспатса и щномъ исцв не любо бѣдетъ, іно имъ размѣнйса. Псков. судн. грам. Исцемъ убытки ихъ велѣлъ на нихъ правити. Соф. бр. 6984 г. (II т. 170). А ты, Лука Исаковъ, самъ тогда былъ въ исцахъ. т. ж. 6986 г. (II т. 185).

ИСТЬ — по истинѣ: — Ты кис, Бце, оржикъ наше истѣ. Мин. Пуп. ХІ в. 95.

ИСТЬБЕ — см. ИСТО.

ИСТЬНЬТІ — см. ИСТЬНЬТІ.

ИСТЬГНЬТІ, ИСТЬГНЬ — extendere: — Иже истягну умъ крѣпостію своею, и поостри сердца своего мужествомъ. Сл. ппк. Игор.

ИСТЬГАЗАТИ, ИСТЬГАЗАЮ — δαφάλλειν: — Діаволомъ са прозва, яко похоулат истажа и Бгъ къ чікомъ и чікъ къ Бγоу (δαφάλλων). Златостр. сл. 4. — Ср. ТАЖАТИ.

ИСТЬГАЗАНИЕ — требованіе, указъ: — Кто вступитца в црѣконое... и на того бѣдетъ гнѣвъ Бѣжи, а по нашемъ великому истязанію не їзвинитца ничим же. и умрѣтъ злою казнью. Ярл. Узб. 1315 г.

ИСТЬГАЗАТИ, ИСТЬГАЗАЮ — ἀπατεῖν, требовать: — Въ спѣн ющъ дшію твоіж истазаіжъ отъ тебе (ἀπαπτοσιν). Лук. ХІІ. 10. Остр. ев. И никъто же не съмѣаше отъ оучечникъ пстазати кго (ἔξετάσαι αὐτόν). Ю. XXI. 12. т. ж. Яко же истазаіжъ ны законъ Бѣжи (ἀπατεῖ). Панд. Анн. ХІ в. (Амф.). По дѣлѣг истазаемъ есмъ пѣнъы, яко канона дѣлъжноема (ἐπαπτούρεδα). т. ж. Мѣна имѣный ктера истазаікма (ἀπατεῖσαι). т. ж. Подобаікъ тобѣ ничьсо же истязати боле ѿ насъ (ἀπαπτήσαι ἡρᾶς; quaerere, exigere a nobis). Пат. Син. ХІ в. 44.

— ἔξετάζειν: — Въ причѣ тѣ соющю истазаікмоу (ἔξεταζομένον). Ефβ. Крм. Ник. 1.

— взять: — Подобаше ти дати сребро мокъ тѣръжникомъ, и азъ пришьдѣ, быхъ съ лихвою истязалъ к. Нест. Жит. Θεοδ. 1.

— истязать, мучить: — Уловимъ правѣдника гураніемъ и ранами истяжемъ его и смертію безлѣтньою осудимъ его. Кир. Тур. 33. Сл. о снях.

— узнать, изслѣдовать: — Подобаше оучимомъ словомъ искоушати и еже ѿ слова исцѣлениі примати, не истязати же прочата. Никиф. м. посл. Влад. Мон. 73. (ср. ИСКЪСИТИ). Кпископи же, кгда хотѣть поставать попа или дыякона, да истажютъ житье яго. Прав. митр. Кир.

ИСТЬГАЗАТИСІА — разсуждать: — И приде к нему пре-

1160

1161

ИСТ — ИСХ

жереченьи Арменнъ посѣтить его (Владимира Момаха) и поча истязатися съ нимъ о врачевнѣи хирьности. Пат. Пех.

— соперничать: — Не можаше никто же истязатися съ нимъ книгами ветхаго закона. Полик. посл. 2 (Пат. Пех.).

ИСТЯЗОВАТИ, ИСТЯЗВЮ: — Истязуя отъ нея воды п земля. Псков. Г. л. 6979 г.

ИСТЯКНѣТИ, ИСТЯКНВ — истощиться, изсохнуть, похудѣть: — Аще ли (зьрно) не въсприкметь влагы ў нашествья дождна, тъ вѣшедъ истякнуть. Пал. XIV в. 53. Ни разслабѣ ойбо ў томленія, ниже истякнв ў алчыбы (μύτ' ἱχνοθεν ὡς ἀπò νηστειν). Жит. св. XIV в. (В.). (Тѣлеса) истакла оумршвена постовѣ и бдѣньемъ. Паис. сб. 182. Пр. соб.

ИСТЯСКЕНОВЕННИК: — тѣхедў, чахотка, истощеніе (В.): — Таче того люту истѣнію предавши и долгоу истаскновенію (тѣхедови μαχρα, tabique lenta). Златостр. XVI в. (В.).

ИСТЯСКНѣТИ, ИСТЯСКНВ — изсохнуть (Лавр. Оп.): — И истѣнію а, яко прахъ прѣдъ лицемъ вѣтрой, яко брьнье градновое въ стыгнахъ перомо (носимое) истаскноувъ изгыбнѣть, тако же и Жидове погыблю. Псал. XII в. толк. ис. XVII. 43. толк. Аште ли истаскъшаа слѣзами, не подражая (εἰ δὲ τοὺς ἐκτακνέτας τοῖς δάχρισιν). Гр. Наз. ХІ в. 17. Се, иже дѣлъгими алчѣбами истаски (ἐκτετηγμένοι). т. ж. 272. Кѣгда кони точульи боудоуть, и юни, и добри, и бъстри, а ты сѣдаи на немъ исси истасклъ, и краставъ, и зълоликъ, къи ли оуспѣхъ. Златостр. д. 1200 г. Кожа еа съврискаєть и тѣло истакнеть (ерда са състарѣкъ). — Ср.: истасклыі — ἔξιπλος, переходяшій, бренный, исчезающій, непродолжительный: — Никое же лѣто истескла творить животная свенства. Ю. екз. Шест. 1263 г. (Калайд. 66).

— потухнуть: — Очи истасклъ (ἐκτακνέτες). Ю. Лпств. XIV в. 69.

ИСВѣНТІИ, ИСВѣНВ — вытащить, обнажить: — Исоуні ороужик (ἐχθεον ῥομφαίν). Псалт. толк. XII в. пс. XXXIV. 5 (В.).

ИСВЪ — см. ИСВЪСЪ.

ИСВІИ = ИСВЪІИ, ИСВЪВ: — И повелѣ иссути могилю великоу. Перейсл. л. 6453 г.

ИСВЧАТИ = ИСВЧАТИ, ИСВЧАЮ — высушать: — Акъ слѣньце исччасть подъежашткѣ влагоу. Изб. 1073 г. 243. Того исоучалі гнонникъ люток (ἀνεξηρπας). Мин. 1097 г. 87.

ИСВЧАТИСЯ: — Кѣгда мокроты яже въ плътьхъ строинѣ исучаться. Ю. екз. Бол. 192.

ИСВЧЕНИК = ИСВЧЕНИК — πέψις: — И въ исчче-никъ дѣвно въздасться (καὶ εἰς πέψιν πνευματικήν ἀναδοθήσεται). Гр. Наз. ХІ в. 342.

ИСВЧИТИ, ИСВЧВ: — Бѣсовьскыла исоучи сѣборы. Мин. Пут. ХІ в. 97. (= бѣсовьскыя съсѣклъ еси п[ыкъ]. Мин. ХІІ в. 112).

— съчтити, съкъ — сащи — сѣщи.

1162

ИСВЧИТИ; ИСВЧВ — ξηραίνειν, сісісаге, высушить: — Худѣ піи быхма не исчыше зла воня боудеть. Ю. екз. Бол. 192. — Ср.: Како ли сяйце мокротное соущик можеть исоучити (исушитъ?). Ю. екз. Шест. 1263 г. (Калайд. 140). — Ср. сакнѣти. — См. ИСВШТИ.

ИСВШАТІИ, ИСВШАХО — ξηραίνειν: — Исоуніяла поучинною идольскаго гнѣва. Мин. 1096 г. (сент.). 172.

ИСВШИТІИ, ИСВШВ — ξηραίνειν: — Езеро исоушивъ исси. Мин. 1097 г. 103. Источники крови подрагомъ исоушивы. Силь. и Ант. вопр. XVI в. (Оп. II. 2. 148). — Исоушивъ страсти тѣлесьнѣла. Мин. 1097 г. 17.

ИСХИТРИТИ — см. ИСХЫТРИТИ.

ИСХЛАСТІТИ, ИСХЛАЩВ — χαλινοῦν: — Ωлафія бяхоу исхащени (ἐχαλινοῦντο, detinebantur). Златостр. ХІІ в. (В.).

ИСХЛАЩАТІСЯ — выходить изъ узды, брать волю (В.). Сб. 1076 г. 134.

ИСХОДАТАНИЕЙ — πρόξενος: — Намъ исходатаиницп. Гр. Наз. ХІ в. 159.

ИСХОДАТАНИЦА: — Животоу нашемоу исходатапине. Мин. 1097 г. 62.

ИСХОДАТАИТИ, ИСХОДАТАЮ — μεστεύειν: — Надежно намъ исходатають. Апост. посл. по сп. 1220 г. Жизни чѣкомъ исходатаивъши. Мин. 1097 г. 116. Исходатахца бѣкъствоу и пъти тѣстотѣ (μεστεύειν). Гр. Наз. ХІ в. 157. Исходатаиши жизнь чѣкомъ. Мин. сент. Новг. ХІІв. 63. Мъздоу ми исходатаиши. Никон. Панд. сл. 32. Исходатаиши оу сына си милостива съгрѣшьшемъ ти рабомъ поборника быти кмоу. Окт. ХІІІ в. 18.

ИСХОДИТІИ, ИСХОЖВ — ἔξερχεσθαι, выходить: — Исходите въ сърѣтненік кмоу (ἔξερχεσθε). Μο. XXV. 6. Остр. ев. Въсприяти сѣтъ ў сѣта исходающ. Мин. 1097 г. 122. И не исходаще отиноудь из лавръи (ἔξερχόρενοι). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Видѣша ключа невреженыі и заключено, лѣствыцю же, по неи же входать и исходить, внѣ лежащо. Iak. Бор. Гл. 139. Наррасно корабѣ исходаще на на. Нест. Бор. Гл. 23. — Церковь во многихъ мѣстѣхъ исходила стрѣлка. Псков. Г. л. 6978 г.

— вытекать: — ὁ моученичыскихъ телесъ муро добровольно исходить. Iak. Бор. Гл. 112 (чте.).

— изслѣдовать (В.): — Исходиша землю (ἐχωροβάτησαν). Иис. Нав. XVIII. 9 по сп. XV в. И исходиша исходить земля (ἐπορεύθησαν ἐμβατεύσαι). т. ж. ΧΙΧ. 51.

— ἐπορεύεσθαι, procedere (говорится о Св. Духѣ): — Иже отъ Оца исходить (ἐπορεύεται). Ю. XV. 26. Остр. ев. Вѣрую... въ единъ Стѣи Дѣи исходаще. Сим. впр. Влад.; Изб. 1073 г. Дѣи Стѣли по истинѣ дѣи, исхода же отъ Отьца (προϊός). Гр. Наз. ХІ в. 10.

— оканчиваться, исходить: — Сě же лѣ исходацца посла Стополкъ Путату на Мѣнескъ. Пов. ер. л. 6612 г. Томоў лѣ исходацю, на весну ходи Романъ съ Новгородьки къ Торопьцю. Новг. Г. л. 6676 г. Приде кѣзь Михаилъ... Фоминѣ нě исходаче. т. ж. 6737 г.

ИСХОДИЩЕ — διεξοδος: — Идѣте оубъ на исходища

1163

ИСХ — ИЦХ

пъхтии (επι τὰς διεξόδους τῶν ὀδῶν). Μο. ΧΙΙ. 9. Остр. ев. Отъ тѣхъ бо исходишта жизни (ξξοδο: ζωής). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.). Се бо суть рѣкъ, напаляющи вселенную, се суть исходища м(у)дрости, книгамъ бо есть непцетная глубина. Пов. бр. л. 6545 г.

**ИСХОДЬ** — ξξοδος: — Исходи заградишаса въ стое рожьство ти. Мин. 1096 г. (сент.) 67.

— выходъ: — Гласта же исходъ яго (ξξοδον). Лук. ΙΧ. 31. Остр. ев. Не даждъ водѣ исхода, ни женѣ лоукавѣ дръзновенна на та (ξξοδον). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.). Исходъ Егупьтыскы (ξξοδος). Ефър. Крм. Лаод. 59.

— Отъ исхода бо словесе его познанъ боудетъ моужкъ (εξ γέρ ξξοδου). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.).

— потокъ: — Въ исходѣхъ водьныхъхъ. Ю. екз. Бог. 308.

— кончина: — Сильнѣ подобитиса стрццемъ, ихъ же възпраїжще исхода, подобнѣтса житыхъ и вѣрѣ. Панд. Ант. ΧΙ в. а. 253. Не до исхода простирати исповѣдник (ξξοδου, obitum). Ефър. Крм. Вас. 2. Кыя ли надгробныя пѣсни исходу твоему въспою. Кир. Тур. Сл. о снят. 35. Исходъ мпренъ подасть намъ (Господь) на шну жизнь. Серап. сл. 1. Друзін же въ міру въ домѣхъ свопхъ такожде готовляхуся на душевныя исходъ. Нов. IV л. 6860 г.

— вторая изъ пяти книгъ Монсеевыхъ: — Исходъ сновъ Избавъ изъ Егупта (ξξοδος). Пятики. Монс. XIV в. Яко же быти рочьнымъ кънигамъ, сице: родъство, исходъ, леуитикъ... Изб. 1073 г. 252.

**ИСХОДЬНЫИ** — ξξδημος: — Къ Бой равьнѣ исходьна бывѣша. Гр. Наз. ΧΙ в. 21.

**ИСХОДСТВО** — Дѣ ў Ойа исходить, нъ не рожьствъмь, нъ исходствъмь. Ю. екз. Бог. 64.

**ИСХОЖДЕНИЕК:** — Свѣтъ же глык, иже въ Ойи, и Снъ и Чтѣмъ Дуосѣ разоумѣваокмь, ихъ же богатьство ксть юдина вещь и едино исхожденик (ξξαλρ.α). Гр. Наз. ΧΙ в. 99. Оума великаго порожденикъ и исхожденикъ (φρρ.ηρ.χ). т. ж.

**ИСХОЖДЕНИЕК:** — Таче по мнозѣмь исхоженниCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКТаче по мнозѣмь исхоженниCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКТаче по мнозѣмь исхоженниCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕКCaption: ИСХОЖДЕНИЕК

— исхожденіе (о Св. Духѣ): — Сиу сновъство, Стму же Дху исхоженье. Симь. спр. Влад. Стго Дха исхоженни. Ю. екз. Бог. 74.

**ИСХЪИТИТЫ** = **ИСХИТИТИ**; **ИСХЪИЧТЫ** = — οἱ генη исхъити. Мин. 1097 г. 118. Хотя исхитити отъ всѣхъ имѣнье. Лавр. а. 6677 г.

**ИСХЪИТРИТИ** = **ИСХИТРИТИ**; **ИСХЪИТРЮ** — Не могшишь же имъ что успѣти противу Кыеву, бѣ бо исхитирлъ Изяславъ юдѣмъ дивно. Лавр. л. 6659 г.

**ИСЦЪДИТИ** = **ИЦЪДИТИ**, **ИСЦЪЖЕВ** — — Да... исьцѣдить кровь оу стоіала (στραγγεί, εξstillabit). Лев. I. 15 по сл. XIV в. Масло... іцѣжено (хεχομμένον, expressum). т. ж. XXIV. 2.

**ИСЦЪЖАТИ**, **ИСЦЪЖАЮ** — Комаръ исцѣжающе, а вельблудъ пожирающе. Никон. Панд. сл. 49. Исцѣжаемы (άποθλιβόμενοι). Теогр. Ам. 120.

**ИСЦЪЛЕВЬНЫИ** = **ИЦЪЛЕВЬНЫИ**: — Подающа ицѣлебнѣна даръи Рустѣи земли. Пов. бр. л. 6523 г.

1164

**ИСЦЪЛЕНИЕК** = **ИЦЪЛЕНИЕК** = **ИЧЪЛЕНИЕК** — ίσσις, δεράπεια: — Ичѣленаї приснотекоющи источникъ. Мин. 1096 г. (сент.) 37. Млѣко ицѣленыя. Мин. 1097 г. 1. Исцѣленик іазкоу (іазіς γλώσσης). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.). Къто же ли порѣчникъ, тако жидѣе исцѣлкниа съмрѣть (δεραπεία). Гр. Наз. ΧΙ в. 102. Ицѣлкню не бъти (δεραπείας, remedium). Ефър. Крм. Ант. 5. Ицѣленик приносити (δεραπείαν, medicinam). т. ж. Трул. 102. И вни же различнѣыми недугы болащии, ицеленны получаху мѣтвами стрццю Бориса и Глѣба. Нест. Бор. Гл. 40. Безъ исцѣленыя. Никон. Панд. сл. 3. Ицѣленыя даръ. Стихир. 1157 г.

**ИСЦЪЛИТЕЛЬ** = **ИЦЪЛИТЕЛЬ** = **ИЧЪЛИТЕЛЬ**: — Ицѣлитель отъ страсти бывъ Мин. 1096 г. (сент.) 98. Застуника бо имаше, исцѣлитела всѣмъ притѣкающимъ в та. Нест. Бор. Гл. 56. Ичелитель различнымъ надоугамъ. Стихир. 1157 г. (Мат. 19).

**ИСЦЪЛИТЕЛИ** = **ИЦЪЛИТИ**, **ИСЦЪДЮ** — δεραπεύειν, ἰασδαί: — И не могша яго исцѣлити (δεραπεύσαι). Μο. XVII. 16. Остр. ев. И коснхвъ въ оухо яго исцѣли і (іασάτο). Лук. XXII. 51. т. ж. Хота же бійкъи айпъ исцѣлити таковы недѣлъ лихоиманія (δεραπεύσαι). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.). Исповѣда всѣмъ, како пцѣлета ъ. Як. Бор. Гл. 120. Недоужнѣна пцѣли (іασαι). Служе. Варл. XII в. Его же ныня Христосъ благышнѣ человѣколюбець словомъ пцѣли. Кир. Тур. Сл. о рабсабл. 43. Ицѣліптъ. Мин. май XIII в. Ицѣліхомъ. Окт. XIII в. 5. Хота вредъ исцѣлити, паче болшу язву въздвиже. Новъ. І л. 6926 г. (по Ак. сп.).

**ИСЦЪЛИТЕЛИСЯ** = **ΙΑΘΗΝΑΙ**: — Врачк, исцѣлиса самъ (δεράπευσον σεχυτón). Лук. IV. 23. Остр. ев. Иже придоша послушатъ яго и исцѣлптъса отъ недѣлъ свопхъ (іαθηναί). Лук. VI. 18. т. ж.

**ИСЦЪЛВЕТЫ** = **ИЦЪЛВЕТЫ**, **ИСЦЪЛВЮ** — δεραπεύεσδαι, ίαθηναί: — Яже врачемъ поздавъшни въсе имѣнны срок, ви отъ кдіпного же може исцѣлѣти (δεραπεύηναί). Лук. VIII. 43. Остр. ев. Исцѣлѣвъші же не вѣдлаше, къто ксть (іαθείς). Ю. Г. 13. т. ж. Яко же не моци пцѣлѣти (σῶτε ρὴ δυνασδαί σε ίαθηναί; ita ut non possis tu curari). Втъ. XXVIII. 27 по сл. XIV в. Исповѣдникмь бо строуп дѣлѣнны ицѣлѣють. Сб. 1076 г. (В.). Ицѣлѣвъ отъ рѣкъ и отъ помазаннѣ (ρώνυμι). Гр. Наз. ΧΙ в. 55. И за ны пострада, раною его веп ицѣлѣхомъ. Кир. Тур. Сл. о снят. 34. У человѣка нога прикорѣчена исцѣлѣ. Новъ. І л. 6924 г. (по Арх. сп.).

**ИСЦЪЛВИТИ** = **ИСЦЪЛВИЮ** — ίασδαί, δεραπεύειν: — Яко сила изъ яго исхождааше, и исцѣлаше вьса (іατо). Лук. VI. 19. Остр. ев. Исходаще же прохождаахъ сквозѣ вьси, благовѣстоўнѣе, и исцѣлажне вьсѣдоу (δεραπεύοντες). Лук. ΙΧ. 6. т. ж. Исцѣлати веаку страсть и недугъ. Як. Бор. Гл. 134. Понеже не всегда вода та ицѣлаше, нъ егда ю ангелъ възмутяше. Кир. Тур. Сл. о раслаба. 44.

**ИСЦЪЛЛАТИСЯ** = **ИЦЪЛЛАТИСЯ**: — Болащен идлаахъ къ неи и пцѣлаахъса. Жит. Окл. ΧΙ в.

1165

ИСЦ — ИСЧ

**ИСЧЪНИТИ, ИСЧЪНЮ** — aestimare, τριχν· — Да писцънить жрещ (τριχνσεται; aestimabit; по др. сп. ωσχηнштъ). Лев. XXVII. 8 по сп. XIV в. Домъ писцънень бѣ (ληστηριχθησον, aestimatur). Сказ. съ. Соф. 3.

**ИСЧЪПЛЯТИ** — писцъпляти, ИСЧЪПЛЯЮ: — Зимою писцълвемис. Нов. бр. л. 6601 г. (по Родд. и Ак. сл.).

**ИСЧАДИЕ** = ИШТАДИЕ = ИЩАДИЕ: — γεννηραχ·: — Ищадни эхидьнова. Мө. III. 7. Остр. съ. Змна пштедня эхидьнова (γεννηραχτα). Мө. XXIII. 33. т. же. Сыну мон, псацдик мок. Изб. 1073 г. Сл. оти. кысыну. Ищадня и двизанни (γεννηραχτα). Гр. Наз. ХІ в. 313. Строптела соупостата своиит. дѣтемъ поставлаетъ и въ роуцѣ его своа пцадія влагаетъ. Златостр. 59. Татніе скончаша животъ свои въ манастыри, ихъ же пцаднія и донынѣ соту. Сим. Посл. Полик. (Пам. Пес. 5).

**ИСЧАДЬНЪИ** = ИЩАДЬНЪИ: — Земли пцадьно, пакъ текъпна къ нен. Треф. 1260 г.

**ИСЧАЗАТИ** = ИШТАЗАТИ = ИЩАЗАТИ: — И бѣси върховъ и пцзазають (φρισσοσυ). Апост. толк. XVI в. (Он. II. 1. 172). Онъ абніе пцзазаанне. Несм. Жам. Θεοδ. 11. Богатство бо и слава погыбакъ и доброта оувадають, и акы сѣнь мимоходить и тако дѣмъ пцзазасть. Златостр. ХІІ в. Ищазаіть доухъ мон. Прм. ок. 1250 г. 76. Молитвою бо твораше пцзаазати ихъ. Проа. ХІІІ в. 160.

**ИСЧАЗЪ** = ИЩАЗЪ: — ἔκστασις: — Чужахоуса виів пцзаюзо ихъ (της ἐκστάσεως λιτίζν). Пат. Сим. ХІ в. 277. — См. ИСЧЕЗЪ.

**ИСЧЕЗАТИ** = ИЩЕЗАТИ, ИСЧЕЗАЮ: — Не ботеса, не іцезаете (ρη δὴ Θρύσθεν, neque frangamini). Втз. XX. 3 по сп. XIV в. Яко грѣшници погыбнутъ, пцзазающе тако дѣмъ ищезнуть. Як. Еор. Га. 95.

**ИСЧЕЗЕНИЕ** = ИЩЕЗЕНИЕ: — Дѣб безгодію и пцзаенію. Соф. I. 16 (Упир. 55). Ищезеніе съюцію бѣсть (ἐκλειφης): Геор. Ам. 217.

**ИСЧЕЗИТИ** = ИЩЕЗИТИ (В.), заставить паче-нуть: — Ищезілъ иско моужійскъ Клинискъ вѣроу. Мин. Нрадл. ХІІ в. (В.).

**ИСЧЕЗНОВЕНИЕ** = ИЩЕЗНОВЕНИЕ: — ἀρχανθύσις, ἐκλειφης: — И бѣдω̄ ἀνω̄ ихъ въ пцзеновеніе (εἰς ἀρχανθύν). Соф. I. 13 (Упир. 55). По образъ сем' мѣстнѣ Ищезеновѣніе дѣнѣ бывати (ἐκλειφης). Κοσμ. Инд.

**ИСЧЕЗНОВЕНИЕ** = ИСЧЕЗНОВЕНИЕ: — порицаніе: — А не хули келаря, ибо ропіанъ пцзеновеніе себѣ тонить. Сим. Посл. Полик. п. 1225 г.

**ИСЧЕЗНБТІ** = ИЩЕЗНБТІ, ИСЧЕЗНБ: — И тѣ пцезе отъ ню (καὶ ὁδός ἀρχανθός ἐγένετο). Лук. XXIV. 31. Остр. ев. Ищезоу иako дѣмъ дѣнъ мон (= изчезоша). Псал. толк. XII в. пс. СІ. 4 (В.). Ищезъ доми ихъ. Соф. ІІІ. 6. (Мат. 46). Отлиemeи дѣхъ ихъ, пцзенють. Ю. екз. Бог. 349. Моужемъ пцзезшемъ бывшемъ (τῶν ἀνδρῶν ἀρχανῶν ὀντῶν; cum mariti non apparant). Ефър. Крм. Вас. 36. Ойже все се, яко нѣ имъ было никогда, всѣ с нимъ пцзезоша. Як. Бор. Га. 61. Ищезохъ ὥ ближнихъ моихъ. Нов. Крм. 1280 г. Пореб. мон.

1166

**ИСЧЕЗНБТІ** = ИЩЕЗНБТІ, ИСЧЕЗНБ: — упинчить, презрѣть, ἐξουσθεν·: — Ни юдіного Бѣ щенцѣь своихъ рабъ... ни оубогаю ниццѣи дѣйима пцзенъти (ἐξουσθενῶν, pro eiuσ tenuitate spernit). Нинол. Ап-шир. 3.

**ИСЧЕЗОВАНИЕ** = ИЩЕЗОВАНИЕ: — Во пцзезованнѣ всѣ иско послалі. Ис. Мин. XIV в. інъ. л. 165.

**ИСЧЕЗОВАТИ** = ИЩЕЗОВАТИ, ИСЧЕЗОВАЮ: — заставить паче-нуть: — Ищезовамъ грѣховною боурю. Мин. 1097 г. 154. Избави пы ὥ всекою ноужа..., пцзезовамъ грѣховную боурю. Обих. церк. XIII в. нояб. 26 (В.).

**ИСЧЕЗЪ** = ИЩЕЗЪ: — ἔκστασις: — Въ мнозъ пачезъ (ἐν ἐκστάσει). Пат. Сим. ХІ в. 277. — См. ИСЧАЗЪ.

**ИСЧЕКАНИТИ** = ИСЧЕКАНЮ: — Два херувима злата паче-ненанена (χρωστοβετα; aureos tornatiles). Нес. XXV. 18 по сл. XIV в.

**ИСЧЕРНИТИ** = ИЗЪЧЕРНИТИ, ИСЧЕРНЮ: — Аже кто небреннемъ пычернилъ кланѣя епа, да боудеть на немъ трасьца. Умп. п. 1193 г. припис.

**ИСЧЕТЬНЬИ** = ИЩЕТЬНЬИ: — Все предъ Бѣ щицето есть и до мѣдници (= исчѣтено). Сим. Посл. Понок. (Пам. Нес. 8).

**ИСЧИНТИ** = ИСЧИНЮ: — На пытъхъ же кораблихъ пытчицка порокъ и лѣствица. Нов. І л. 6712 г. Лѣствица пачицка черезъ стѣну лѣби. Некоб. І л. 6831 г.

**ИСЧИНТИСТА:** — И много убѣтка людемъ пачицелоса. Кар. Н. Г. Р. V. пр. 254.

**ИСЧИСТИ** = ИСЧЕСТИ = ИЩЕСТИ, ИШТИСТИ, ИСЧЬТЪ — счесть, сосчитать: — Нъ и влаис главы вашия высіи пыцтени слѣть (θρησκητα). Лук. XII. 7. Остр. ев. Иштию та. Насл. толк. XII в. СXXXVII. 18 (В.). Новѣрѣно же и пыцтенок (ρευστοπρένον; meritum; Р. прѣмъренок). Ефър. Крм. LXXVII. 13. Прогвоздина руцѣ мон и позѣ мон и вся кости мон пыцтопа. Кар. Тур. Сл. о снят. 33. Много множѣство людинъ презилича зѣла, ихже не бѣ моци пачести. Дар. л. 6739 г. Нѣ нѣсть моцию сказати пан пачести ихъ, умъ человѣчѣ не можетъ пачести. Нов. Га. 6921 г. (по Ак. сл.). — См. ИСЧЕТЬНЬИ.

— прочитать: — Игда чѣтении книгы, не тѣлитиса бѣрзо пытчиці до друожныя главизны. Сб. 1076 г.

**ИСЧИСТИТИ** = ИЩИСТИТИ, ИСЧИЩТЪ: — καθαρίζεσθαι: — Можемъ ма пыцитити (καθαρίσαι). Мр. I. 40. Остр. ев. И копіе верхъ рѣскъ его, иako вода пыціена блещацѣ. Цар. 1. XVII. 7 (Оп. I. 37). Нивъ обрѣте пачицею (expurgatam, ἐκκεκαθαρρένην). Златостр. 55. Кодіодазъ Федору... пыціцістити. Кацб. Заклідн. XIV п. Извѣчи (καγκασ). Геор. Ам. 110.

**ИСЧИСТИТИСТА** = ИЩИСТИТИСТА: — καθαρίζεσθαι: — И гла кмъ: хошъ, пыціиста (καθαρίσθεντα). Мр. I. 41. Остр. ев.

**ИСЧИСТЬ** = ИЗЧИСТЬСТЬ: — καταρίζεσθαι: — Иш-чистѣ дѣни воа (ἐκαθαρίσθη). Θεοφ. толк. Ев. XVI в. (Оп. II. 1. 138).

1167

ИСЧ — ИЩ

1168

**ИСЧИТАТИ** = **МСЧИТАТИ**, ИЩИТАЮ — **мартові:** —
Міто, пошекисьмі сьльціца ищитаемо. Гр. Ναλ. ΧΙ ω.
152.

**ИСЪРВИТИ** = **ИЧЪРВИТИ**, ИСЧЪРВЛЮ:** — Ичървілена
бълъръ земли братоубиствільною рокукою. Мин. сен.
ХІІІ 2. Виі.

**ИСЧЪРПАТИ** = **ИЧЪРПАТИ** — **ξξηγνάλει:** Ичръплати
съже имамъ изобилѣнъ, донѣ деже до дѣна приколес-
нѣмъ. Гр. Νσφ. ΧΙ ω. 132.

**ИСШИТИ** = **ИШИТИ**, ИСШИЮ — **спить:** — **Рс** (И)дєл.
иишите пре паволочиты. Нов. бр. л. 6415 г. (по Ил. сн.).

**ИСЦЕПЛАТИ** = **ИЦЕПЛАТИ**, ИСЦЕПЛЯЮ: — **А**
Поны митронопіта грібі изцепляло, но не разби его.
Никон. л. 6982 г.

**ИСЪ** = **см. изъ.**

**ИСЪПЬНЬИ** = **ИСПЬНЬИ** — **мелководный** (B.): —
Больцесца, еда на испына падуть (да не въ Сурѣ впа-
іятъ; εἰς τὰν Σύρτην). Апост. XIV б. Дылн. XXVII. 17
(В.). Вядѣне же ся въ мѣсто испыно (εἰς τόπον
δελλάσσον). т. ж. XXVII. 41.

**ИЗЪХАТИ**, ИСЪШІ (изъ- съхати) — **ξηράνεια:** — Аще
какъ въ Мѣнѣ не прѣбѣдеть, извѣрѣнетса вънѣ, яко
розга, п испышеть (εἰς ξηράνθη). Ю. XV. б. Остр. св.
Исъханыць страстинь всегда прохажацьки. Мин.
1097 г. 63. Изсохшую ногу испѣли. Соф. бр. 6970 г.
(П т. 89). Отъкѣдѣ исъхх такари. Гр. Νσφ. ΧІ ω.
519. Не вѣс ли, яко древо часто напаємо, скоро
исшеть. Сим. Поса. Полик. 253. — См. ИСЪХНЬТИ,
ИСЪЧИТИ.

**ИЗЪХНОВЕНИЕ** = **ИЗСОХНОВЕНИЕ:** — Тако Господь
на нихъ изсохновеніе земли наведе имъ неправды
ихъ ради. Соф. бр. 6979 г. (П т. 123).

**ИСЪХНЬТІ** = **ИСХНЬТЫ**, ИСЪХНВ** (изъ- съхнѣти) —
Не вѣс ли, яко древо часто напаємо, скоро испыеть
(= испыеть). Полик. Поса. — См. ИСЪХАТИ.

**ИСЪШАПАТИ**, ИСЪШПЛЮ — **высыпать, выбросить:** —
Исьшати вънѣ (βλησθεν). Μο. V. 13. Юр. ев. п. 1119 г.
Нѣтна легко имъ (evacuans, ἐξένωσεν). Пат. Син. ΧІ в.
11. Исьшлѣте вся въ море (ἐξκανώσατε, effundite).
т. ж. 284.

— вынуть, обнажить: — Исьши мечь (пепр. — пецун). Іс. XXIVІ. 3.

**ИСЪСІАТИ** = **ИЗСЪСІАТИ**, ИСЪСІАЮ — **высасывать:** —
Водя... высасема перветію. Пал. LN в. (В.).

**ИСЪЕКАТИ**, ИСЪЕКАЮ: — Скрижали пѣскаюца бійдтыны. Мин. 1096 г. окт. 65.

**ИСЪЕТЫИ** (прич. отъ пѣятъ?): — Еда еменецъ опѣмъ
принялѣнъ бѣдеть, изже на камени пѣта и пемкі-
пія дѣла глябкінѣ земытла той абікъ изнигнѣлѣша
и прѣтіа не стырѣнъ сьльцѣчныя топлоты (ż κακτ.
τῶν πετρῶν πεσόντα). Гр. Νσφ. ΧІ в. 208.

**ИСЪЩИ** = **ИЗСЪЧИ**, ИСЪЕК** — **λακτορείν**, выпрубить, вы-
**ѣчіе:** — Пі положи къ въ номѣвъ сколомъ, грѣбѣ, изже
бъ пѣченъ въ камени (б έλακτορέσει). Μο. XXVII.
60. Остр. ев. Сласти не коврене пѣкт. Мин. 1096 г.
(см. 169.

— изрубить, избить: — Да не соградиши исѣкъхъ
(sectos, τρηπτούς). Исх. XX. 25 по сп. XIV в. Своимъ
шружьемъ да исѣчени будемъ. Обяз. гр. Святе. 972 г.
(Ирославъ) позва к собѣ нарочиты мужи (Новго-
родьне)... п облестинъ ихъ исѣпе. Іак. Бор. ІІ. 97.
И原则 Мьстиславъ исѣче пже бѣша высѣкіи Всес-
лава, числен. б. чади. Пов. бр. л. 6576 г. Аще ли са
имъ супротивьте, и васъ исѣкуть и мене погубать.
Нест. Бор. Гл. 23. Овы пѣкоша, а дроугіна измаша.
Нов. І л. 6677 г. Скотъ пекоша. т. ж. 6699 г. Хо-
тяще... мужи Пековичи мечи изѣчи. Псков. І л.
6773 г.

**ИСЪШИСТА:** — Мнози цари побиени быша и царцы, и
царевичи, и радци изѣкошсямъ между собою. Нов.
І л. 6869 г. (по Ак. сп.).

**ИСЯКЕНЬТІ**, ИСЯКЕН** — **ξηράνεισθαι**, извекнуть: —
Исакнеть любы мѣногіхъ (ψυγήσεται). Μο. XXIV.
12. Остр. ев. П абнѣ исакнє источнѣнъ кръви кыя
(εἰς ξηράνθη). Мр. V. 29. т. ж. И поразить мѣре влѣны
и исачютъ вся гадбінъ рѣчная (ζηρανθήσεται). Захар.
Х. 11 (Умпр.).

**ИТАРИЦА:** — Кѣд же суть отъ нѣвельъ сѣюцаго діа-
вола възрастѣша въ общемъ житіи, глаголемая ита-
рица, не достонті нарцаці общымъ. Ует. гр. Судз.
арх. Дюю. ок. 1382 г.

**ИТОЛОКЪ:** — Присла князь местеръ Ризскій своихъ
пословъ, честные людъ Ивана князча Сивалдаискаго,
птолка своего Индрика и иныхъ Нѣмецъ добрыхъ.
Псков. І л. 6971 г.

**ИВЛИИ** = **ИЮЛИИ** = **ИЮЛЬ** — **мѣсяцъ юль**, юлиюς: —
Миа поуліа, пă стѣла безмьздьпкома Козмъ и Да-
мпляноу. Остр. ев. прип. л. 281. Миа юола въ кѣ днь.
Нест. Бор. Гл. 22. Юль, рекомыи червень. Четверосѣ.
1144 г. Прѣстависа Дъмитръ Завидиць, посадникъ
Новъгородскіи, поула въ. б. Нов. І л. 6626 г. Мѣста
юль ді днь почахъ рыти рѣк(δ) сю азъ Иванко
Павловічъ. Нап. на кам. кр. 1133 г. Победи Излеслъ
съ Ванцеславьмъ Гюрга оу Переславлѣ пула гі. Нов.
І л. 6659 г.

**ИВНИИ** = **ИЮНИИ** = **ИЮНЬ** — **мѣсяцъ юнь**: — Миа
попна стра стѣх мѣкъ Ерміла, Стратоніка, и Юстина
—илософа. Остр. ев. прип. л. 274. Юнь, рекомыи изокъ.
Четверосѣ. 1144 г. Убьенъ же бысть мѣсяцъ июня въ
29 дѣнъ. Лавр. л. 6683 г. Того же лѣта мѣсяца пуны
въ 18 дѣнъ родиса Костантину сынъ Всеволодъ.
т. ж. 6719 г. Миа поуліа изока въ кѣ моученіе яго
лицъствуютъ. Апост. поса. по сп. 1220 г. (Мат. 21).
ИЧЕТЫГИ = ИЧЕТОГИ = ИЧИТЬГИ = ИЧОГОГИ

(Тат. чні-итыхъ) — сафьянные магкіе сапоги: — Иче-
тыги п башиаки сафьянъ желѣтъ. Выход. Ал. Мих.
293. — См. ЧЕДЪГИ.

**ИЧЕКА:** — Прѣхалъ... пе Казань Кундербышъ з гра-
мотою отъ Сена, п отъ улановъ, п отъ князеи, и отъ
карачеп, п отъ пчекъ. Никон. л. 1519 г.

ИШТ (= ПЗТ + П) — см. ИСЧ...

**ИЩ...** (ИЗЪ + Ч) — см. ИСЧ...

1169

ИЩ — КАВ

1170

ИЩ... (изъ + щ) — см. ИСЩ...

**ИЩЕЦЬ** — пестецъ: — Передъ княземъ... сесь списокъ положили и обоихъ пестевъ, пещею старца Ераропонтовского Евстрата и отвѣтчиковъ соцкого... Ивашку Обухова да Еску Тимофеева. Прас. гр. Θεραπ. мон. ок. 1490 г. Кто будетъ виноватъ, пещея или отвѣтч.

чикъ, и боярину на виноватомъ два алѣтка. Судей. 1497 г.

**ИГАКОВЛЯ ПОВЪСТЬ** — книга изъ числа ложныхъ (отъ Апост. Запов.).

**ИГАКОВЪ ЖИДОВИНЪ** — изъ книгъ Нов. акона (отъ Апост. запов.).

К.

**К** — двѣнадцатая буква Древне-Русской азбуки, называемая како. Какъ численный знакъ къ = 20: — Послаша Деревянне лучшые мужи, числомъ. к. в лодъи к Ользѣ. Пов. гр. л. 6453 г. Аще ли оутеть роукою п щпадеть роука..., тъ полъ виры. к. грѣвнъ. Р. Прав. Ір. (по Син. сп.).

**КАВАКЪ:** — И они де... въ томъ ихъ селѣ... изъѣхали торгъ силнои и въ кабакѣхъ питье. Тамож. Весел. гр. 1563 г.

— Пришелъ изъ Черкасть отъ Темгрюка... Дашковъ, да дьякъ Ржевской, и Черкаскіе мѣста, Шапшуковы кабаки съ братією воевали, и полонъ и животовъ имали много. Кар. И. Г. Р. ІХ. пр. 268.

**КАВАЛА** — грамота, письменное долговое обязательство: — Аще будетъ оскудѣніе или какова нужа, и надобѣ занятие тысячу сребра, или колико, то се вы буди кабала. Троиц. л. (Кар.) 6887 г. (Кар. И. Г. Р. V. пр. 57). А занялъ есми полтину и бѣлки до Юрьева дни; а не уплачу на срокъ кунъ, ино моя пожня въ томъ; а на то послуси...; а писалъ сію кабалу Сементъ Поповъ Окуловъ; а кабалу есми далъ безъ печати. Заемн. каб. Ив. Кабач. 1428—1434 г. А что и нятці твои на поруцѣ подаваны, или на нихъ кабалы понманы, и мнѣ съ нихъ велѣти порука свести, а кабалы имъ подавати. Дог. гр. Юр. Дм. съ в. к. Вас. Вас. 1433 г. (І). А что есмь занялъ у гостей и у суконьниковъ шестьсотъ рублевъ, да заплатилъ есмь въ твои долгъ, въ Ординьской Резѣпъ-Хозѣ да Абину въ кабалы, и на кабалахъ есмь то серебро подписалъ: и тобѣ съ мене тотъ долгъ... сняти. т. ж. А что нятці поиманы на бою, и Устьжскіе, и кто гдѣ изыманъ, или у моей братьи молодшой на которыхъ поиманы кабалы, или въ цѣлованьи и на поруцѣ у мене, или серебру переводъ учинилъ буду, и мнѣ тѣхъ отпустити, а кабалы отдать. Дог. гр. Вас. Вас. 1435 г. Пишу грамоту духовную..., кому ми что дати, или у кого ми что взяти: дати ми..., а взяти ми на Фомкѣ на Глоткинѣ рубль, по кабалѣ. Дух. Ст. Лаз. 1473 г. А кто выположытъ иную купчюю или закладную кабалу на тѣ

сгодья и на дворъ, и намъ очищати свои денгами. Купч. Ив. Межки. 1568 г.

**КАВАЛЬНѣИ** — прилаг. отъ сл. кабала: — А суженое, положенное, заемное, поручное, кабалное по исправѣ дати. Дог. гр. 1428 г.; Дог. гр. Юр. Дм. съ в. к. Вас. Вас. 1433 г. (І).

**КАВАТЪ:** — Немчина, мастера пушечнаго... расторгну и размета невидимо гдѣ, яко ничто же обретесь его нигде же никогда же, ни тела, ни кости, точию полкабата его остася. Никон. л. 6936 г.

— царская одежда въ родѣ святительскаго саккоса съ нарамниками или бармами на раменахъ, съ дорогами по распашкѣ и подолу (Савв. 179): — Снять (пугвицы) государыни царевны Ирины Михайловны на шубку, что сдѣлана изъ государева кабата. Плат. цар. Мих. Вед. 50.

— Ср. Гр. τὰ καβάδια (Reisk. 554).

**КАВЛЪКЪ:** — Чоботы... въ носкѣхъ и въ каблукѣхъ сажены жемчугомъ. Дух. Дм. Ив. 1509 г.

**КАВЪІ** — какъ бы, какъ будто, точно: — Птицы рябы кабы наши куры. Пут. Генн. и Позн. На головѣ у нее былъ шлыкъ, бархатъ гладкои червчатъ, кабы науруса. Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 465.

— приблизительно, около: — И отъ того мѣста кабы верстъ. е. — ві. источникъ. Пут. Генн. и Позн. Сташа кабы на дву верстахъ. т. ж.

**КАВЕДЬ** — каменное изваляніе: — Измѣнута каведи (по др. сп.: кавидина). Ефр. Сир. XIII в.

**КАВИДА** — ваятель: — Кавида художествомъ. Ефр. Сир. XIII в.

**КАВИДАРИОНЪ** — καβιδάριος: — Каменьникъ, его же наричѣть кавидаринъ. Пат. Син. ХІ в. 284.

**КАВИДИГ** — см. КАВЕДЬ.

**КАВКА** — παλλακή, наложница: — Пож. Дѣ потомъ жены и кавкы съ творися въ Иерамѣ (въ нов.: жены и подложницы ὕ Иерōсалиμα, γυναῖκας καὶ παλλακάς). Цар. 2. V. 13. въ сп. 1538 г. (В.). — Срб. чавка — монедула; Лит. kovas, kova — галка. Ср. Греч. καχύαξ, καχύηξ, κχήυξ.

**КАВТАНЪ** — см. КАФТАНЪ.

74

1171

КАВ — КАД

**КАВЪЧЬКА** — крюковой знакъ: — Кавычка. Стихир. XVII в. (Рум.).

**КАГАНЪ** — государь: — Похвала кагану нашему Володимру. Илар. Зак. Бла. Быша же си въ лѣто, ї. Ф. Н. владычествовѣщ благовѣрномъ каганѣ Яро-славѣ, съыгъ Владимерю. Илар. Исп. впр. запис. Иде Столавъ на Козары; слышаше же Козар, изйша противу съ кназемъ своимъ каганомъ. Пов. бр. л. 6473 г. Каганъ Казарескъ. Жит. Конст. Фил. 379. Каганъ звѣрообразныи Скифскіи. Ю. Злат. XIV в. (Пов. о напад. Скиф. во время Иракл.). О сл. каганъ см. Куник. Die Rodsen. II. 271—280.

**КАГЪРЛИЧИЩЬ** — pullus turturis: — Два кагърлічіща (въ Остр. ев. — гърличища). Лук. II. 24. Четвероев. 1144 г.

**КАДЕНИЕ** — Зуріхра: — Ложка... полны каденіа (Фуріхратос, incensi). Чис. VII. 14.

**КАДИЛО** = КАДЪЛО — Фуріхра, suffitus, adoramentum, thus, suffimentum, kуреніе: — Дымъ кадила въсхожаше (ή ἀρις τοῦ Φυμάρατος). Ιεζ. VIII. 11 (Упир.). Да исправиться молитва мол, тако кадило предъ тобою. Пс. CXL. 2. На вслакомъ мѣстѣ приноситься кадила имани мокму и жертва чиста (въ перев. Упыря: темьланъ; Гр. Φυμάρα). Са. Фил. (Малах. I. 10). Кадило благоприятно (Φυμάρα εὐδες). Панд. Ант. ХІ в. 236. Святое бо кадило образъ Св. Духа ксть, Θεοδ. Печ. VII. 210. Кадѣло мѣтвное, темыланъ благоуханыны. Пов. бр. л. (по Ип. сп.) 6599 г. С кадѣлы благовоньными. т. ж. 6623 г. Помѣнь въ кадило (εἰς Φυμάρα, instar thymiamatis). Жит. Онуфр. Мин. Чет. юнь 167. — кадильница: — Када кадилзомъ. Мин. Пут. ХІ в. 72. И взмеше первое Бориса в древанѣ рацѣ Изаславъ, Стославъ, Всеволодъ, взмеше на рама свога понесоша, предъидушѣ черноризпѣ, свѣщѣ держаще в рукахъ, и по нй дыякони с кадилъ и по семь презвитери. Пов. бр. л. 6580 г.

— candela: — Кадила вожгона. Пов. бр. л. 6495 г. Кадило вживаше на освѣщене въ темници (χαυδήλαχν, candelam). Жит. Ник. 45. Мин. Чет. апр. 60.

— См. ТЕМЫЛНЪ.

**КАДИЛЬНИЕ** — пиреюн: — Да створиши кадильники его (требника) (пиреюн, focum). Иех. XXVII. з по сп. XIV в. Да возметъ кадильникъ (тò пиреюн). Пов. XVI. 12 (В.).

**КАДИЛЬНИЦА** = КАДЪЛЬНИЦА — Фуріатήριον, λεβανωτός, thuribulum, accera: — Ста предъ олтаремъ, имѣя кадилніпъ златъ (λιβανωτὸν χρυσοῦν). Апок. VIII. 3 (В.). Кожо их' кадилницъ свою въ ржцѣ (Φυματήριον). Ιεζ. VII. 11 (Упир.). Хѣа кадильница бѣи. Мин. 1096 г. (сесс. 58. Поп кадильницю въ роупѣ примѣ, покадать пьрѣве шларъ стѣи. Уст. ХІІ в. 22. Гдѣ златаа кадильница (Φυματήριον). Златостр. са. 8. Кадѣницѣ двѣ. Или. л. 6654 г. Кадильница сребрена. т. ж. 6796 г. Кадильницы златы (Φυματήρια, thuribula). Сказ. св. Соф. 16. Искусите себѣ кадильницѣ новы и вложите въ нихъ огнь. Грам. патр. Ант. 1394 г.

1172

**КАДИЛЬНЪИ** — прил. отъ сл. кадило — Φυμάρατος: — Иви же са кмоу ангъл Гнѣ, стоя одеснѣж айтара кадильнааго (той Φυμάρατος). Лук. I. 11. Остр. ев. Дымъ кадильны (ó καπνός τῶν Φυμαράτων). Апок. VIII. 4 (В.). Въ врѣма кадилнокъ явися ему ангъл Гнѣ стоя одеснѣж олтаря. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Естство кадилное (ή τῶν Φυμαράτων φύσις). Златостр. 48.

**КАДИТИ, КАЖД** — adolere, suffire, fumigare: — Изваянымъ кадахъ (τοῖς γλυπτοῖς ἐθυμών, sculptilibus adolebant). Ос. ХІ. 2. Кадиша на храминахъ своихъ Валаови (ἐθυμῶσαν, adolebant). Иер. XXXII. 29 (Упир.). Англа видѣлъ кис славы въ цркви Бѣй, кадаштоу ти, Захарик. Мин. Пут. ХІ в. 70. Када Бōу (Φυμῶν τῷ θεῷ). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Инѣмь огнемъ тѣчію кадившема, дивнѣ и погыбоста (Φυμάζειν). Гр. Наз. ХІ в. 218. — Ср. чадъ.

**КАДЪВА:** — И куплахомъ кадкоу малоую по ѳ. коунъ. Нов. I л. 6669 г. Ни лѣкошки, ни кадки. Псков. судн. грам.

**КАДЬ** — кадка, деревянный сосудъ изъ досокъ, скрѣпленныхъ обручами, cadus, seria, κάδος: — Въ виноградѣ три кады (πυθύμενες, propagines; по др. сп.: делви, девли; нов.: лѣторасли). Быт. XL. 10 по сп. XIV в. (Събра) до ѳ. и кадеі (десять спѣдъ, δέχα хōροις, decem coros). Чис. ХІ. 32. по сп. XIV в. Пяко капля ис кады (ώς σταγών ἀπὸ κάδου; sicut stilla de situla). Ис. XL. 15 (Упир.). И повелѣ ископати колодазь, и вставити тамо кадъ, и налыти цѣжа кадъ. Пов. бр. л. 6505 г. И подъ трапезою крѣвъ наидоша ѳ. кадіч ютаго злѣ. Нов. I л. 6712 г. Оубієнъ бысть мыющоуся ему въ бани, въ главу кадію пріимъ смѣртную тѣзву. Георг. Ам. 302.

— кадъ, какъ мѣра сыпучихъ тѣльъ: — А въ селѣ сѣяно ржи на два плуга 16 кадеи. Кар. И. Г. Р. II. пр. 79. Жита много и добра рожаются граду тому и окрестъ Иерусалима...: одину кадъ сѣявшю, пакы взяти кадеи 90 или 100. Дак. ил. (Нор. 48). Коуплахоу кадъ ръжи по д. грѣвнѣ. Нов. I л. 6678 г. И бысть в Новѣгороде кадъ ржи по десяти гривенъ, а овса кадъ по три гривны. Никон. л. 6723 г. Кадъ ржи по четыре гривны Новгородцкия. т. ж. 6737 г. Пшенницъ кады тысяща. Никон. Панд. сл. 35. А купить себѣ на лавку Бѣлозерецъ... бочку рыбы, или кадъ рыбы..., и имъ со всего съ того съ одного имати у нихъ по полудевѣзѣ. Тамож. Бѣлоз. пр. 1497 г. А прежнія мѣры, которыя именуему четверти, то бывало четвертая доля бочки или кади; тѣ же и оковами зваху; оковаху бо по верху тое кади желѣзнымъ обручемъ, для того чтобы не лѣзѣ было урѣзати. Кар. И. Г. Р. III. пр. 8 (под 1602 г.).

— Кадъ желѣзна. Пам. Юсон. и Сосипатр. 29 апр.

— Греч. κάδοι, κάδδοι, καδδισχοι употреблялись для собиранія голосовъ въ судахъ. Евр. kud; Лат. cadus. — См. ДЕЛВА.

1173

КАД — КАЗ

1174

**КАДЬНЬІ:** кадьныя набатъ: — Набатъ каднои, писанъ клинды. Ор. Бор. Өед. Год. 1589 г. 38.

**КАДЬЛО** — см. **КАДИЛО**.

**КАЖЕНИК:** — Кажение прямо кивоту (Φωμαν). Ихс. XL. 5 по сп. XIV в.

**КАЖЕНИКЪ** = **КАЖЬНИКЪ** = **КАЖЕНИЕ** = — ёўноўхоз: —
Сжть бо каженици, уже изъ чръва мтрнія родпіласа
тако, и сжть каженици, яже исказиша чіці, и сжть
казеници, уже исказиласа самі, црствыі ради йсь-
нааго (ёўноўхоі; нов. — скопцы. Мв. ХІХ. 12. Остр. ев.
(ср. Гал. ев. ХІІІ в.). Да не влазить кажникъ въ снємъ
(Эλαδικά οὐδὲ ἀποχεισομένος, attritus neque abscisus).
Втъ. ХХІІІ. 1 по сп. XIV в. И рě пфъ Асванехови,
старѣшанѣ каженикъ є въвести ў снѣвъ плѣнничь
(въ Евр.: praecipuo eunuchorum suorum; тѣ ўρχεινού-
χω αὐτοῦ). Дан. І. 3 (Упър.). Филипъ, уже кажаника
крьсти. Изб. 1073 г. л. 262. Мъногъ пакости сжть
створили каженици цркви. Гр. Наз. ХІ в. 64. По ноужи
каженикъ (ἐχειρουργὴδη, desectos). Ефъ. Крм. Ник. 1.
Каженикъ ноужею чѣвчкою (ёўноўхоς ἐξ ἀπήρεικας ἀν-
θρώπων, per insidias hominum). т. ж. Ап. к. 21. Тогда
же приде кажникъ нѣкто отъ кнажа домоу. Нест.
Жит. Өед. 7. Ефремъ каженикъ. т. ж. 9. Еда како
не бѣдеть кажникъ. Жит. Анны Еудфим. Астерии
каженикъ (ёўноўхоς). Сказ. о св. Соф. 4. Моужь каже-
никъ (ёўноўхоς). т. ж. 9. Трик каженици (ёўноўхоі).
Иос. Фаав. В. Іуд. І. 25. 7. Призовоу каженика коуви-
коуларіа цфца, зѣло могоуща к неи (eunuchum qui mul-
tum potest apud eam). Жит. Порф. 37. Мин. Чет. фєвр.
298. Слово ω обличеніи Кириловѣ на каженики.
Георг. Ам. 9. Се есть и каженика кě естивъ (τὸν εὐνο-
γον). т. ж. 195. Каженикоу и отсѣкновеноу весма, да
не входить въ цырковъ Господню (Эλαδικάς). т. ж.
278. Приде нѣкто к немоу каженикъ. Жит. Ниф.
1219 г. Каженикъ: валашаны человѣкъ, зри евнѣхъ,
рѣзанецъ, валахъ. Бер.

**КАЖЕНИЧЬ** — прил. прит. отъ сл. каженикъ: — И
створи имя имена старѣшшина каженичь. Дан. І. 7
(Упър.).

**КАЖЕНИЧЬСКІІІ** — прил. отъ сл. каженикъ — ёўноў-
гоў, скопческій: — Оуд. сно есть кажничко естьство
страстьнымъ помысломъ. Жит. Анны Еудфим.

**КАЖЕНИЕ** — см. **КАЖЕНИЕ**.

**КАЖЬДЫІ:** кажьдый добрый: — А се а панъ Бенко,
староста Галицькіи і Снатиньскіи, свѣдчю то своємъ
листомъ каждому доброму, кто на сесь листъ озурить.
Грам. Бенк. 1398 г. Освѣдчаяю тъ тымъ листомъ каж-
дому доброму, передъ кымъ коли буде тъть листъ
чтюнь. Куп. 1400 г. — Кажьдый вм. древ. кѣждо
образовалось и въ другихъ Слав. нарѣчіяхъ; ждо не
отъ жьдати ли? Ср. Лат. libet, vis; однако жадный
(никакой) въ Чешемъкомъ, Польскомъ.

**КАЖЬНИКЪ** — см. **КАЖЕНИЕ**.

**КАЗАЕМ** — КОЗАЕМ — работникъ, наемный работникъ: —
А манастырьский людь бы Йвӑ Кощевъ, да (Ш)люша
Филипповъ, да слу манастырьской казакъ. Грам. дпл. о

тран. Кир. мон. 1395 г. ... Каковъ казакъ придетъ вново
жити, а похочетъ въ коеи нашеи волости жити и про-
мышляти, и у кого станетъ житій, и какъ приѣдетъ до-
водчикъ въ кою волость, и тому человѣку того казака
доводчику явить... А прилучится изъ тѣхъ волостокъ
коемъ человѣку быти въ Вирмѣ не того ради дѣла,
у коего казаки вновѣ живутъ, и имъ являти приказ-
щику самимъ да и пошлина ихъ дати... А котороі
казакъ соидетъ, не отъявясь, и тотъ человѣкъ, у кого
онъ жилъ, не объявить же, и приказчику взяти изъ
немъ пошлина монастырьская и своя... А каковъ
казакъ у коего человѣка живъ, да сбѣжитъ безвѣ-
стно, и приказщику того опросити по крєстному цѣ-
лованью того человѣка, у кого онъ жилъ. Уст. гр.
Солов. мон. 1548 г. И ты бы у Алакоза десяти чело-
вѣкомъ ослободила нанятпсь козакомъ. Кар. И. Г. Р.
VI т. 563.

**КАЗАКЪ:** — И придоша на нихъ (Татаръ) Мордва
на ртахъ... и казаки Рязанския тако же на ртахъ.
с сулицами, и с рогатинами, и с сабнями з другие сто-
роны. Никон. л. 6952 г. Приѣхалъ к велкомку князю
ис Крыму его казакъ Янѣгандыръ Кожуковъ, а ска-
залъ великому князю, царемъ учинился на Крыме
Санцъ Гирѣ. Никон. л. 1534 г.

**КАЗАНИК** — παιδία, наставлененіе: — Приемлані казаныя
въ благъихъ бѣдеть. Панд. Ант. ХІ в. 143. Хранити
казаний мѣръне (παιδίαν). т. ж. (Амф.). Богасъ Га,
пожидеть казаныя (παιδίαν). т. ж. Казаникъ (παι-
δαγωγία). Гр. Наз. ΧΙ β. 318. Правитиса достоить
противъ казанию, а не большая казни призывати
(νουθεσία). т. ж. 306.

— увѣщаніе: — Аще не послѣшаетъ (монахъ) казанія,
да изненетса из братіа. Корм. Моск. Дух. Ак. 92.

— ? — Йако же на казаний прѣже (ἐν τῇ πέτοσ). Мин.
1096 г. (сент.) 29.

**КАЗАТЕЛЕВЫІ** — прил. отъ сл. казатель: — Тѣмъ
минохомъ казателевого закону. Жал. гр. Под. кн.
1375 г.

**КАЗАТЕЛЬ** — παιδευτής, наставникъ: — Моудрость
истинною казателю имѣла, та научающою яже паче
оума. Мин. 1096 г. (окт.) 21. Казатела цѣлоумых
(σωφρονιστής). Гр. Наз. ΧΙ в. 94. Людьмъ казателю не
бѣшіа (Уст. оучители; παιδευται; eruditos). Ефър.
Крм. Апл. 36. Водителю слѣпымъ, одежа наглымъ,
старости жезле, казателю ненаказанымъ. Йак. Бор. Га.
77. Примѣри наставниче и смѣслу давче, немъысле-
нѣ казателю, и нищѣ заступичне, оутверди в разумѣ
мое срѣе, вѣко. Поуч. Влад. Мон. Вьсельнѣи казатель
(Акад. сказатель) пресвѣтлѣи. Стихир. ХІІ в. л. 80.
— Ср.: Погребѣше яго акъ свокго казателя и оучи-
теля имъ бывѣша. Супр. р. 37.

**КАЗАТИ, КАЖЕ** — сказать: — Башеть бо (дѣтищ) сицѣ: на лице кум срамніи оудове, иного нелзъ казати срама радѣ. Пов. бр. л. 6572 г. Прѣже вѣкъ всѣхъ глююще кажемъ, ако без лѣта и без начатѣка ему рожьство. Ю. екз. Бол. 54.

74*

1175

КАЗ — КАЗ

— праказывать: — Къ болну велить ити безъ ризъ, нести причащенья дати, ђпѣвше, что кажеть. *Вопр. Кир.* Тъгда же Фрази печальни бывъше, не тако бѣ казалъ имъ црѣ. *Нові. І л.* 6712 г. То есмо учпнили съ паны радами нашими, за его вѣрными послуги (Василя Карачовскаго), и на лѣпшую вѣдомость печать нашу казалі есмо привѣсити. *Жал. гр.* Вит. *Мит.* 1385 г.

— заказывать: — Азъ рабъ Божии, нсдостоинный, худъин, грѣшьныи съпьсахъ памяти дѣля црѣ нашсмоу п лѣдемъ о съконьчаньи еуангелипа, яже башеть казалъ Мьстиславъ кънязь хоудомоу Наславоу. *Мст. ев.* д. 1117 г. *запис.*

— указывать: — Дятлове тектомъ путь къ рѣцѣ казуть. *Сл. плк Июр.*

— показывать: — Кажюштемъ же имъ... ризы. *Сб. 1076 г.* 545. Начахъ казати имъ яже имъ (δειχνεύειν τὰ πράγματα, ostendere quaequecunque haberem). *Пат. Син. ХІ в.* 294. Грѣхъ дѣля нашихъ Бѣ намъ знамения казеть. *Нові. І л.* 6738 г.

— учить, наставлять: — Книгами бо кажеми и оучими ксілъ пути покалъною. *Пов. erw. л.* 6545 г. Сего ради мъи чаникъмъ кажеми ксмъ любити троуда. *Панд. Ант.* ХІ в. 186. Семоу бо отъ исключаста кажеми ксмъ глащшемъ. т. ж. 194. Кажа я не зазирати (παιδεύων). т. ж. (Амф.). Чему тѣ не казаше снѣ своихъ... не преступати роты. *Пов. erw. л.* 6611 г. Попъ не кажа людии бігючьюствю (μὴ παιδεύων, qui non docet). *Efbr. Крм. Аля.* 58. И вьса съзвавъ, начатъ казати тиоунъы, приставьникъы и слоугъы, яже прѣбъвати комоужьдо въ порочченѣи кмъ сложьбѣ съ высакыьмъ прилежаникъь..., и тако пакъы вьса съ сльъами оучааше, яже въ спсении днѣи. *Нест. Жит. Θεολ.* 27. Моужа бо мура посыланъ, мало ему кажи, а безумна посыланъ, самъ не лѣнися по немъ итти. *Сл. Дан. Зат.*

— наказывать: — Нѣго же любить Бѣ, кажеть (παιδεύειν). *Гр. Наз. ХІ в.* 285. Яко чадолюбивъ оцѣ, егда узьрить бещиоюкъща своего снѣ, то кажеть, егда же видить прѣнемагажща, то тѣшить й. *Панд. Анн.* ХІ в. 263. Соломанъ бо рѣ: кажанъ злѣпъ примемьеть собѣ досаженье. *Пов. erw. л.* 6463 г. Се бо на ны Бѣ попусти поганѣи, не тѣко милуга ихъ, но насъ кажа, да быхомъ са востагнули ђ злѣи дѣлѣ. *Пов. erw. л.* 6601 г. Но шбаче надѣемъса на мѣть Бѣйю: казеть бо ны добрѣ бігѣи Вѣка, не по безаконью нашему створи нѣ и по грѣхомъ нашпѣ въздасть нѣ; тако подобасть бѣтому Вѣпѣ казати не по множеству грѣховъ. т. ж. 6601 г. Казати давѣшагося въ повиновшикъ. *Никон. Панд. сл.* 15. Тебѣ нечистый ипкто не кажеть, нынѣ оубо азъ та кажоу. *Жит. Нис.* ХІІІ в. И се Богъ попусти казнь на ны поганыя, а не аки милуга ихъ, но насъ кажа, обращая ны к покаянию. *Ил. л.* 6685 г. *Оврати гѣрость свою (Γῆ) ђ пӑ...*, кажа нава покаяніе. *Нові. І л.* 6767 г. Кажа, обращаетъ ны къ собѣ Богъ. *Псков. І л.* 6856 г. Тоже Богъ казеть насъ, хотя отъ насъ покаяніа. *т. ж.* 6799 г. (по *Apr. сп.*).

1176

КАЗАТИ, КАЗАЮ — παιδεύειν: — Извож казалъ. *Гр. Наз. ХІ в.* 308.

КАЗАТИСІЯ — быть наставляемымъ: — Притѣчей каземъса (παιδεύεισδαι). *Гр. Наз. ХІ в.* 235. Приемла въсноминакть и кажеться. *Ю. екз. Бог.* 177.

КАЗЕНЬНЬИ: — Посла поясъ съ Боровлевою жеюю, съ подьячаго казеннаго, къ бабѣ. *Соф. erw.* 6975 г. (II. 92). Казеннымъ портнымъ мастеромъ. *Расх.ки.* 1584—1585 г. 195.

КАЗИТИ, КАЗЕБ — corrumpere, destruere, mutilare: — Лисица малыя казаща виноградъ (άρχινόντας); Птс. Птс. по сл. XVI в. (Оп. I. 199). Казяпихъ (διεφθρύενους). *Георг. Ам.* 145.

КАЗИТИСІЯ: — повреждаться, получать вредъ: — На утрѣи же день Изаславъ видивъ, оже Днѣпъръ казаться (т. е. портатся юдѣ), и рече къ мужемъ своимъ. *Ип. л.* 6656 г. Аще (монахъ) не послѣшаетъ казанѣя, да изжитесца из братіа, да са нѣй не казѣ, зраще его. *Корм. Моск. Дух. Ак.* 93. Мѣдяна секира отъ суха древа сама ся казить. *Кир. Тур. Пис. Вас.*

КАЗНА — КАЗНЯ — кладовая, мѣсто для храненія имущества: — Пименъ же въ казню загляда, обрѣте харатію ненаписану за великого князя печатію. *Тверск. л.* 6887 г. Свершена бысть церкви каменą святаа Богородица; сътвори же у нея Аристотель верхи четыре, около шеи болшіе казну сътвори. *Соф. erw.* 6986 г. (II. 201). А на Москвѣ у Рожества... верхъ впадеся нѣ како напрасно и страшно въ нощи, иконы поби п множество въ казнѣ великого князя судовъ изби. т. ж. 6987 г. (II. 206). Разрушенъ князь великъ Блажовѣщенце на своемъ дворѣ, подписаную толко, по казну и по подклѣть, и заложи казну около того подклѣта и полату кирпичну съ казнами. *т. ж.* 6991 г. (II. 227). А сю грамоту держы въ казнѣ. *Грам. Звени. кн. Андр. Вас.* 1490 г.

— пущество: — Со всѣю казною хощю к немѣ на слоужѣ ити. *Рум. Сбор. XV в.* (Бусл. 701). А что наши данщинкы сберутъ въ городѣ, и въ станѣхъ, и въ варяхъ, тому ити въ мою казну, и мнѣ давати выходъ. *Дог. гр. Дм. Ив.* 1389 г. А дань даетъ ко казнѣ великого князя по уроку. *Дух. гр. Вл. Андр.* 1410 г. А описьнь того, что ни будетъ въ моен казнѣ..., а то все княгинѣ моен по моен душѣ. *т. ж.* Давали дань и ямъ въ мою казну. *Дог. гр. Юр. Дм. сл.* в. к. *Вас. Вас.* 1433 г. (I). А что ся учпнило въ нашемъ розмири, что попмана твоя казна великого князя..., и мнѣ то отъдати по сему целованью. *т. ж.* А что казна моя великого князя и моен матерп вслікіе кнегини, или поклажанъ моен матери..., то ти мнѣ отдати по целованію. *Дог. гр. Вас. Вас.* 1435 г. И вѣѣха князь Юріи въ Москву и сѣде на княженіи, а князя Васплья Васильевча, братана своего, все княженіе п казну попма. *Псков. І л.* 6942 г. Казны же многи выгорѣша. *Соф. erw.* 6953 г. (II. 47). Казну великаго князя и матерп его разграбиша. *т. ж.* 6954 г. (II. 50). И взяша казну ея (даревны) на своя под-

1177

КАЗ — КАЗ

1178

воды у нашихъ подвозчиковъ. Псков. І. л. 6981 г.
Дано изъ государевы изъ отписонъ казны... бар-
хатъ бурской. Расходн. кн. 1584—1585 г. 197. —
Ср.: казна магкая, пороховая, сѣдельная, санная, ка-
ретная, колымажная п пр.: — Было послано мажкие
казны на десять тысячъ. Никон. л. VIII. 234. Единъ
же Смолянинъ кинуся в погребъ, погребу жъ бывшу
подъ тѣмъ соборнымъ храмомъ с пороховою казною,
п то зелье жажгоша и храмъ соборной пречистоп Бо-
городицы разорвася. т. же. 163. Столовые прика-
щики; чинъ ихъ таковъ: приказано имъ смотрить, по
человѣку, сѣдельную, санную, коретную, колымажную
казну п принимать п роздавать овесъ и сѣно. Кошихъ.
65 А вѣдаетъ тотъ ключникъ царские погребы ст
пятьми..., также и казну судовую, серебряную, и
мѣдную, п оливанную. т. ж. 59.

**КАЗНАЧЕШЬ** — завѣдывающій казною: — А хто будеть моихъ казначѣевъ, или тивуновъ, или посельскихъ... даљь есмь имъ волю. Дух. Ив. Ив. д. 1359 г. А что-мехъ казначеевъ, или посельскихъ, и тивуновъ, и деяковъ, хто что отъ мене вѣдали, тѣ всё сыну моему князю Василью, ни моси княгини, ни моимъ дѣтѣмъ не надобны. Дух. Дм. Ив. д. 1378 г. Даетъ пихумент Христофоръ мосуму казначею... в мою казну. Жал. гр. кн. Андр. п. 1397 г. 11. Поставли на Рязань владыку Давыда, казначея митрополича. Соф. бр. 6970 г. (II. 89). Купилъ есмь собѣ, до своего живота, у архи-
марита у Геронья у Симоновского и у его стар-
повъ..., у Митрофана у иконника, у Амбросья у
казначея. Прав. гр. Сим. мон. 1462—1464 г. Ка'нач'чи
великог' князя. Прав. гр. о пуст. Тевлик. д. 1490 г.
Доволѣеть бо жупаномъ и казнач'емъ княжа часть,
а прибытокъ людемъ. Зак. Греч. ΙΙΙ.

**КАЗНИТИ, КАЗНЮ = КАЖНЮ** — подвергать наказанію: — Ци аще ключитса проказа никака ђ Грекъ, сущихъ подъ властью црѣства нашего, да не имать власти казнити я; но повелѣньемъ црѣства нашего да принметь, яко же будеть створить. Дог. Игор. 945 г. Аще кто оумчить дѣвку... а добыхъ людей за срамъ. Ё. гривенъ сребра, а епій ђ. Ё. гривенъ сребра, а на умычницѣ по гривнѣ сребра, а епію й. ђ. къйъ казнить ихъ. Церк. Уст. Йр. (по Сбор. Кир. Бълоз. XV б.). Согрѣшнихъ, и казними кемъы, яко створихъ, тако и стражѣ. Пов. вр. л. 6601 г. Его же любить Господь, казнить, бьеть же всякого сына, его же приемлеть. т. ж. 6683 г. И самъ (Богъ) казнить ны нахоженiemъ поганыхъ. Ип. л. 6685 г. Казнити (ěpi-
πληττεσθαι; по др. сп. — запрѣштати). Уст. Крм. Яхм. Мнозѣмы и пьрвое казнить. Ю. екс. Бог. 224. Кто вы добръ, того любите, а злыхъ казните. Нов. І. л. 6717 г. Александра и дроудиноу его казни, овомою носа оурѣзаша, а іномоу очи външама. т. ж. 6765 г. Казнити епштыями, ли ўлоученикъмы. Жит. Θεοδ. См. 80. То есть тобе, княжо, достоино, аже бы тье люди казнілъ, какъ то бышь ини людие богалися, кто лихую думу подъ даваетъ. Грам. Риж. ок. 1300 г.

Кто ли черезъ мою грамоту что у нихъ возметъ, а
язъ князь великіи кажню, занеже ми люди тѣ на-
добны. Жал. гр. Ив. Дан. ок. 1329 г. Виноватого ка-
знити по исправѣ. Дог. гр. 1340 г. Казните дѣти своя
из млада... , казни его ђ юности, да на старость по-
коптъ тя. Прол. юн. 5 (В). Казнити по его винѣ.
Псков. судн. ąрам.

— казнить смертью, подвергать смертной казни: — Се оумножашаса разбоници; что не казниши ихъ..., достоить ти казнити разбонишка, но съ испытомъ. Володимеръ же ђвергъ виръи, нача казнити разбоникъы. Пов. вр. л. 6504 г. Казни ихъ, любо слѣпи, аль дан намъ. Ип. л. 6685 г.

**КАЗНОВАТИ:** — Отъ скотъ же п воловъ и овьцъ на-
чахъ патжіж азвъ, п въ скотѣхъ казновахъ и начахъ,
місьльныя юдад. Гр. Наз. ХІ в. 312. Имѣли бо на
немъ любовъ и на скрининьмь свопьмь, далече есть
отъ всего грѣха и възлюбленъ Бѣй, аще ли не по-
родоюемъ, то вѣсть казновати прѣльщащаянъ (во
2-й ред: аще ли не небрежемъ, то вѣмы сами, яко
казнити хоцвет преслошающаця ны). Панд. Ант. ХІ в.
257.

**КАЗНОВАТИСЯ** — παλιαēνεσθαι: — Лууче же казноватиса съгрѣшающимъ, нъ обращатиса съгрѣшащемъ. Гр. Наз. ХІ в. 318.

**КАЗНЬ** (вм. казнь) — епена, наказаніе: — И аще створить (то же) Гръянъ Русину, да приметь ту же казнь, яко же приплѣ есть п щнъ. Дог. Игор. 945 г. Моливъ бо ся къ Бу' Маврикки цръ, дабы въ семь миръ казнь приплѣ и моукъ. Сб. 1076 г. (В.). Таковы сжща нечъвистъьмь казни (ěpi-tiqrīx). Гр. Наз. ХІ в. 308. Казнь приша (διχη). т. ж. 259. Тажка... казнь (τιφωρίχ). т. ж. 163. Казнь сътворити (ποίνη, роепам). Еφρ. Крм. LXXXVII. 66. Тѣлесьнѣя подъяти казни (τιφωρίας, роепаς) т. ж. LXXXVII. 86—87. Почто тако твориши въ дѣнъ оба нашего Николы, се ти створивѣ казнь. Іак. Бор. Га. 131. Занеже по неволи она дѣлавши, казнь пришла кѣсть. т. ж. 131. Аще ё право молвилъ Дѣдъ, да приметь Василко казнь. Пов. вр. л. 6605 г. А хто пшчнѣть вѣсъ щпимати или прѣдавати..., на того Сиасъ..., боудѣтъ имъ тма, и сѣблазнь, и казнь Бъжиа. Грам. кн. Всевол. д. 1136 г. А они вси держими бяху твердо, и стрегоми, и потвер-
жаемі многіми желѣзы и казнями. Лавр. л. 6694 г. А
черезъ сю мою грамоту кто что на немъ возметь,
быти ему въ казни. Жал. гр. в. к. Дм. Ив. д. 1374 г.
Кто ихъ чѣмъ изобидитъ..., быти тому отъ мене
отъ великого князя въ казни. Уст. Дв. гр. 1397 г.
Казни не нанесе дѣтѣмъ своимъ жесломъ, но воло
имъ бяше вдалъ. Прол. юн. 5 (В.). — Смъртная
казнь: — А кто взамѣетъ Бѣйя, и тотъ бдѣть Бу
повиненъ; а гнѣвъ Бѣй на него же бдѣтъ, а отъ
насъ бдѣтъ каженъ смъртною казнию. Ярл. Узб.
1315 г. — Торговацъ казнь: — Азъ князь великіи
велью его казнити торговою казнию. Жал. гр. Тверск. кн.
1437—1461 г. Ино его казнити торговою казнию, бити

1179

КАЗ — КАК

кнутьемъ. Судеби. 1497 г. 149.—Церковная казнь: — Тои да приметь казнь церковную. Окр. ир. Рост. арх. Ееод. 1458 г.

— наказаніе, бѣдствіе: — Попусти Бѣ. Г. казнии (на) Фараона. Сл. Фил. Казни посылаетъ (Богъ) временныя, разумѣти намъ веля тѣми вѣчныя муки гонзнути. Псков. І л. 6856 г. Земли же скрѣшווши кото- рой любо казнить Бѣ смртю, іли гладомь, или наведеніемь поганѣхъ, іли ведромъ, іли дѣждемъ силѣмь, или казньми инѣми. Нові. І л. 6746 г.

КАЗНЬНЬІИ: — Азъ, рече, вѣдамь емъ казньное дѣло. Іез. ХХХ (Упъир. 230 толк.).

КАЗНЬЦЬ — тахіархов: — Вѣеводы ихъ, и казньца, и копенники (стратгейоўс хат тахіархах хат дохагоўс, duces et tribunos et praefectos). Псалт. толк. Ееодрт. пс. LXXIII. 14. толк.

— глашатай: — Казньць (стратохірць). Цар. З. ХХ 36. (В.). Съ множествомъ военводъ, и казньць, и жоупанъ. Супр. р. 445.

КАЗЪ — скаженіе: — Казъ лица. Конст. Бом. поуч. ХІІ в. 216. (Оп. II. 2. 431).

КАЗЪ — то же, что газъ — козловая выдѣланная кожа, сафьянъ: — Кишенъ... пушена газомъ чернымъ, по казу строчено золотомъ волоченымъ. Ор. Бор. Еед. Год. 1589 г. 22. Саадакъ нахтерманоі, шить по казу по черному травы розными шолки. т. ж.

КАИДАЛИКА — стрѣла: — 3 каидалики. Ор. Бор. Еед. Год. 1589 г. 24.

КАИМА — полоса иного цвѣта по краю вещи: — Каима (у сѣдла) писано золотомъ и серебромъ тво- ренымъ по лазуревои краскѣ. Конск. приб. Бор. Еед. Год. 1589 г. 40. Каима (у деревца) писана золотомъ по лазуревои землѣ; черезъ мѣсто писано крапельки зелены. т. ж. 41.

КАИМИЦА — уменьш. отъ сл. каима: — Каимица (у лука) писана золотомъ по червчатоі краскѣ. Ор. Бор. Еед. Год. 1589 г. 25.

КАКО — КАЕК — какъ (союзъ вопросительный): — Како- можетъ сь плѣть своєж дати намъ ёсти (тавс). Ю. VI. 52. Остр. ев. Пакъ же въпрашаахъ й фарисен: како прозьрѣ (тавс). Ю. ІХ. 15. т. ж. Г'я кмоу Наванап'я: како ма знаки (ποθεν). Ю. І. 48. т. ж. Рука моза деснаід суха ксть и како могу прекртитиса. Нест. Бор. Гл. 51. Се рѣхъ: како то одино бесъ крове Шимати? Вопр. Кир. Ты кис слепъ: какъ можеши црѣто дьржати. Нові. І л. 6712 г.

— какъ (союзъ относительный): — Аще ли есть не имо- вить, да како можетъ, в только же проданъ будетъ, яко да и порты, в ныхъ же ходать (= ходить), да и то с него сняти, а ш процѣ, да на роту ходить по своенъ вѣрѣ, яко не имѣл ничто же. Дог. Игор. 945 г. Нъ како почнеть ў лѣта платити. Р. Нрав. Влад. Мон. (по Син. сп.). Жже ли пропыѣтъ или пробкьтесь, въ безоумии чюжь товаръ испорътить, то како любо тѣмъ, чык то коунъы. т. ж. Како оставили передніи кнази, тако платите дань. Нові. І л. 6737 г. Бѣ же

вѣсть, како скончаса. т. ж. 6746 г. А кто служить намъ или тобѣ, а живетъ въ нашеи вотчинѣ въ ве- ликомъ княженьи, или въ твоейе вотчинѣ во Тѣери, и на тыхъ намъ взяти дань, какъ и на своихъ, по цело- ванью безъ хитрости. Дог. ир. Дм. Ив. 1375 г.

— точно: — Тамо есть Давыдовъ домъ, какъ городокъ. Или. Пут. 1392 г.

— когда: — Кто са наш осталъ живыхъ, како они нуж- ную і горкоую смрть подъяша. Нові. І л. 6746 г. А после грамотъ мѣсяць не воеватися; а какъ мѣсяць изоидеть, тоже ся воевати. Дог. ир. Нові. со Свидри. 1431 г. И сташа Псковичи битися Олфереи Селковичь, какъ солнце восходить и до полудни. Псков. І л. 6849 г. — Побѣжа Михалко із города къ стому Георгию, какъ бѣло ему своімь полкомь оуразити нашю стороною. Нові. І л. 6763 г.

Цѣловати крестъ, иконъ како — кляться въ томъ что: — І цѣловаша стоювъ Б'ю меншіи, како стати всѣмъ, любо животъ, любо смрть, за правдоу Новго- родьскою. Нові. І л. 6763 г. Цѣлуите крестъ на кня- гини моей, како вамъ не выдати. Псков. І л. 6835 г. Вола того на комъ ищѣть, хочѣ самъ поцелѣвѣтъ, какъ будетъ его ни билъ, ни грабі. Псков. судн. ир. како бъи: — Помаваахъ же оцоў яго, како бы хотѣлъ нарещи яго (тò ті). Лук. І 62. Остр. ев.

како то — если (?): — Како то истца не вѣдаетъ, взяти ему куны, колко будетъ даљ по исправѣ. Дог. ир. Нові. со в. к. Мих. Яр. ок. 1307 г.

како право (= прамо) предъ Богомъ — по совѣсти, какъ бы ставъ предъ страшное судлище Господне (Мурз.): — Скажъ како право прѣ Богом. Псков. судн. юрам. А тымъ людемъ сказати какъ прамо прѣ Богомъ. т. ж.

еда како — см. подъ сл. ЕДА.
егда како — см. подъ сл. ЕГДА.
КАКО — названіе буквы к.: — Прелѣше ферть на покой, а како на хѣръ (Гр. пасха вм. Евр. фаска). Гр. Наз. XIV в. (Оп. II. 2. 87).

КАКОВЫИ — qualis, какой: — Сь абы былъ пракъ, вѣ- дѣлъ оубо бъи, къто п какова жена, яже прикасактесь кмъ (τίς хαὶ ποταπή). Лук. VII. 39. Остр. ев. И не вѣдуще, какова есть сна крестная. Нові. І л. 6776 г. (по Ак. сп.). Ты самъ вѣдаешь, каковъ ўвѣтъ даси Бг'у. Ярл. Тайд. 1351 г. Умъ человѣчь не можетъ изчести, колико человѣколюбіе Божіе и какова милость на людехъ. Нові. І л. 6921 г. (по Ак. сп.).

— какой нибудь: — А каково дѣло лучійся на спорѣ..., ино и" третіи игуме". Дан. ир. мон. Ник. 1432—1443 г. Есть ли оу ва исправа какова на томъ. Псков. судн. юрам.

каковыи ни бѣди — какой бы то ни было: — Ловцы какова лова ни бѣди. Ярл. Узб. 1315 г. О каковыхъ ни буди церковныхъ вещехъ. Псков. І л. 6977 г.

которыи каковыи: — А у которого Псковитина оу какова оучинитса таба... Псков. судн. юрам.

КАКОВЬСТВО — качество, qualities, потієтія: — Без ка-

1180

1181

КАЕ — КАЛ

ковьства (х̧поюн). Гр. Наз. ΧΙ β. 365. Вещь же бес ка-
ковьства бѣаше и безъ образа (ποιοτυτος, qualitatis).
Меод. Пат. XVI в. (В.).

КАКОЖДЕ: — Како безджшьнаа г'ати можетъ, какожде
же и грѣшшвиии тъіда ослаждаюми г'ати не възмо-
готъть. Псалт. толк. XII в. Нс. СXXXIV. 16. толк. (В.).

КАЕЪИ (къ + къ), какой, qualis: — На немь же кака дъгна. Изб. 1073 г. (В). Какъ недоугъ. Сб. 1076 г. Ни кадъмь бо принопенiemь очищаются грѣсн. Θεοδ. Печ. II. 197. Видѣти какъ есть благъ влайка. Златостър. сл. 27. Не вѣдоюще кака есть спла крѣтнаіа. Нов. I л. 6776 г. На какъ соудъ приідоша къ Бу. Жит. Ниф. ХІІІ в. 110. Преже вьжі ся самъ, какъ кси. т. ж. 120. Какип ни товаръ будеть. Доз. ир. Полот. съ Рит. ок. 1330 г.

КАЕЪИ любо: — Аще и въ какъ любо недоугъ въпа-
деть. Сб. 1076 г. 504. Въ оуроцѣ какомъ либо (σω-
δύποτε, quovis). Ефр. Крм. Трул. 7. Въ злобѣ какои
любо. Никон. Панд. сл. 2.

КАЛАНДЪИ = КАЛАНЬДЪИ = КАЛАНЬДИ — calendae: — Роди бо са оубу Г'на нашъ Іє Хс' отъ стѣны Дѣны Мария въ Виєеюме' по Н'гутипкемь хка. ке. въ часть з. дьне, яже есть прѣже .п. каландъ пкноуаревт. Изб. 1073 г. 247. И абпк оуспе, предавъ д'юю в руцѣ Ба' жива, мца иоуылъ въ .кд. днъ. прѣ е. каландъ августа. Як. Бор. Г'а. 78. Сице рекомыъ каланды и рекомыла вотъ и рекомагъ роусалия отыяти хошемъ (ххл'άνδας, calendas). Никон. Панд. сл. 12 (Трул. 62). В товѣ приде Новоугороду к'ъзъ Стославъ Олговицъ... мца юила въ .бі. прѣ ді каланда авг'у (ante calendas). Нов. I л. 6644 г. (Ш) каландѣхъ великаго книжника Ан-тюхпискаго). Корм. 1280 г. л. 567. Кокгождо мца Г. имать праздьники, каланды, нонъ, идоусы. т. ж. 565. С) Римлянъ каланди глють или ǔ съгřбанныя тре-бисть, или ǔ дрěвъ, или ǔ звания, или ǔ хрения, или ǔ прилагания. т. ж. 566. Да ǔвержена боюдуть ǔ в'ěрн'ныхъ житій вота, и проумалія, и каланди, и пласаныя. Ряз. Крм. 6 всел. соб. 156. Каланди соуть первинъ въ мці днѣе. т. ж.

КАЛАНТЫРЪ — калантарь — безрукавый панцырь изъ
металлическихъ дощечект: — Чюдно стази стоять 8
Донъ великаго, паш'тъся хоругови берчати, свѣтятся
калантыри злачены. Сл. о Задон. — См. КОЛАНТАРЬ,
КОЛОНТАРЬ.

КАЛАФЪРЪ — камфора (?): — А родится въ немъ пе-
рецъ... да калаз'уръ, да корица, да гвозникъ. Аван.
Никит. — Араб. аль-каф'ур =аль кам'фур; Исп. alcanfor,
cáñfora. — Caryophillon apud Turcos, Persos, Arabas ac
plurimos Judorum calafur nominatur. Linscot. стр. 72.

КАЛЕЖА — кадильница: — Принесоша во шбновленіе
жертвеникъ калежа златыя. Гр. Наз. съ толк. Ник. Ир.
XVII в.

КАЛЕНЬИ — см. КАЛИТИ.

КАЛИГА — caliga, башмакъ: — Онъ же отверзе двери
Господня Гроба, и повелѣ ми выступити изъ калигъ, и
введе мя босого въ Гробъ Господень съ кандиломъ.

Дан. иш. (Нор. 140). Калиги Г'ня (caligae, χχλίχοι, сан-
дал'и). Сказ. Ант. Нов. л. 6. Въ калигы шбуоти. Нов.
Крм. 1280 г. Пореб. мон. (= плеςницѣ въ Чин. Нов.
ХІВ в.). Днесь босъ, а заоутра копытца и калигы.
Пром. XIV в. (В.). Хотая пострищися совлечеться
мирьскыхъ портъ и облечеться въ соукняноу сра-
чицю и въ калигъ голы (новъ?). Нов. чин. XIV в.
Чин. мал. образ. 14. Вечеръ принесуть ризъы новы и
калигы новы хотящаго посьтрицися и положать та
въ олтари. т. ж. 19. Братъ нашъ имрк. обувакъ въ
калиги оутготовник к'оуаньг'ылъми мира. т. ж. Чин. всл.
образ. 43. Кож' васъ имать ризв' бѣлоу... калиги
на ногахъ. Дуб. сб. XVI в. 369.

— странникъ — см. КАЛИКА.

КАЛИГРАФИЛА: — Оупражняше ся въ калиграфінх (εἰς
τὰ χαλιγραφία, in scribendo, libros). Пат. Син. ХІ в.
245.

КАЛИГРАФЪ: — (Ш) калиграфъ: аще, не храна добрѣ,
държитъ тетради и положить книгъ, из нихъ же
пишеть, и покрыть въ м'єрош вбок, гладалъ анти-
стиха и тоноса, и тител, да поклонит' й. или ю. Иже
съ г'гвьомъ облаюмить трость, да поклонит' й... Иже
не пребывакъ въ повѣл'нии стар'шшины калигра-
фа, да ǔюучиться в. дйи. Θεοδ. Студ. Ост. (Корм.
1280 г. 560).

КАЛИКА = КАЛ'ВКА: — И тв опочиват' каликъ (въ
другихъ списках — странницы, вси приелели и
странни). Дан. иш. (В.). Тужъ есть въ великомъ олтар' (деркви св. Соф'и) колодясь отъ святаго Іердана явлен, стражи бо царскіи выняша пзъ кладязя пахпрь, и познаша калики Рускія (по др. сп. — калиги). Стеф. Нов. (Рум. 649). — Ср.: И такъ земли христиан' скіе ǔже знищили, иже воем' чи п кал' хв'ши учинили. Ю. Дам. Твор. XVII в. (Рум. 244).

— Калика встрѣчается въ нѣкоторыхъ списках Устава св. Владимира въ числѣ перковныхъ людей вм. лѣчья и прощения другихъ списковъ: — Проскурнпца, калика, вдова... Уст. Влад. (по Переслас. сп. ).

— Ср. калѣка — какъ прозваніе: — Калѣка Карпъ Да-
ниловичь, вождь Псковичей въ походѣ въ Заноровѣе: —
Того же мѣсяца... Псковичи пѣшчи молодые люди
поидоша воевать Заноровья 50 мужъ о Калекѣ о
Карпѣ о Даниловичѣ. Псков. И л. 6849 г. — Калѣка
Юрій тальщикъ: — Буди Андр'евѣ дѣти, буди
Машко зъ дѣтми, или Юр'и Калѣка и вси тал-
щикы, и что взялъ Федоръ Юр'евичь, и Ел'терии
Жидъслаличь у талщиковъ и у Машка зъ дѣтми; а
то поиде въ ту же двѣнадчать тысячи серебра, Дог.
ир. Нов. съ в. к. Мих. Яр. 1316 г. — Фамил'я Калекъ
въ Константинополѣ: Мануилъ Кр'єх'хъ — зам'ча-
тельный писатель XIV в.: братъ его Юаннъ былъ
патр'іархомъ 1333—1347 г.

— Ср. Валаш. calieic — нищій; Итал. calugo — пощій.

КАЛИНА: — Обрѣтоша (въ Ханаан'е) плодъ древній,
калин'ы, гдуня и грозд'я. Сбор. XVI в. (Ср. Числ.
XIII. 24).

1182

1183

КАЛ — КАМ

1184

**КАЛИТА** — мѣшокъ, сумка: — Сыну моему князю Пстру поясъ золотъ съ каменьемъ пѣгип, поясъ золотъ съ калитюю да съ тузлуки, да наплечки, да аламъ. Дух. Дм. Ив. 1389 г. Оубожье оу него в калитѣ грѣздо свило. Сл. Кир. Фил. (Сбор. Кир. Бълоз. XV в.). — Ср.: Знамя калита 8 съ поясомъ да знамя калита жтъ съ рубежемъ 3. Выпис. пись. кн. 1632 г. — Ср. Нольск. kaleta: Араб. kheritha (М.).

**КАЛИТИ, КАЛЮ** — закалывать: — Поскенаны саблями калеными шеломы Оварьскыя отъ тебе, яръ туре Всеволоде. Сл. ппк. Ивор. Съ вечера до свѣта летять стрѣлы каленыя. т. ж. — Ср. опѣль — стадь.

**КАЛИТИСТА:** — Донъежде горить желѣзь, стоуденомъ да са калить (στομοῦν). Гр. Наз. ХІ в. 121.

**КАЛИЩЕ** = КАЛИШТЕ — грязь: — И свиняи омывшиса въ калишти брѣнѣйкѣм. Изб. 1073 г. 37.

**КАЛОГЕРЬ** — καλογόγρος: — Како кѣсть ти, калогере (τί ἐστιν καλογόγρε, pessime senex). Пат. Син. ХІ в. 56. Калогере, пойди (senior veni, καλογόγρε δεφρο). т. ж. 148. Калогера Моисѣя заповѣдь. Панд. Ант. XV в. 255. — См. КАЛБГЕРЬ.

**КАЛПАКъ** (Татар. калпак) — высокая къ верху съужившающаяся шапка съ узкимъ мѣховымъ отворотомъ и съ одною или двумя прорѣхами, къ которымъ прикрѣплялись пуговицы и запоны (Савв. 179): — Трои серги: двои яхонты, а третьи лалы, а тѣхъ серегъ каменье съ жемчюги на калпаки у сына моего у Ивана. Дух. гр. книг. Юл. Волоцк. 1503 г. — См. КОЛПАКъ.

**КАЛБГЕРЬ** — καλογογήρος: — Калоугеръ съ къѣблѣмъ скѣталася и прося. Уст. Крм. XIIII в. (В. І. 380). Писахъ же, въ велицѣмъ Новѣгородѣ, азъ грѣшьнып худыи калугеръ Антоновскои Кирикъ діаконъ. Кирик. Учен. И накорми игумены и со калугѣры всими п всякого чина церковьнаго. Ип. л. 6708 г. Созва калугеры и мисниски чинъ. т. ж. 6758 г. А писали спа книгъ два калугера. Такт. 1397 г.

— См. КАЛОГЕРЬ.

**КАЛБГЕРЬСКИЙ** — прил. отъ сл. калѣгеръ — монашескій: — Въ калугерьское иго иды апостольскы, вся задняа забуди. Кир. Тур. Пис. Вас. 351 (Фил. III. 13).

**КАЛБГИИ:** — Идоющема нама оулицею калугин, възрѣвъ біженны вѣрхову вратъ домоу велика. Жит. Ниф. XIII в. 38.

**КАЛЪ** — πτηλός, κύλισραχ. coenum, volutabrum, lutum: — Плюноу на землю и створи калъ ὥ плюновеншта, и позмаза юмю очи калъмъ (πτηλόν). Ю. ΙΧ. 6. Ев. XII в. (В.). Свинія шмывшиса въ калъ таннлии (εἰς κύλισχρα βορβόρου). Петр. 2. II. 22 (В.). В вара мѣсто бяше калъ (πτηλός, lutum; въ другихъ спискахъ брѣнне, бренение). Бит. ХІ. 3 по сп. XIV в. И нѣй, Ги, ὥκъ наше ты, а мы калъ, дѣло рвкв твоюи вси мы (Острже.— берніе, πτηλός). Ис. LXIV. 8 (Упър.). Аки калъ на пѣтѣхъ (πτηλός). Мих. VII. 10 (В.). Яко же бо и въ калѣ валѣжштася свинія принаждають на ся калъ.

Изб. 1073 г. (В.). Сьбереть грѣшникъ яко землѣ серебро, равно же калоу злато. Панд. Ант. ХІ в. 24. Своима ногама попрашеть ю въ калѣ. Нест. Жит. Θεод. 8. Свѣтащеса аки бисертъ в калѣ. Пов. ор. л. 6477 г. Иже дшѣвьюю страстью болян, и безмѣльые начинали подобенъ кѣсть иже въ поучнѣй ὥ лодья и söckchwěhшю и на пѣсцѣ на землю без бѣды дошти мнящю ялико с калѣмъ борються, спимъ въ время безмолвѣ приходить, имже и наставьникъ сътяжати. Никон. Панд. сл. 29. (G) того же кала (τοῦ πτηλοῦ, па бреніи, luti). т. ж. (Рим. IX. 21). Ни тина, ни калѣ. Пац. XIV в. 10. Не бы же праздна пи кдина вода, аще и съгрѣзлася кѣсть съ каломъ. т. ж. 10.

— Лат. caligo; Гр. κηλίζ.

**КАЛЬНѣИ** — грязный, lutens: — Кальни бо бѣша грѣ не шмовени крѣшнымъ сѣть. Пов. бр. л. 6477 г. Приближаяштаагося свиныхъхъ кальнахъ. Сб. 1076 г. 444 (В.). Ни моужь честенъ не видеть въ калною храмину, нежли Богъ. Якъ Посл. Дм. Оузрѣ распалиною, калноу соющю. Нест. Жит. Θεод. 8. Такоу крѣпость навлающе въ кальпѣ тѣлѣ мѣченпка. Стихир. Нов. д. 1163 г. Ницъ бо мудръ, яко злато въ калѣ сосудѣ. Сл. Дан. Зат. Человѣкъ бо ссь грѣшенъ, калень удѣ пмѣя мои языкъ. Кир. Тур. о черн. чин. 131.

**КАЛЫГ** — похлебка: — Калья съ лимоны, калья съ огурцы, калья въ лапшѣ. Дыя. Цесар. (Кар. И. 1. Р. Х. 462 пр.).

**КАЛЛІТІСТА** — contaminare, sordidare: — Ни калажштоуоумоуса въ грѣсѣхъ страстьныхъ. Изб. 1073 г. 29. И въ плѣтнѣныхъ страстьхъ, акы свинша въ брѣнни, калатиса вѣчнѣмъ. т. ж. 38. Въ страстьхъ калатиса (voluptatibus defluere; παρχσύσεσθαι). Злато-стр. сл. 23. Вепрь, егда ся повалаетъ въ калѣ, не внѣтрения своя калаетъ (ρολύνει). Жит. Андр. Юр. XLV. 181.

**КАМАРА** — καμαρά: — Небо яко камара ся оутвердило есть (въ подл. нѣтъ). Жит. Андр. Юр. LXIII. 239. Камароу посредѣ единѣ камыкомъ срвазавъ. Злато-стр. Чуд. XVI в. — Ср. КАМОРА, КОМАРА, КОМОРА. — См. ИЗВИТИЕ, ИЗВИВАНИЕ.

**КАМАСИИ** — καμασιον: — Извратывъ камасинъ свон (το ἀκραμμάσιον, δέλался пзъ мѣху). Пат. Син. ХІ в. 165. Камасинъ не имамъ (καμασιον οὐχ ἥχω). т. ж. 273.

**КАМБАНАРИИ** — см. слѣд.

**КАМБАН:** — Параеклиппарх съ сущюми с пи* в камъ-банарии оударл напрасно во вса древа п желѣзо п тажкага камбаны. Церк. Уст. XV в. (Давр. 50).

**КАМЕНИЕ:** собир. отъ сл. камъ — λίθοι: — Възлаша же каменіе Иоуден, да и побищъ. Ие. Х. 31 Остр. св. Можеть Бѣ отъ каменія сего въздвигнѣти чада Авраамови. Мв. III. 9. т. ж. Каменцемь побивасма. Мин. 1097 г. 35. Оумрьшвени каменіцкъ. Мин. Пут. ХІ в. Взаша каменіе тое іерен. Дан. ит. Уродило ся каменіе яко помостъ на земли. т. ж. 46. Коли каменіе воспловѣтъ по водѣ... тогда безумныю уму научится. Сл. Дан. Зат. Иконы златомъ, п жемчюгомъ, и каменцкъ

1185

КАМ — КАМ

драгимъ украшены. Ип. л. 6705 г. И быхоють съ
высокъхъ скалъ на градѣ Гръкъ и Варагъ каме-
никъ, и стрѣлами, и соуліцами. Новъ. І л. 6712 г.
Двѣри же еи двоя украшены каменьемъ Галичкымъ
бѣлымъ и зеленымъ Хсмѣскымъ, тесанымъ, изрыты
некимъ хытѣцемъ Авдьемъ. Ип. л. 6767 г. Побиша
каменіемъ. Псков. І л. 6979 г. Да родится въ пемъ
каменіе дорогое, маникъ, да яхуть, да кырпукъ. Аван.
Никит.

— драгоцѣные камни: — Чьстьнок дрѣво бесцѣнно
ксть, а кованъ его злото и серебро, и камѣнье, и
жычнюгъ въ .р. гривнъ. Крест. кн. Ебр. Пол. 1161 г.
А при своемъ животѣ далъ есмь сыну своему Семену
Д чепи золоты, Г поясы золоты, Б чаши золоты съ
женчюги, блюдде золото съ женчюгомъ, съ каменьемъ.
Дух. Ив. Кал. 1327—1328 г. А се даю сыну своему
князю Дмитрию... чепь золоту врану съ крестомъ золо-
тымъ..., поясъ великий золотъ съ каменьемъ, съ жен-
чугъ..., чечакъ золотъ съ каменьемъ, съ женчуги.
Дух. Ив. Ив. д. 1359 г. Въ запонахъ каменье изумруды,
и яхонты, и алмазы. Плат. Бор. Өед. Год. 1589 г. 19.
Пѣтери, скалы: — И земла потрасется, и каменик рас-
падеса. Мө. XXVII. 51. Остр. ев.

каменик горѣшее — сѣра: — Уподольшеся Содому
и Гомору, на няже пусти Богъ камѣнье горущее. Ип. л.
6494 г. — Ср. камъ горан.

КАМЕНИСТЫЙ: — Есть бо монастырь св. Харитонія...
въ горахъ каменистыхъ. Дан. ил. (Сах. 25). Бѣ бо мѣ-
сто то каманисто. Новъ. І л. 6732 г.

КАМЕНИЦА — см. КАМАНИЦА.

КАМЕНИЦЕ: — Съ вырха горъ вода текоющи свои
поûtъмъ и ображающіяся о каменаде, юшъ творить
сладъкъ. Златостр. XII в. (В.).

КАМЕНОБИКНИК: — λιθασμός: — Помните ми каменобієнія. Гр. Наз. съ толк. Ник. Ир. (Оп. Пі. 2. 95).

КАМЕНОМЕТАНИК — см. КАМАНОМЕТАНИК.

КАМЕНОСѣЧЬЦЪ — λιθοτόμος: — Повѣсть шпана Данила
о Евгогіи каменосѣчіи. Сим. Нов. Бог. XVI в. (Оп.
Пі. 2. 443). И сотвориша каменосѣчцы отъ плиты
зженыя, и убѣлиша. Кар. И. Г. Р. т. V. пр. 154.

КАМЕНЬ — см. КАМЪ.

КАМЕНЬНИЕЙ — λιθουργός, каменьщикъ: — Каменьникъ
ты камень многоцѣннѣ (λιθουργός, lapidarius). Пат.
Син. ХІ в. 284. То суть наши холопи каменьники.
Лавр. л. 6683 г.; Ип. л. 6683 г.

КАМЕНЬНТЫИ = КАМЕНЬЫИ = КАМАНЬЫИ — прил.
отъ сл. камень, λίθου: — Каменно връженик (λίθου βο-
λή). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— λίθινος, lapidarīs: — Бѣпне же toy водоносъ камань
шесть лежащъ (λίθιναι). Ю. Пі. 6. Остр. ев. И сѣде
на соудіщі, на мѣстѣ наріцакмѣь каманѣ помостѣ,
Евреискы же Гаѣваа (λιθοστρωτον, въ Остр. ев.: ліво-
стротъ). Ю. ХІХ. 13. Четвероев. 1144 г. Нашіеши на
немъ швеніе каменое въ 4-ри рады...: сардии, топа-
зин, смарагдъ радъ единъ, и радъ вторы анеракъ,
и сапфиръ, и іасписъ, и радъ третии лігърии, и ахатъ,

и амеопетъ, и радъ четвертыи хрусолѣпъ, и вируліи,
и онухіи (φρασμα κατάλλην). Исх. XXVIII. 17—20.
Створи Ісъ ножа камянъ ў нетешонцая камени
(ρρχιχράσ τεπτριάκα). Иис. Нав. V. 3 по сп. XIV в. Въ
горѣ камянѣ (όστρωχωδε, testacco). Суд. І. 35 по сп.
XIV в. Исть дѣбрь зѣло гыбока и человѣкомъ не-
въходына, стѣнами камламні обоїдоу оградившися.
Пзб. 1073 г. (Бусл. 264). Въ скрижали... камяныя
Гр. Наз. ХІ в. (В.). Бѣ бо ту теремъ каменъ. Нов. вр. л.
6453 г. Гра бѣ заложилъ каменъ. т. ж. 6597 г. Воло-
димеръ заложи пѣкъ оу Смоленскѣ етѣ Бѣ каману.
т. ж. 6609 г. (по Ип. сп.). Посадникъ... заложи Ладо-
гоу, городъ каманъ. Нові. І л. 6624 г. Заложи Курылакъ
гоюментъ и кнѣзъ Всѣволодъ пѣкъ каманоу. т. ж.
6627 г. Пѣвше над пимь, вложиша й в гробъ каменъ.
Лавр. л. 6683 г. Въ скрижалѣкъ камянѣхъ. Никон.
Панд. сл. 2. Кда камянъ кен, чѣвкъ кен. т. ж.
сл. 12. Князь великіи Дмитриі... обложи городъ
каменъ Копорью. Нові. І л. 6788 г. (по Ак. сп.). За-
ложиша горѣ каменъ Новоугородою. т. ж. 6810 г. (по
Син. сп.). И стѣну камену съ пілтою учинена, и ровы
изрѣна подъ городомъ. Псков. І л. 6838 г. Поста-
віша... церковь каменную. т. ж. 6893 г. Каменѣнъ
сосецъ. Сказ. Ант. Нові. 11.

— каменистый: — Князь скучъ, аки рѣка, великъ брегъ
имущь каменны. Сл. Дан. Зат.

КАМЕШЕКЪ = КАМШЕКЪ — уменьш. отъ сл. ка-
менъ: — Въ гнѣздѣхъ камушки яхонты червчаты и
берюзы. Ор. Бор. Өед. Год. 1589 г. 28.

КАМИЛЪ — κάμμηλος: — Камилѣе (κάμμηλοι). Ю. Злат. Быт. (Оп. Пі. 1. 50).

КАМКА — шелковая цѣтная ткань съ узорами (Савв. 180): — Въ Бедери же торгъ на кони, да на торъаръ, да на камкы, на шелкъ и на всякои иной товаръ. Аван. Никит. Постеля шіта шолки на алѣ камкѣ, възголовье камка Мисурьская зъ золотомъ, да другое възголовье камка на червви бѣлъ шолкъ. Дух. Мих. Андр. Верейск. ок. 1486 г. Камка Кизыл-башская, на голуби шолкъ жолтъ. Оп. им. ч. Ив. Вас. 1582—1583 г. Дано 13 аршинъ камки Венедиц-кон багровои, цѣна по 20 алтынъ аршинъ. Расходы. кн. 1584—1585 г. 204. Подупшены камкою Бурскою на золотой землѣ. Плам. Бор. Өед. Год. 1589 г. Камка Венедицкая на зеленой землѣ шелкъ червчатъ да бѣлъ съ золотомъ. т. ж. 15. Подушка камка мелко-травая червчета. Вых. Мих. Өед. 1632 г. 3. Имена камкамъ: добрая куөтерь не лѣняетъ, болшен узоръ; а коя толста, та и добра: — и — п—п ар-шинъ купатъ. Адамашка ленеетъ, узоръ мѣлокъ на неи, тонка; аршинъ купатъ — и — п—п. Кар-мазинъ мѣлко не лѣняетъ, узоръ по краскѣ и тол-щинѣ знати; добрая аршинъ купатъ по — и по — п—п... а дѣлина тон камки всякои не ровно, помѣрѣ купатъ. Камка соломянка, пирота еи аршинъ со двѣма вершки, и мене с полуторымъ вершкомъ; а дѣлина тон

1186

75

["1187", "КАМ — КАМ", "камкѣ, меря жъ купятъ, аршинъ тое камки — и — и — и — и — и — и — и — и — и —

1189

КАМ — КАН

lapides). Втз. XXVII. 2 по сп. XIV в. Камъци предъ
ними (хівос.). Іис. Нав. IV. 11 по сп. XIV в. На камыцѣ.
Аввак. (Упъир. 49). Да бѣдѣть камъци хлѣби (хівос.).
Гр. Наз. ХІв. 103. Прѣчъстьныі камъыкъ. Мин. Пут.
ХІв. 78. Многаявѣ яке сего блаженаго кнази и ейши
хотѣша искоусити, осиляюще словесы, нѣ не възмого-
гоша, и акъы о камъыкъ бо приразвѣшеса, Щскакахоу.
Нест. Жит. Θεοδ. 27. Емна же бо камыка нечювьствѣ-
нѣн п'чкъ (хівос.). Златостр. сл. 6. Неточышаго водоу
и-соуха камыка. Тріод. Цвет. ХІІ в. 56. Камъыкъ рож-
дацься. Сбор. Троиі. ХІІ в. Се полагаю в Сианѣ ка-
мъыкъ претъканью. Паис. сб. 56. Камъыкъ. Пал. XIV в.
39 и 190. Камыка омякчити. Жит. Алав. Мин. Чет.
февр. 73. Къ камъыкъ прислоншеса. Жит. Аван. апр. 11.
— драгоцѣнный камень: — Ст'аго Кішфаниші о вѣ ка-
мікoyo, пке бѣхауо на логии сватителевѣ насажданій.
Изб. 1073 г.

камъыкъ горап — зёюн, сѣра: — И щбрататса дъбри
его въ смолѣ, и земла его въ горащии камъыкъ (εἰς
δεῖον; въ ж'σπелъ) Пс. XXIV. 9 (Упъир.).

КАМЪЧЬНЬИ — прилаг. отъ сл. камъыкъ: — Камъыч-
ное дѣло (λωγουργικά, lapidaria). Исх. XXXI. 5 по сп.
XIV в. И не тѣко ображеніе о камыкѣ сърящете и, пн
тѣко камычнаго побіеніа. Пс. (Упъир. 94).

КАМАНИЦА: — Манастирі въ камнянѣ (εἰς τὸν λαθ-
ζομενον, in lithazomeno). Пат. Син. ХІ в. 86.

КАМАНОМЕТАНКІЕ — Гопенна ті каменометанія (по
др. сп. — каменометанія). Мин. 1096 г. (сент.) 76.

КАМАНЬИ — см. КАМЕНЬНЬИ.

КАНДАКЪ — см. КИНДАКЪ.

КАНДЕЛАВРА: — Канделабра (нов. пер.: посвѣщникъ).
Пар. 2. IV. 7 (Виб.) 1499 г.).

КАНДИЛА — лампада, ххνδνλαχ: — Въ кандылъ отан
вложивъ (ἐν τῇ καχυδηλαχ). Жит. Андр. Юр. XXXIV.
139. — См. КАНДИЛО.

КАНДИЛО = КАНЬДИЛО = ЕОНДИЛО = КАНДЪЛО —
ххνδνλαχ, lampas, лампада: — Кандино пльно (καχυδηλαχ).
Пат. Син. ХІ в. 257. Видѣхъ всю пещероу кандып
пл'ноу, ова же горяхоу (candelis, καχυδηλῶν). т. ж. Мое
кандило горить (candelα, καχυδηλαχ). т. ж. 131. И вки-
гаются кандипа надъ Гробомъ Господнимъ. Дак. пи.
(Нор. 138). И помываюе кандипа сущая надъ Гро-
бомъ Господнипъ, и нальваюе кандипа та масла
древянаго чиста безъ воды, одного, и вложить свѣ-
тина, и не вжигаюе свѣтеніе тѣхъ. т. ж. (Нор.
138). Да ягда. щпоюе и створать молитву и мас-
ломъ щ кандипа помажую руку. Як. Бор. Г'л. 132.
Бѣша же и цркви твораще праздникъ въ тѣ дѣн,
маслоу же не соющо дрѣваномоу въ кандипа на
вълияникъ въ тѣ дѣн. Нест. Жит. Θεοδ. 21. И у того
гроба ё кандипо палося съ масл'о і не разблося. Сказ.
Ант. Новъ. 2. Кондъ по всен цркви много. т. ж. 8.
Кандило разбити (καχυδηλαχ, lampadem). Θεοд. Студ.
Ост. 38. О кандыл'хъ. Аще кандыль масленыхъ
не строптъ добрѣ, измывая и приливая масла въ
мѣру, да поклониться 100 и сухо да ясть. т. ж. 201.

Възимаше щ кандипа масло. Жит. Ниф. XIII в. И
ту кандипо великое съ масломъ стекляно надеся отъ
высоты и не разбися, ни огнь не угасе. Стєф. Новъ.
52. А надъ гробомъ одннадцать кандыпъ горятъ.
Пик. Пут. 105. — Ср. КАДИЛО.

— кадило: — И шедше съ крѣтъ съ чт'ью и свѣщами
многими и с кандѣтъ. Як. Бор. Гл. 104. Сл. свѣщами
и кандылъ идахъ влекущі оужи великіими. т. ж. 146.
Кандылъ с благоуханнымъ темьяномъ. Лавр. л. 6739 г.
Проводи его архіепископъ Новогородскій... съ нгу-
мены и с поны, с кандылъ и съ свѣщами (по др. сп.
съ кандѣты). Новъ. І л. 6885 г. (по Ак. сп.). — См. КА-
ДИЛО.

— щ. мѣ въ кандыл'хъ (sex menses per balsama). Есо.
ІІ. 12 по сп. XIV в.

— Ср. Лат. candela, Грец. καχυδηλαχ.

КАНИНА: — Борпса же Вячеславича слава на судь
приведе, и на канину зелену паполому постла, за
облду Олгову, храбра и млада князя. Сл. пак. Игор.

КАНИСКЕ — ххνδισχιον: — Дѣлахъ же и канпски (ххνι-
σχισθ, canistrum). Пат. Син. ХІ в. 228.

КАНИТЕЛЬ (погда писется: канутель, конитель, коню-
тель): — На вороту 9 кляпышовъ сажены жемчугомъ
и канителю. Плат. Бор. Θεο. Год. 1589 г.

КАНИТЕЛЬНЬИИ — прил. отъ. сл. канитель: — На
про'рхахъ по пугов'кѣ по канштельнош. Плат. Бор.
Θεο. Год. 1589 г.

КАНОВИЧЬ — вм. хановічъ: — Костянтины... прииде
из орды Батыевы от кановічъ. Никон. л. 6752 г.

КАНОВЪ — вм. хановъ — прил. прит. отъ сл. канъ: —
Увѣдавъ смерть канову и бысть каномь. Ит. л. 6748 г.

КАНОВНИКЕ — каноникъ: — Дали есмо землю канов-
никомъ Виленскимъ. Жал. гр. Вит. Вил. кан. 1399 г.

КАНОНЪ — перковное правило: — Кромѣ канона (внѣ
правшъ). Жит. Мов. XII в. Канони персваженны.
Никон. Панд. сл. 15. Канона міл'тъ не поперѣте.
т. ж. са. 28. Лѣпо же есть и то приписати щ канонъ
святаго Василья. Вопр. Кир. Аже бы на заоутреню
въст'алъ, канонъ дѣла, не пѣвше не достоить слоу-
жити. Вопр. Сав. Како нѣкии отъ васъ, извѣтомъ
благочестіа, еже мнѣтія хранити божественнаа пи-
санія и священныхъ канонъ свѣт'есіе, отлучшася со-
борныя апостол'скія перкивъ. Посла. Инал. Пеков. 1382 г.

— перковная пѣень въ похвалу святого или праздника: —
Кано. Б. гл. 11. Мин. 1097 г. 123. Накъы: Г'й Б'ф мош,
на та оуповахъ, с'єп' ма; та по сем' канонъ. Як. Бор.
Га. 72. — Великіи канонъ — ρεύξς καχυνών, magnus
сапоп, канонъ воспѣваемый на 5-ї недѣл' вел. поста.

— канунъ, день въ отношеніи къ слѣдующему за нимъ
дню: — И въставши иде Въшегороду, и приде въ дѣнъ
суботкъи, и баше же канонъ Оусеннія стѣла Бц'а.
Як. Бор. Га. 132. Приде въ Новъгородъ миа сен'а
въ г'й дѣнъ на канонъ стѣо Въздвиженны. Новъ. І л.
6666 г. Оубнша Володим'ри кнза Андрея своп ми-
лост'ьности на канонъ ст'ою Петроу п' Павлоу, въ
ною. т. ж. 6682 г. А въ ё. день, въ недѣл'ю по рану,

75*

1190

1191

КАН — КАП

въ канопъ, Спасову дени прииде вся спла Русская.
Соф. бр. 6884 г. А сіи бои былъ мѣсяца августа въ
5 день, в канонъ (Спасова дни), на память святаго
мученика Евсегніа. Нові. І л. 6907 г. (по Ак. сп.).
Поиде (Едигѣи) прочь канонъ Петровъ памяти ми-
трополичѣ. Сызд. л. (по Ак. сп.) 6917 г. Генвара въ
5 день... канонъ Крещенія Господня. Псков. І л. 6961 г.

— особая поминальная свѣча, канунъ (?): — И купаху туто канонъ и свѣща, и молбу твораху о умершихъ. Соф. бр. 6982 г. (II. 141).

КАНОНЬЕГИ — прилаг. отъ сл. канонъ: — Каноньныхъ повѣніи въ ображеніи. Ефр. Крм. 2. Ник. 1.

КАНПИЛИИ — ххъвъхълиос: — Ношаше канпилии (ххъвъхълиос, canthelium; onus asini; можетъ быть кантилии — щф-фмъ-фъ-фъ). Пат. Син. ХІ в. 134.

КАНТЛИИ — см. КАНПИЛИИ.

КАНЪНЪ — перковое правило: — И сочтвающимся на бракъ обещанія, прочлтохъ ямоу Тимофеевъ канонъ, аже велить блюсти недѣлю и соуботою. Вопр. Кир. Не токмо же, но и святому сбору приложился и съ тѣми духовно бесѣдовавъ о божественѣмъ писаній, знаемъ собѣ показа явѣ, и святыхъ божественныхъ канунъ разумъ и знатью, юже ревность имать въ радости п въ вѣрѣ. Грам. п. Ніда. 1582 г. Посла наше сміреніе и веліклы съборъ боголюбиваго архиепископа Суждальскаго Дпонисіа къ вамъ съ грамотами, мужа честна, и благочестива, и добродѣтелна, п священныхъ канунъ извѣстна хранителя. Грам. патр. Ант. 1394 г.

— церковная пѣснь въ похвалу святого или поздника: — Григорий творецъ кануномъ. Пат. Печ. Володимеръ пристави попы своя, ёдучи передъ полкомъ, пѣти тропари и коньдакы... и канунъ святои Богородицы. Ип. л. 6619 г.

— канунъ, день в отношении къ слѣдующему дню: — Испѣкоша та на канунѣ сѣйлѣа Варвары. Нові. І л. 6701 г. И шедше биша Литву на лѣсъ в канунѣ Спасову дни. Лавр. л. 6793 г. И канунъ Спасова дени приѣхалъ Хозяючи Махметъ Хоросанець. Аван. Никит. (Соф. бр. II. 149).

— особая поминальная свѣча: — А и въ съ олтарѣ, идеже просуръмисанье есть, никакого каноуна вносятъ. Ил. Нові. поуч.

— кушанье, приготовляемое для поминовенія умершихъ: — А которымъ людемъ лучится къ празднику канунъ сварити, или родители помянути..., и тѣ люди докладываютъ о томъ излюбленныхъ головъ. Уст. Важн. гр. 1552 г.

КАНЪЕГИ — КАНЪ (ВМ. КАПНЯГИ) — stillare, guttare: — Дождь не кану на землю (οὐχ ἐσταξεν, non stillavit). Исп. ΙΧ. 33 по сп. XIV в. Земла отраседа, ибо нѣба каноуша. Псилт. толк. XII в. пс. СХІ. 12 (Лавр. Оп. 31). Не каноуша горы сластыми (οὐχ ἐστάλαξε τὰ ὄρη γλυχασρὸν). Гр. Наз. ΧІ в. 320.

КАНЪ — ВМ. ХАНЪ: — Бысты каномь. Ип. л. 6748 г. Посла к кановп. Никон. л. 6751 г.

КАНЬЧИВАТИ, КАНЬЧИВАЮ — кончать; заключать договоръ: — А тобѣ, брате, не канчивати ни съ кимь безъ нашего вѣданья. Дог. ир. Вас. Дм. 1389 г. А тобѣ, брату моему молодшему и моему сыну, безъ мене и безъ моихъ дѣтии не канчивати ни съ кѣмъ же, а мнѣ безъ тобе. Дог. ир. Дм. Ив. 1389 г. А не канчивати ти, господине князь велики, безъ мене ни съ кѣмъ; ни мнѣ, господине, не канчивати безъ тебя ни съ кимъ. Дог. ир. в. к. Вас. Дм. ок. 1390 г. А намъ, господине, безъ тобе не канчивати ни съ кѣмъ, ни съсылатися. Дог. ир. в. к. Вас. Дм. съ Андр. Дм. 1405 г.

КАПА: — Злата вышло чистого д капы. Сказ. св. Соф. (Копен. Сб.). — См. КАПЬ.

КАПАНИЕ — истеканіе: — Капанид мѣсккх кръвии. Мин. 1096 г. (окт.) 49.

КАПАТИ, КАПЛЮ — stillare, guttare, падать по каплямъ: — Бысть же потъ яго, тѣко капля кръве каплящца на землю (ххтаβχіνοντες). Лук. XXII. 44. Остр. ев. (л. 292). Шла кровь изъ праваго ока, и на мѣсто капала, гдѣ стояла. Псков. І л. 6934 г. — Ср.: Медъ капыжшти азъикъ дѣтии. Супр. р. 240.

— течь: — В землю каплющю млекомъ и медомъ (ρεύσχν, fluentem). Исп. ХХХІІІ. 3 по сп. XIV в.

— лить, проливать: — Облапіі да каплють правьдоу дѣй. Мин. 1097 г. 122.

— ветшать (Амф.): — Въ празнехъ рхкою капѣть храмъ (στάζει). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.).

— Ср.: крапати, краплю.

КАПЕЛИКЕ — сарыпъа: — Вѣвлекоша и въ капелна (ἐν τῷ φουσκαρίῳ, in cauponam). Жит. Андр. Юр. II. 16. Слѣчнѣся ему внити в' капеліе, гдѣ же продацѣх вино ветхое (καλαθροποτίων). т. ж. IV. 23. — См. КАПИЛИКЕ.

КАПЕЛЬНИКЕ — КАПИЛЬНИКЕ — φουσκάριος: — Капелникъ рече (ό φουσκάριος, саиро). Жит. Андр. Юр. IV. 23. Се же капельникъ рекшю (φουσκαρίου). т. ж.

КАПИЛИКЕ — саропа: — Поимше его, въ каплике вънندоша (ἐν φουσκαρίῳ, in cauponam). Жит. Андр. Юр. II. 16. Вхожаше въ капилле (ἐν καλαθροποτίῳ). т. ж. ХІІІ. 67. — См. КАПЕЛИКЕ.

КАПИЛЬНИКЕ — см. КАПЕЛЬНИКЕ.

КАПИТИ, КАПЛЮ — лить по каплямъ: — Цръ повелѣ... смолѣ... капити на ня. Муч. Акинд. 6.

КАПИЩЕ — βωμός, ага: — Капища идольская искорененіи и извержени быша (алтарь, οἱ βωμοὶ τῶν εἰδωλῶν). Ισορ. Ам. 54. Пришедъ раскопа нечистыхъ капища Елиньскихъ (βωμούς). т. ж. 133. Капища идольская раскопати (τοῦς ναοῦς). т. ж. 212. Идѣже бѣша Елиньцкая капища, тамо ныне божественная церкви. Никон. л. (VII т. 333). Царь жъ и великий князь Θεодоръ Ивановичъ всеа Русії вскоре посылаетъ в Корелу... нѣкихъ отъ бояръ и повелѣваетъ тамо капища Елиньская разорити и идолы сокрушити. т. ж. (VII т. 335). — Ср.: Окръстъ же скврѣннѣшаго инō храма, множѣство капищъ бѣше... Венедиктъ... кѣмиръ Аполоновъ съкрѣши, капища разори (subvertit арам)... и идеже капище (ага) Аполоново

1192

1193

КАП — КАП

въдржзено бъ... црков ст'го Іванна ст'стави. Гр.
Пан.

— изображеніе, статуя: — Да не поставиши капища (ст'гл'нъ, statuam). Въз. XVI. 22 по сп. XIV в. Да не поставите себѣ капицъ (ст'гл'нъ, titulum). Лев. XXVI. 1 по сп. XIV в. Іскажію капища ваша (ст'гл'хъ, titulos). т. ж. 30. Въ капищихъ (въ зохвост, in simulacris). Ефър. Крм. Крв. 84. Капище безгласно Аполлоніе (άνδριάς). Гр. Наз. ХІ в. 284. Въл же пда мѣдѣнѣ двѣ капищи, и д' иконѣ мѣданы, иже и нынѣ стоіть за ст'юю Бѣю. Пов. бр. л. 6496 г. Воцнана капища (άνδριάντες, статун). Меъ. Пат. Жри капищцю црѣ Декіа..., симъ образище капище п хытрост'ю истоукавыше, коумира поставиша каменьмь. Жит. Триф. 2. Мин. Чет. февр. 20. Капище мѣдное, аще обетіашетъ, по-съїжде обновітесь (άνδριάς χαλκούς, statua aerea). Муі. Вит. 3. Сътвориша * капище среденое (άνδριάς). Жит. Ю. Злат. Капище Атаніно (ζγάλραχ, statua). Ю. Мал. Хрон. XVIII. Чѣсть сътвори свма капи-щема (άνγλαρατχ). т. ж. Сътвори капище мѣдно страшно (άνδριάντα). т. ж. И сътворивши Пфенгеніа капище мѣдено дѣвпиц. т. ж. (Капан'd. 187). Капи-ще коумирово (ст'гл'нъ ειδώλου). Силья. и Анн. вопр. (Оп. II. 2. 149). — Ср.: Бѣахх же капиша та по-злаштена п оукрашена красою многоцѣнной. Супр. р. 55.

— ειδωλον, ζωδιον, подъ: — На Бъ оупьванша не имоють, нь на капиша црѣска (εἰς ζωδια). Панд. Ант. ХІ в. л. 23. Да дръжаться по капища (ειδώλων). Гр. Наз. ΧІ в. (В.). Покланяющімъса капищемъ. Ю. екз. Бол. 303. Капищемъ сложитель (по др. сп. идолослужитель). т. ж. 336. Они капищемъ са покланаютъ (ειδωλα). Златостр. са. 8. Овогда Б'γу послѣжающе, дръ-гоци капищемъ (ειδωλα). т. ж. Мъртви бо сої доу-пюе и тѣлъмь, иже каменню п капищемъ поклони-шася. Жит. Нифонт. XIII в. 145. Врачеве бо ся на-ричють капища Клиньскага. т. ж. Кленатися капи-щамъ тъщамъ. Жит. Триф. Мин. Чет. февр. 5. Праздъноюще капищемъ сопливъ (festivas idolorum perage-bant). Жит. Аксндр. 7. Мин. Чет. февр. 227. Вся па-доша капища въ цркви. Сл. Георг. Мин. Чет. апр. 608. Ови отъ нихъ жр капищемъ, а дръзіи дѣбю. Жит. Ю. Злат. Яко имать симъ оборитися капище (idolum). Прохор. Жит. Ю. Богоса. VII. — Ср.: Мрътвомъ же капиштемъ не кланѣвъса. Супр. р. 87. Троусоу бывшъ и цркви пӑшпе и еже в нки капищемъ. Отеч. л. 3.

— вмѣстилище: — Тѣло дшѣе прѣжде бѣ, възьмішіо твор-цю пръсть ђ землѣ и сътворившіо к и съсоудившіо бренно и все чювъства капище, по том'же бѣ дѣша. Ю. екз. Шест. 216 об.

— Ср. Нъм. Hof (Grff. IV. 828). Ит. capella.

### КАПИЦЕСЛ'БЖЕНИЕ
— ειδωλοατρεία: — Капицеслоу-жения. Гр. Наз. ΧΙ в. 17; Ю. Льств. XVI в. (Оп. II. 2. 114).

### КАПИЦЕСЛ'БЖЕНИЕ
— ειδωλοάτρης. Ю. Льств. XIV в. (Оп. II. 2. 200).

### КАПИЦЬНИЦА
— altare: — Кде капишт'ница и не-чьств'ын'ог'ъ. Супр. р. 320.

### КАПИЦЬНЬИ
— прилаг. отъ сл. капище: — Инъ образъ мурѣскъи, ини капицън'и (άλλη μορφ' αἰδώπων, καὶ ἑτερα ἀνδριάντων). Ю. Льств. XII в. (В.) Мѣдъ капищнаа. Ю. Злат. Ант. XVI в. (Оп. II. 2. 114). — Ср.: Цръкъвище капишт'ок разорисед. Супр. р. 135. Капицкіе сложы й пил'нена бѣаше землѣ (εἰδώλαλατρείας). Ю. екз. Шест. 1263 г. л. 162 об. Небовъ и роука сама w себѣ, п шко 什么' бъ, кокж'о ђ тѣлесе капицън'ыхъ оудовъ (ἐλαστον τῶν τοῦ ἀνδριάντος μελῶν). т. ж. 70 об.

### КАПЛАНЪ
— католическій священникъ, капел'ланъ: — Новел' в Лядскыхъ божищахъ Рускымъ попомъ свою службу служити, а в Рускыхъ церквахъ капла-номъ. Новл. Г л. 6949 г. (по Ак. сп.).

### КАПЛЯ
— θρόφβος, σταγών, gutta, stilla: — И бысть потъ отъ яго, яко каплѣ кръви, капліжыцѣ на землю (σῶει θρόφβοι). Лук. XXII. 44. Остр. св. (л. 160). Браздъи, напалемъынъ отъ одѣжденны синаго..., его же каплами веселиться чіяца дшѣа (ταῖς σταγώσιν). Панд. Ант. ХІ в. 220. Онъ же агнѣць, и бисъръ, и капла (σταγών). Гр. Наз. ХІ в. 15. Малоубещьююно каплю въложи, расти повелѣвъ. Ю. екз. Бол. 358. Каплями дождевными, яко стрѣлами, сердце прони-зающе. Сл. Дан. Зат. Оуне ми пмѣти каплю вазни, нежели бътарь оума. Пчела XV в. — Ср. Источнѣ-шю кръвъ и водъ двою капью. Супр. р. 384.

### КАПОВЪИ
— прил. отъ сл. капъ: — Посохъ кановои. Вых. Них. Вед. 62.

### КАПТАНЪ = КАПТАНА
— эптия повозка (Ак.): — А великого князя повезоша въ каптанѣ, а у великого князя сидѣли въ каптанѣ князь Дмитреи Шкуря-тевъ да Дмитреи Палецкои. Соф. бр. 1554 г. (II. 322). У каптана въ оглоблѣхъ впрягены два санника, и какъ санники восхождаху на мостъ, и тогда мостъ обломпся, каптану же великого князя дѣти бояр-скые удръжаху, а у санниковъ гужи обрѣзаху. т. ж. 1554 г. (II. 323). Подъ царицы 6 каптанъ, а въ нихъ 12 подводъ. Росп. какъ бѣлхать въ Москв. цар. Сибир. (Кар. И. 1'. Р. т. ХІ. пр. 34). Царицамъ и паревнамъ стоять въ каптанахъ у полаты. т. ж. — Ср. Польск. tapezan.

### КАПТОРГА
— металлическое украшеніе пояса (Савв. 190): — А изъ золота далъ сэмь сыну своему Ивану д'ěцепи золоты, поясъ болши съ женчугомъ, съ ка-меньемъ, поясъ золотъ съ капторгами... Дух. Ив. Кал. 1327—1328 г.; Дух. Ив. Дан. 1331 г.—Калмыцк. хапторга — металлическій футлярчикъ у пояса, упо-требляющійся какъ украшеніе (Савв. 190).

### КАПТБРА = КАПТБРЪ = КАПТБРЪ
— телая шапка въ родѣ камилавки (Савв. 191): — И бѣ бо въ неи свои владыка съ нею... имѣя на собѣ куколь черв-ленъ же, на главѣ обвитъ глухо, яко же каптуръ Литовскои, толко лице его знати. Псков. Г л. 6981 г. Капътуръ святительскои соболеи подъ сукномъ. Пере-

1194

1195

КАП — КАР

пик. кн. домов. кн. п. Никон. Каптуръ соболен съ
нухомъ, покрытъ митказьми Арабскимъ. Паат. цар.
Евд. Лук. 122.

**КАПВСТА** — brassica: — Декабра. Йа. капоусты не
"ждь. Изб. 1073 г. 251. Капуста солона безъ масла
(великопостное кушанье). Уст. п. 1193 г. 207. Ямъы
капоустоу. Никон. Панд. сл. 57. На шовѣдѣ изети
хъяъсъ с капустою. Панд. Ант. XIV в. (Оп. II. 2.
282). Зельы ксть чемеръ і бѣзлѣтъ, капуста, а мясо
въшепанчыкъ, воршныкъ. Мир. Прав. 67, 70. Повезе
Нековтилъ съ огорода капусту. Псков. II л. 6985 г.
Во всем Феюровс'йло... гасті миранъ хъяъсъ с ка-
пъстою, рет'ка, горшъ праженый. Дуб. сб. XVI в. 114.
Уст. в. пост. Во Псковъ и по волостемъ и по огоро-
домъ черви капусту почдова. Кар. И. Г. Р. т. IX.
пр. 268.

— Обще-Слав. ср. Лат. gabusia; Фр. cabus, Англ. cabbage, Итал. caprizzo.

**КАПВСТЬНИКЪ:** — II се даю на посвѣтъ Свят'и Богородици, изъ двора своего, осмъ капін воску пі на горѣ огородъ, съ капустникомъ, и съ женою, и съ дѣтми. Уст. ир. Смол. 1150 г.

**КАПЬ** — см. КАПОВЫЙ.

**КАПЬ** — то же, что капанце — образъ, изображеніе,
імаго: — Что ойбо не въсплачется, пріємлющіхъ по-
кляніятеся златъ" и сребръ" стадъланыимъ капьы и
не шобрѣдятся, яко спаіца ойбѣкаюшае я, къмпра бѣ
гілен пі всего початіа пѣсти. Аввак. (Упир. 50).
Лѣпо ти ё црѣпі бытіи, да ти капь такѣ же поставлю...
и сътворю, да ся еп кланяють. Муі. Екат. 14. Капь
или образъ, нѣкъы златъ (хъγχλμα). Мео. Пат. —
Ср.: Сътворивъ бо съ чювѣка по капі нашен пі по
образу, пакъ хотѣ разбоивника въвести въ породж.
Супр. р. 226. (Образъы творе пі капі. Ю. екз. Шест.
1263 г. л. 224 об.

**КАПЬ** — вмѣстілнше: — Свѣтоу капъ (фотѣс. дохелов, lucis susceptaculum). Ю. екз. (В.). — Ср.: Въ капі зрѣна вложи (ειν θεχη). Ю. екз. Шест. 1263 г. л. 101. Слѣнчнох тѣло, капь кржовнага и прьво створен'ю свѣтъ въ нь вложенъ. т. ж. л. 145. Беспыльны ойбо свѣтъ сп.пръва бѣ, таче поспѣждѣ въ капі тѣлеснѣ вложенъ бѣ. т. ж. (Калайд. 156).

— холеδы, взагалище, ножны: — Се азь измѣких саблю
свою не капі ед (Острже. б.: мечъ изъ ножнигъ).  
Ісъ. ХХІ. 3 (Упир.). И пзидѣт сабля моя  "  капі  
своєя (ειχ τοῦ κολεοῦ). т. ж. 4. Възвратися въ капі  
своя, не стани въ мѣстѣ семь (въ нов. ножны). т. ж.  
29 (Упир.). Въ капыхъ (ειν κολεφ, въ ножнахъ). Цар. 2.  
ХІХ. 8 (В.).

— покровъ крыльевъ у жуковъ — culeus, холеδы: —
Канпокрилъы, яко се жюжельці, пже имѣтъ, въ капехъ
и въ крѣвѣ крила. Ю. екз. Шест. 1263 г. 186.

**КАПЬ** — единица вѣса: — Е канпи сребра навѣшю къ
строю дѣля того (decem millia talentorum, τάλαντα μύ-
ρια). Есо. III. 9. по сп. XIV в. И се даю на посвѣтъ
Свят'и Богородици, изъ двора своего, осмъ капін воску

и на горѣ огородъ. Гъст. пр. Смол. 1150 г. Г. канпи
злата (2-й пер.: дес'й кендинаріп). Никон. Панд. сл. 35.
Тмю прилет капни злата (φορία λάβει τάλαντα). Зла-
тостъстр. 61. Латинскому дати  "  двою каппю въс'у
вѣсцю коуна Смольнескага. Смол. ир. 1229 г. А Нѣм-
цымъ и Гтъмъ, и всемою Латиньскомо узьпюу пла-
тити по двѣ коучѣ штъ канп и штъ вскаго вѣснаго
товара, что кладоуть на скалви, и продавше и коу-
пивше. Дол. ир. 1262—1263 г. Дасть ейпоу Г' канп
злата (въ печ.: три кентинара). Прол. XV в. (В.). А
у купчинъ Новгородскихъ Нѣмцомъ воску не колу-
пати, а воциной вѣсъ канп спустити съ Новгород-
скими канми. Лиси. перемир. 1493 г.

— гиля вѣсомъ, въ канп: — Аже капь, чимъ то ве-
сатѣ, излѣмльна боудѣте, а любо лѣгче боудѣть,
тотъ споускати шовѣ въ-дино мьсто, что лѣжить оу
Стое Бпѣ на горе, а дроугат оу Латинескон цркви,
шовѣ ровнати. Смол. ир. 1229 г.

— Stater lode, qui dicitur cap, debet in gravitate continere VIII liuonica talenta. Проски. доц. XVII в. Dhat cap sal behalden an dhere wichte VIII punt liv. Люб. тракт. 1270 г. — Furati sunt Henrico de Bremis octo cappales panni et Gerhardo de Yborch undecim cappales panni. Cod. dipl. Lubec. II. 567. — См. КАПА.

**КАПЬ:** — Стъвѣкспистеся каньми яко же безътелес-
пімъ, сходомъ. Жит. Акак. Мин. Чет. апр. 273.

**КАПЬНИЦА:** — Допущаемъ текстъ въ томъ мѣстѣ на-
шомъ мѣти важницу и тежъ капнцу, п весь воскъ
там жо стопленыи печатію пхъ мають знаменовати,
и съ того узлікти ку посполитому доброму мають хо-
ватъ. Привил. Менск. 1499 г.

**КАРАВЛЬ** — см. КОРАВЬЛЬ.

**КАРАВЬЦИА** — вм. корабьціда (?): — Мти Моисѣева..., вземші младенецъ, вложи пъ въ карабьцю и несъші, поставі въ лузѣ (въ Ип. сп. крабьцю, въ Радз. сп. крабьцю; Ζήν, ковчежецъ сивоты). Сл. Фил. 986 г. (Нес. II. 3).

**КАРАСЬ:** — Блюдо карасовъ съ мясомъ. Двла Цес. № 6. л. 569 (Гар. Н. Г. Р. т. Х. пр. 462). — См. КОРАСЬ.

**КАРАТИ, КАРАЮ** — наказывать: — Тежъ, естя бы
хрестьянинъ Жида эйбіль, маєть быти каранъ, яко
винкинъ. Жал. ир. 1388 г. — Ср.: ІІ бычемъ имы же
каране подграмника. Отеч. л. 121. — Ср. кара; ср.
Лит. kora; koroju, korati. — См. КОРИТИ.

**КАРАВЛЬ:** — Благословеніе Алексія митрополита Вѣса
Русп, ко всѣмъ крестіаномъ, обрѣтающімся въ пере-
дѣлѣ Черленого Яру и по карауломъ воззѣ Хопоръ
по Дону. Грам. Алекс. мир. 1356 г. О томъ же пере-
дѣлѣ, по Великую Ворону, воззѣ Хопоръ, по Дону по
карауломъ, церкви, что тотъ передѣлъ, какъ пшутъ
грамоты брата моего Максима, митрополита и Петра
и Θеогноста..., не Саранскій. т. ж.

**КАРАДЛЬНЬИ** — прил. отъ сл. каравлъ: каравль-
нок: — Не надобе мытъ, ни костки..., ни ваганное,

1196

1197

КАР — КАТ

ни на Сурѣ караулное, ни дѣтиное. Жал. гр. Ниж. Бл. м. 1473—1489 г.

**КАРАЧЬ:** — Князь великий Васпелеї Івановичъ веса Русії послалъ в Казань посла..., а приказалъ септу в головахъ и уланомъ, и княземъ, и карачемъ, и мурзамъ, и молнамъ, и щихъзодамъ, їсьмъ людямъ Казанские земли свое жалование, что... жаловати и беречи хощетъ, а даетъ имъ на Казань царя Шигалѣя. Никон. л. 1519г. Прислалъ по Казани царь Шигалѣй... что отмщаетъ пословъ своихъ большихъ, большого карача казанского Ширина Муралѣя. т. ж. 1552 г.

**КАРАШЕВАТИСІЯ** — здороваться (Ак.): — Князь великій велѣлъ царю встати и звалъ къ себѣ карашеватынъ и сѣсти съ правые руки на другой лавкѣ. Кар. И. Г. Р. т. VIII пр. 41. Князь великий молвилъ царинцѣ: Табугъ Саламъ, п съ ню карашевался. т. ж. пр. 44. Борись Федоровичъ всталъ и звалъ посланника карашеватца; а послѣ того звали посланника карашеватца бояринъ князь Федоръ Мих. и дьяки Щелкаловы. Разрядн. кн. (Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 111).

**КАРВАНА** — кор-van-āz, сокровищница храмовая: — Архиреп же, принимѣше сребро, рекоша: не достоинъ кость яго въложити въ карванъ, понеже цѣна кръве ксть (εἰς τὸν κορφυγνάν; см. кор-ъванж). Мъ. XXVII. б. Остр. ев. — См. КОРВАНА, КОРВАНЪ, КОРМАНЪ.

**КАРИТИ**, **КАРЮ** — оплакивать: — Въ то же веремя умре, княгини Миндовговая, и поча карити по ней..., и посла Миндовгъ до Нальцанъ по свою свѣсть, тако река: се сестра твоя мертва, а поѣди карить по своей сестрѣ. Ип. л. 6770 г. — Ср. Серб. раскараритисе — озаботиться, захлопотаться (Лавр. Сл. Серб.).

**КАРИГ** = **КАРЫГ** — ρωμολόχος, шутъ, скоморохъ: — Гласы народьніими и карыми, о нихъ же еще нынѣ поминають (βωμολόχοις). Гр. Наз. ХІ в. 267.

**КАРЕИНОСЬ** — χρχρίνος, ракъ: — Прекъ лажа каркиносъ шво на предъ ходить, швогда же назадъ тенщи покушаться. Сказ. прим. о зм.

**КАРЕИНЪ** = **КАРЕГЫНЪ** = **КАРЬКИНЪ** = **КАРЕКИНЬ** — χρχρίνος, ракъ: — Яко же гѣлемъ каркъины. Ю. Льств. XIV в. (Оп. II. 2. 202).

— cancer, ракъ (болѣзнь): — Нда всѣмъ тѣмъ, кдинъ звѣздьдыи съборъ, ложесна рождениж раздрѣши или всѣмъ каръкинъ, часьнымъ съмотрымъ часть на ложи. Изб. 1073 г. 116. Жена имоущи на сьсьи каркинъ (χχρχίνον, cancrum). Пат. Син. ХІ в. 7.2. Имоущи недоугъ, каркинъ наричаемъ (χχρχίνον, cancrum). Жит. Паров. Мин. Чет. февр. 84.

— ракъ — знакъ зодіака: — А вѣ-те зодии имена суть сн: овънъ... каркинъ. Ю. екз. Бол. 140.

**КАРМАЗИНЪ** (отъ Араб. кырмизи) — ткань темнокрасного цвѣта (Савв. 191): — Ферези камка червчата кармазинъ. Пат. Бор. Фед. Год. 1589 г. 13. Имена камкамъ:... Кармазинъ мѣлкон не лѣнлетъ, узоръ по краскѣ и по толщинѣ знати; добрая аршинъ купать по — и по — а, а мирота у всѣхъ ров-

на: аршинъ без четверти или безъ двою верниковъ. Торл. кн.

**КАРТВЛИНЪ** — толстая и плотная бумага, политура, употребляемая при выпиваньи золотомъ, серебромъ и шелками (Савв. 191): — Круживо низано жемчугомъ съ канить-лью п съ картулиномъ по червчетому отласу. Вых. Мих. Фед. 1633 г.

**КАРЬІІ** — карий: — А двое коней смы велѣ' брӑ своему Костену продă, да доль: заплатити, жеребчк воронъ да кобы' карую. Дух. Панр. 1391—1428 г.

**КАРЬНИКЪ** — ύβριστάς: — Виньны твораше мжчаяцца, тако карынкы (ύβριστάς). Гр. Наз. ХІ в. (В.).

**КАРАНЪ** — ? — Лѣтникъ отласъ червьчетъ безъ вошы да лѣтникъ карянъ безъ вошы. Дух. княг. Юл. Волоцк. 1503 г.

**КАСАТИСІЯ** — tangere, касаться, относиться: — Касааса пеклѣ. I. Сир. XIII. 1. (Оп. I. 83). Касался (ázπτόμενος). Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Иже касается имѣнію (что касается имѣнія). Никиф. м. Посл. Влад. Мон. 69.

вти касатися — отравляться въ путь: — Пути касатися. Царствен. кн. 234, 236 (В.). Требуетъ отъ него благословения, еже пути касатца х Казани. Никон. л. 1552 г.

**КАСИТЕРЪ** — χλσσίτερος, олово: — Каситеръ. Ю. Льств. XIV в. (Оп. II. 2. 201).

**КАСИГА:** — Ова вливаше масло, ова нардо, ова касію, ова амомонъ. Муч. Оск.

**КАСТАРЪ** — χλστόριν: — Мскоусъ в кастаръ. Козм. Инд. (В. І. 444).

**КАСТРЪ** — castrum: — Кастра крѣпки зѣло. Мак. 1. III. 27 (Биб. 1499 г.).

**КАТА** — χχτά: — За убіеніе людени... повелѣша... събори показатися 5. лѣтъ: Г' лѣта да не причастиися, и Г' лѣта да ката лѣто причащается, ката лѣто на насху великую. Сбори. XV в.

**КАТАВИШЕ:** — — Да зъ дороги на лево по гранемъ и по ямамъ хъ катавищу къ рекѣ къ Москвѣ. Меж. гр. в. к. Ив. Вас. 1504 г.

**КАТАДЬНЕВЬНЬИ** — χχθημερινός: — Въ слѣженіе катаднєвное (τῇ χθημερινῇ). Апост. толк. XV в. (Оп. II. 1. 160). Катадневнію шшія (χχθημερινήν). Сбори. XV в. (Оп. II. 2. 640).

**КАТАНОТИЕ:** — Вдахъ вретище и мѣхъ (да шблечется) и кдинъ катаноти. Никон. Панд. сл. 45.

**КАТАПЕТАЗМА** = **КАТОПЕТАЗМА** = **КАТАПЕТАЗМА** — χχταπέταμα, завѣса: — И се катапетазмата цркѣвнага раздѣраса. Мъ. XXVII. 51. Остр. ев. И тогда раздрася церковна катапетазма. Дак. иг. (Нор. 27). — Ср.: И гробы отврѣзьша, и катапеозазм цркѣвнаго раздѣравша. Супр. р. 342.

— сѣнь (?): — Катопетазма, лежаще на стѣмъ олтарп (τὸ χατταπέταμα κείμενον ἐπάνω τοῦ ἀγίου ὀσιατηρίου, velum quod superimpositum erat). Пат. Син. ХІ в. 203. Нӑ стою трапезою великою, на средѣ ёа, пӑ катапе-

1198

1199

ЕАТ — КАЧ

(та)змою повѣшь: Коньстантинов вѣнѣ, и у него же повѣшь крѣтъ, по крѣтѣ голѣ злѣ; и ины царей вѣчны вспѣй катапетазмы; та" катапе(та)зма вся сотворена в злага ъ срѣбра...; прежние же стѣли служаху (за) завѣсью поволочитою повѣсивше катапе(та)зму. Сказ. Амн. Нов. 3. Привязавше завѣсы ты ко стопѣ катапе(та)змы. т. ж.

**КАТАРГА:** — Бояре вземъ царицю, и благородныхъ дѣвицъ и младыхъ женъ, многихъ отпустила в Зу-стунейевыхъ кораблехъ и катаргахъ во островы. Пи-кон. л. 6961 г. (т. V. 258). Царь Турьекон Салтантъ. Мааметъ Кафу взялъ, приходилъ въ кораблехъ и въ катаргахъ. Нов. IV л. 6983 г.

**КАТАРТЬ:** — хатхртюнъ, парусъ: — Корабляны катарть, без него же безѣдно невозможно плавати, по чину креста образно стоить, рогама, яко же нѣкоторыма крылома горѣ, надъ волнами держа корабль. Гри. Цамб. 112. — Ср.: Корабніи гвоздіе петрѣгоша, катарть прѣломиса, вѣтрила на земла поврѣжена была (ex navi clavis perditis arbor abscissa est, vela in undis proiecta). Гри. пап. 100.

**КАТАРХА:** — И коли бываетъ рвение морю, и ту дер-житъ карабли катархи до трехъ сотъ, имѣютъ же катархи веселъ 200 и ины 300 веселъ. Стеб. Нов. 53.

**КАТИХВМЕНИЯ:** — На прѣкви горѣ въ катихоуменіяхъ. Жит. Феод. Сик. Мин. Чет. апр. 521.

**КАТИХВМЕНЬ:** — хатхтеременосъ: — Катихоуменъ. Кирил. Іерус. Ол. ХІІ в. (Оп. II. 2. 58). Възгради црковь достопною... мчкою Георгію, имоуща о десною стго мчнка Платона, свыше же въ катихоуменахъ стго Феодора, о лѣвою же стго мчка Антіоха, свыше же того въ катихоуменахъ стго мчкою Сергіа и Вакха. Жит. Феод. Сик. 53. Мин. Чет. апр. 420.

**КАТИХВМИСАТИ** = **КАТИХЖМИСАТИ**, **КАТИХВМИ-САЮ** — хатхтеінъ: — Катиххмисавше кго (хатхтеіх- таттєє діїїї). Пат. Син. ХІ в. 182.

**КАТОКЪ:** — Боряхуся противъ ихъ... крѣпко и на приступѣхъ изъ пушекъ и изъ пищалеи, и катки бол-шими, и слоны съ города побиша многое множество людей. Соф. вр. 1518 г. (II. 305).

**КАТОЛИЧСКЭЙИ** — прил. отъ с. католикъ — хадол-ховъ: — Католичскаго бо прѣкъ нѣсть наречена именьмь чѣнѣмь, нъ вси въ имя Гаъ нашего Ісъ Хаъ крстилии именоукмъса (йа хадолихъ ёххлхіозіа). Панд. Амн. ХІІ—ХІІІ в. 102.

**КАТОПЕТАЗМА** — см. **КАТАПЕТАЗМА**.

**КАТОПЕТАЗМОТИТА:** — А в Хиландарь монастырь послѣтъ. Государь также многую милостыню да катапетазмотиту, на неї образы Господа нашего... и чедне сотворена шитиемъ златымъ и сребромъ и многими шелки, также утварию жемчюгомъ и камени-емъ драгимъ, яхонты и лалы обнизаны. Никон. л. 1557 г.

**КАТБНА** — жена (?): — Да и тѣмъ бы еси, государь князь велики, пожаловалъ насъ: Магметъ-Амина царя

къ намъ въ Казапь не посыпалъ; зане же отъ него было велико, насилье и безчестье катунамъ нашимъ. Соф. вр. 1496 г. (II. 253). Скоро взлезопа во градъ, бывающе по улицамъ Татаръ и катунъ. т. ж. 1553 г. (II. 418). — Монг. chatun — жена.

**КАТВНЪ:** — воинскій станъ: — До срѣду катоуна (ёво-μέρους τῆς παρερβολῆς, до среды полка). Цар. 4. VII. 8. по сп. XV в. (В.). Ре" старецъ къ родителема тѣй: идѣта в катоунъ свои. Жит. Св. XVI в. (В.).

**КАТЪ** — παρερβολή: — Изъгънана бысть вънъ ис- катоу на седьмъ дѣніи (ξεω τῆς παρερβολῆς, изъ стана). Изб. 1073 г. 190. — См. **КАТВНЬ**.

**КАТЫРЬ:** — А лошаден добрыхъ, катырен и ишечковъ много. Пут. Кат. 1567 г. (Кар. И. Г. Р. т. IX. пр. 648).

**КАТЫРЬСЕКЭЙ:** — Кто играетъ картами, и шахматы, и прочими катырскими играми. Зерцало (Уч. Зап. IV. 201).

**КАВЗАСИОСЪ** — названіе крюкового знака: — Кауза-сий. Стихир. XVII в. (Рум. 654).

**КАФОЛИКАНИ** — см. **КАФОЛИКАНИ**.

**КАФТАНЪ** = **КАВТАНЪ** = **КОВТАНЪ** (Тур. کَفَانِ = кафтанъ) — верхняя одежда, простирающаяся почти до пять, съ длинными рукавами, съ пуговицами и петлицами для застежки на переди (Савв. 192); во-обще верхняя одежда: — А князи и бояря тогда въздѣвають на собя порткы, да сорочицу, да кавтанъ. Аван. Никит. На султанѣ ковтанѣ, весь саженъ яхон-ты. т. ж. Кафтанъ сдѣлати изъ платна, камка Бур-ская, на бѣли шолкъ червчатъ лазоревъ зеленъ съ золотомъ, травки листецо, земля клѣтчата. Оп. им. Иб. Вас. 1582—1583 г. 9. На государѣ было платье: зинпунъ съ обнизью тот же; кафтанъ становои, камка кизылбаская по золотной земли травы и листье сере-бrenы, подкладка тафта свѣтлозелена, подпушка от-ласъ червчатъ, круживо кованое золотое съ сере-бромъ, пуговицы обнизаны жемчюгомъ. Вых. Ал. Мих. 181.

**КАФТАНЬЦЪ** — съуженный и укороченный кафтанъ (Савв. 194): — Кафтанецъ короткои бархатъ Бурской на рудожолти шолкъ червчатъ да чорнъ круги. Оп. им. ч. Иб. Вас. 1582—1583 г. 9.

**КАДШІА** = **КАЦЫГА** = **КАЦЫГА** — жаровная, ручная ка-дильница (В.): — И церковь святаго Възнесения всю облупиша... и кадѣлиницѣ двѣ, и кацьи, и еуангеліе ковано (по другимъ сп. — кацѣа, кація). Ип. л. 6654 г. Ароматы въ златыхъ кацѣяхъ. Йос. Флав. В. Іуд. І. 33. 9. Кадильница, и кація, и съсѣды (въ другомъ перев. — фіміамники, и огнища, и сосуды). Георг. Ам. XV в. (В.).

**КАЧИЦА:** — Се аб'гуу хранителю неш'ходное сбюде-ние сблюдающи насъ ў всакоі козни сотонинъ и ў пакостныя качиці и ў проклатыя бѣса хороможи-тела. Зл. илл. д. 1400 г. (Вусл. 499).

1200

1201

КАЧ — КВА

**КАЧЬСТВО** (отъ сл. какъ) — qualitas: — Качьство кость въсжышная сила, рекъше о родѣхъ оубо съставной розлапчы, рекъше словесьной, съмрѣтьной, безъмрѣтъ и прокатъ. Изб. 1073 г. 232. Качьство оубо кость, по немою же кapi дроузип нарічажьтса. т. ж. Развѣ огнь творить качьство бо естествъна ишлю. Ю. екз. Бог. 63. Качьство — естество, каковому есть. Толк. неуд. позн. реч. (Калайд. 196).

**КАША** — кушанье приготовленное изъ крупы: — А на дорожь кто же собѣ варить кашу, а у всякого по горьчу. Аван. Никит. 336.

— пръя: — Ожениса кнъз Олеєандръ ... і вѣнчаса в Торопчи; тоу кашю чини, а в Новѣгородѣ дроююхю (далъ праздникъ послѣ свадьбы). Нові. І л. 6747 г.

**КАШИВАТИ** — многократн. видъ глаг. коспи: — А что, господине, сказываетъ чернецъ Крило, что тѣ пустошнъ даљ Данью Блишъ, а сказываетъ сем'ї лѣтъ пустошнъ косилъ, то, господине, лжетъ Крило, а не кашивали, господине, тѣхъ пустошенъ, до сѣхъ мѣсть. Прав. гр. Θεάρ. μ. и κρ. Ιου. в. 1485—1505 г.

**КАШИЦА** — уменьш. отъ сл. каша: — Да съваримъ кашницю малоу. Мин. Леон. XVI в. 163 (М.).

**КАШЬЛЬ** — tussis: — Мертва себе створити къ копасаньемъ и къ кашлю. Θεοδ. Пец. VII. 210. Нечѣть собіяє на дыхавицу и кашель старон уметь. Льчебн. XVII в. (В.).

— Лит. kosulys; kosu, kosti — кашлять; Лтш. кásét — кашлять; Др.-в.-Н. huosto; Нѣм. husten; А.-С. hvósta.

**КАБАРА:** — Мало каевара (δόλγα κακάρχω, pauca bellaria). Пат. Син. ХІ в. 293.

**КАБИЗМА** — см. СЪДЬЛНА.

**КАБОЛИКАНИ** = **КАБОЛИКАНИ:** — И постави пьмъ старѣшшину, т'ї тако щіде въ свою кафоликани иклісна. Нест. Бор. Г. 40.

**КАБОЛИКИИ** — καθολικός, каоліческій: — Въ каоволикъ црѣви (της καθολικής). Кир.І. Герус. XII в. (Оп. II. 2. 58). Каоволикию же цврковь, рекше сборную (καθολικήν). Геор. Ам. 303.

**КАБОЛИЧЬСКЫИ** — см. КАТОЛИЧЬСКЫИ.

**КАБЛЬ** — покаяніе, poenitentia: — Яко мнози поутьк сісѣний: а.й. каізнь грѣха, Ь.же оставляти искріннімъ прѣгѣшенні. Сб. 1076 г. (В.). Да или сісѣть каізниж или межить правдѣлѣй (μετάνοια). Гр. Наз. ХІ в. 274. Развьржеся кмоу сърдѣце на каізнь (въ под. нѣтъ). Пат. Син. ХІ в. 37. Дажь ми слъзь каізни. Триод. пост. ХІІІ — XIV в. л. 138. Преложивъ шкамененіе срда своего на каязнь. Прол. XV в. (В.). — Ср.: Бес каізни дарове избавынник свато. Супр. p. 256.

**КАБЛЬНЬЫИ** — прил. отъ сл. каізнь, μετάνοιας, покаянный: — Велкъы бо цвѣльъ соуть каізньныя (μεγάλα της μετανοίας της φάρμακα, magna sunt poenientiae pharmacæ). Златостр. XII в. 34; т. ж. XV в. 104.

— κατανύξεως: — Каізньныя проливати слезы (ласгу-

mas compunctionis, κατανύξεως τὰ διχροχ). Жит. Поп. 7. Мин. Чет. февр. 254.

**КАЛАННИК** — μετάνοιας: — Каланша (μετάνοιας). Ю. Льств. XII в. (В.).

**КАЛАНЬНЬЫИ** — покаянный: — Быти и тѣмъ в каланьѣ оуставѣ и во спованіи бѣгій. Корм. Моск. Дух. Ак. л. 73.

**КАЛАТИ, КАЮ** — порицать: — Ту Нѣмци и Венедици, ту Греци и Морава поютъ славу Святъславію, кають князя Игоря. Сл. пик. Игор. Бѣсажагоса вспі кають. Проа. И. Публ. б. 43.

— исповѣдывать: — А ученьѣ которые священій кѣхъ людъ каяти, бояръ не доложа, пно тѣхъ священниковъ велиѣли жещи съ тѣми же людми съ болѣными. Нові. II л. 1572 г.

— Ср. казати, халати; оканьныі — окаланыі.

**КАЛАТИСТА** — poenitere: — И сейміцѣди обратить къ тѣбѣ, Гліа: каіжса, отъпости кмоу. Лук. XVII. 4. Остр. ев. Множествоу радоватися аіглъ о чѣвче единомъ каюшетсва. Мин. 1096 г. (сент.) 34. Гліа: каіжса (μετάνοια). Панд. Ант. ХІ в. л. 150. Лѣто съ пачьмъ каілтиса, дъвѣ лѣтѣ посюшати, три лѣта припадати (προσχλήιεν — deflere, ἐπαχροσθει — audire, ὁποπλήτει — substernari). Ефър. Крм. Трул. 67. II нача Володаръ молвити: почти зло створить и не какшиса кго? Нов. бр. л. 6605 г. Послѣ же, въспоманувше бывающац чюдеса ѕ стую Бориса и Глѣба, начаша молитви Бъ и стую, призывающе на помощь, каюшеса о первомъ согрѣшеньи свокмъ. Нест. Бор. Гл. 40. По въсъ дйні каілтисы грѣхъ своихъ. Нест. Жит. Θεοд. 12. — Ср.: Калти себе и плакати великъих мохъ грѣхъ. Супр. p. 407.

**КЕВЕЛЬ** — см. КЪВЛЬ.

**КВАДРАТЪМЪ:** — Квадратъ (въ нов. пер.: четверою глано). Ездр. 2. VI. 25 (Биша. 1499 г.).

**КВАСИТИ, КВАШЪ** — γυροῦν, окислять, заквашивать: — Малъ квасъ все въмѣшненіе квасить (ζυροτ.). Никиф. м. Посл. Влад. Мон. о Дат. 161 (Кор. 1. V. 6).

— мочить: — Въдасть себе оусніа квасить, мыла язьна и шйа (pelles lavans et consuens). Жит. Порф. 9. Мин. Чет. февр. 285. Вкѣшаше же мало сочива водою квашена. Прол. кон. 22 (В.). Сочиво квашено по въсъ вечеры, единою ржкоа емла тадѣше. Григ. Пап.

**КВАСЪ** — закваска, fermentum, ζύφη: — Комоу оуподоблѣж црѣствик Бъйик? подобьно кость квасоу, пже принмъши жена, съкры въ межѣ трпі сата, донѣ деже въкъисе вьса. Лук. ХІІІ. 20. 21. Остр. ев. Подобно кость црѣство нѣбсок квасоу, иже възьмѣші жена, погребе въ межчыніхъ снѣхъ трьхъ. Лук. ХІІІ. 21. Кор. ев. п. 1119 г. 56. Да тѣмъ праздъноумъ, рече, не въ квасѣ ветвѣсъ, ни въ квасѣ злобы и лажавства. Изб. 1073 г. 77. Вѣтъхааго кваса. Панд. Ант. ХІ в. (Амф.). Отъ кваса прймати зъзааго. Гр. Наз. ХІ в. 250. Овогда моукоу расъшающе, овогда же положеній квасъ на състрокнік хлѣбомъ разливаюуй. Нест. Жит. Θεοд. 11. Малъ квасъ все вътѣмъ-

76

1202

1203

ЕВА — КЕЛ

шење кваситъ. Никиф. м. посл. Влад. Мон. о Лат. 161.

— особый кислый напитокъ: — (Шаблятса квасомъ оуспияннымъ. Пов. бр. л. введ. Повелѣ пристройки кола; въ кладъше хлѣбъ, маса, рѣбѣ, швощь розноличный, медъ въ бчелкѣ, и въ другъѣ квасъ, возити по городу. т. ж. 6504 г. Питик же многок, медъ и квасъ. Клим. Бол. поуч. въ Сбор. Троиц. XII в. Горе въ стающимъ застра и квасъ гоняющимъ (сіхера). Никон. Панд. сл. 50 (Ис. V. 11). Исни (смолѣ горячи), вкидался еси въ кваса мѣсто. Ю. Злат. XIV в. Съ табличнымъ квасомъ. Георг. Ам. 361. И про такихъ держати квасы сладкіе и черѣстые и выкислые. Стол. г. 49 (Кар. И. Г. Р. т. ІХ. пр. 824). Пол ведра квасу щавного. Дня. Грец. (Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 198). — См. од., ОЛОВИНА.

— кислота, кислое: — Малъ квасъ око смутилъ, мало слово ярость родить, и малыми болѣзными большинх избыти. Як. посл. Дм. Воршнамъ сокушлъ, нетопшірѣмъ сінце, оку квасъ, червемъ соль. Мпр. Прав.

— попойка: — Кваси, и пирове, и вечеря (потох ххі сур-пósих ххі δειπνω, compotationes). Маріар. 1530 г. (В.).

— Ср. кысати, кыснѣти, кысъти.

ЕВАСЬНИЕЪ — πάροινος: — (Подобастъ епископу быти) не квасникоу (въ толк.: не паніци), не (читай: но) смотреливъ, не таженикъ (μὴ πάροινον, ἀλλ' ἀπειλη, ἀρχαχον). Тим. 1. III. 3. Апост. толк. XV в. (От. II. 1. 164). Подобакъ кійпоу не порочьноу быти, оучитель- ноу, не квасникоу. Никон. Панд. сл. 35 (Исид. Пилус.).

ЕВАСЬНЬИ — ζορίπτης, квашенный, кислый: — Хлыбы квасны (fermentatos). Лев. VII. 13 по сп. XV в. (Буса. 148).

ЕВАСІАНИЦА — мѣшокъ, вретище: — Или риза, или кожа, или квасяница (σάχχος). Лев. ХІ. 32 по сп. XV в. (В.).

ЕВАШЕНИК: — Да будет хлыбъ единъ въ квашенье (ζυρωμένοι, fermentati). Лев. XXIII. 17 по сп. XIV в.

ЕВЕСТВМЬ — quaestum: — Квестъ (= стазаніе). Мак. 2. ХІ. 3 (Библ. 1499 г.).

ЕВИЧАТИ, КВИЧК — grunire (М.): — И слоновою же острашаетъ яротъ малага квичація свини поросата. Георг. Писид. Похв. Бол. (Буса. 917).

ЕВКОЧИТИ, КВОЧК — холххενειν, угоддатъ, листить, ласкать: — Жена же зъя и корима бѣситьса, и квочима въшитьсѣа (холххευορνήν). Изб. 1073 г. 172. — Ср. Евичити.

ЕВВТЪ — цвѣтъ: — Квѣтъ мушкатовыи. Привил. Менск. 1499 г. (Мух. 96).

ЕВГАЛТОВЬНЬИ — прилаг. отъ сл. кгвалтъ: — И тежъ, естли бы хрестьянинъ нѣкоторой Жидовій рукою кгвалтовною мѣлѣ ито виници, абы вдарилъ, маетъ быти каранъ, подугъ. права ишое земл. Жал. гг. 1388 г.

ЕВГАЛТЪ — насіаіе (Gewalt): — Тежъ, естли бы хрестьянинъ нагабалъ Жида о застань, которую маетъ Жидъ, которая бы ему была черезъ зодѣиство, або

черезъ кгвалтъ взята. Жал. гг. 1388 г. Жидъ маетъ присягнути, яко не вѣдалъ, коли ему вкрадено, або кгвалтомъ взято. т. ж.

ЕВГДА — см. ЕВГДА.

ЕГОЛДОВАНИК: — Бывакъ при кголдованию. Грам. Дм. Олгерд. 1388 г.

ЕГОЛДОВАТИ — быть покорнымъ: — Хочемъ кголдовѣ королѣ. Грам. Дм. Олгерд. 1388 г.

ЕГТЫ — ζαλλαρος: — Возми... кгтъ біговонны (καλάμον ἀνδρῶν, calamum odoratum). Исх. XXX. 23 по сп. XIV в.

ЕДЪ — см. ЕВДЪ.

ЕКЕВЕНАКЪ — одежда въ ненастье (Стр. ук. 38): — Кебенякъ лундышъ вишневъ. Вых. Мих. Θεο. 1633 г. 8.

ЕКЕДРОВЪ — прил. прит. отъ сл. кедръ: — Вѣше о кореній кедровѣ источникъ (ad cedri radices). Муч. Харламп. 19. Мин. Чет. февр. 109.

ЕКЕДРЪ — κεδρος: — И гла о дрѣвѣ отъ кедра, иже Ливанѣ доже и до оусопа. Изб. 1073 г. 155. Яко и фуникъсъ процвѣтеть и тако п кедръ, пже въ Ливанѣ, оумножиться. Нест. Жит. Θεοδ. 10. Кедръ высокъ (cedrus procera). Муч. Харламп. 19. Мин. Чет. февр. 109.

ЕКЕДРЪ — κεδρος: — Подъ кедрію (subter cedrum). Муч. Харламп. 19. Мин. Чет. февр. 109.

ЕКЕДРЬНЬИ — прил. отъ сл. кедръ — cedri: — Кедрьно дрѣво. Изб. д. 1300 г.

ЕКЕДРЬСКЭЙИ: Потокъ Кедръскіи — Кедръвъ: — На онъ полъ потока Кедрьска, идѣже бѣ въртѣпъ (той γεμπέρρου той Кедρών). Ιο. XVIII. 1. Остр. εα.

ЕКЕЛАРЬ — κελλάρος: — Бестудно на иконома и на келаря нападающа. Кир. Тур. о чери. чин. 108. А запечятъ Федоръ, келарь староп, свою печатью. Разъизже. 1395 г. А что была пошлина келарю да подкеларнику, и ты тое пошлины имать не вели. Грам. Звени. кн. Андр. Вас. ил. Дюонис. 1490 г. — См. КИЛАРЬ.

ЕКЕЛАРЬНЬИ — прил. отъ сл. келарь: — Въ дѣлѣ келарьѣмь. Никон. Панд. сл. 30.

ЕКЕЛЕИ (?) — κελεός: — Димитиръ скытастъса, и келега какъ прибираетъ. Гр. Наз. ХІ в. 3. Сърини триштом-емех своя, и келега, и таннѣла эмила. т. ж. 284.

ЕКЕЛЕНИЕЙ: — Старецъ же знаменася крестомъ и приде въ келю свою, яко бысть свѣтъ, рече келени- нику. Пат. Пех.

ЕКЕЛИЦА — уменьш. отъ сл. келига: — И затворися в печерѣ въ единомъ улици въ келици малѣ (ко) въ д. локотъ. Пат. Пех.

ЕКЕЛИГД — КЕЛЫГД — κελλίον, cella, комната, жилище мо- наха: — Сфідта въ келии (εἰς κελλίον, in cella). Пат. Син. ХІ в. 137. Затворися въ юдиномъ келии пещеры. Нест. Жит. Θεοδ. 9. Постави келиѣ многѣ. т. ж. 10. Повелѣ ему съвѣсті въ икономи келии, а самъ съвѣде въ игумены келии. Ин. л. 6677 г. Святошина келии, таже и донъинѣ кѣсть зовема Святошина. Сам. Посл. Пат. Пех. 7. Посадиша въ въ келии. Нові. І л. 6738 г.

1204

1205

КЕЛ — КЕС

Принад въ келью мою. Панд. Ант. XIV—XV в. (Оп. II. 2. 269).

— небольшое строение: — Маія въ 9 въ ночи... чудотворный образъ ея (Парасковен Пятницы) згорѣ, да 13 дворовъ, да 5 келец. Кар. И. Г. Р. т. IX. пр. 262.

**КЕЛЬЦА** = **КЕЛЕИЦА** — уменьш. отъ сл. кельт = келета: — І рѣша: нашъ еси, Ісакне, оуже введше и в кельцю п посадиша и (= в кельцю). Пат. Пец. Пов. бр. л. 6582 г. В кельци малѣ. т. ж.

**КЕНАНИКЪ** — причастный стихъ: — На стѣны же Бѣ и на прокпмены, и иже хѣровимъ и кенаникъ (по др. перев.—пристнал). Никон. Панд. с.1. 29. Тако в церковъ Печерскъю принесенъ бѣсть (мнихъ) невидимо, въ время кгда начаша кенаникъ пѣти. Сим. Сказ.

**КЕНДАРЬ** — кεντηνάριον: — Къ слономъ вяжуть къ рылу да къ зубомъ великія мечи по кендарю. Аван. Никит. 334. — См. КЕНТАРЬ.

**КЕНДЕМА:** — А уже реш: сы, сіурѣчъ тѣ, сы, надъ сими кендуму пологан. Аф. XVII в. (Калайд. 202). — Ср. кεντηνχ (Дюканж. Glos. med. Graec.).

**КЕНДИНАРЬ** — кεντηνάριον: — Десей кендинарии (1-й пер. г. капни злата). Никон. Панд. са. 35 (2-й пер.). КЕНТИНАРЬ.

**КЕНТАВРЪ** — кενταχροσ: — Нѣкокго кентавра... Гр. Наз. ХІ в. 31.

**КЕНТАРЬ** — кεντηνάριον: — Кдина кентарь имать литръ рѣ. Сказ. св. Соф. 1. Повязаны великія мечи по кентарю. Аван. Никит. 340. — По Прокопію кεντηνάριον составлялъ 100 литръ (Прокоп. Церс. га. І. 1); см. также Псидор. Г. 16. — У насъ кентарь шелъ въ концѣ XVI в. въ 2½ пуда. Зап. Р. омъ. Арх. Общ. III. 107. А. К. Казембекъ опредѣляетъ кендарь, какъ мѣру вѣса отъ 1½ до 10¼ пуд. — См. КЕНДАРЬ, КОНТАРЬ.

**КЕНТИНАРЬ** — кεντηνάριον: — Аще калюгеръ приметь въ манастырь, любо и до кентинаря, да не имать щ него власти ни власть. Обор. Троиц. XII в. 50. — См. КЕНДИНАРЬ.

**КЕНТБРИОНЪ** — centurio, кεντουρίων: — И оувѣдѣвъ отъ кеінтоуриона, дасть тѣло Иосифови. Мр. XV. 45. Остр. ев.

**КЕРАМЕНЬНИКЪ** — кεραμεύς: — Кераменникъ. Мев. Пат. XVI в. (Оп. II. 2. 24).

**КЕРАМИДА** — глиняная обожженная плита (Ак.): — Кірамида (хεράρος). Ю. Злат. XV в. (Оп. II. 1. 50). — Ср.: Обрѣста имаши керамиду написанъ. Отеч. 24. — См. КЕРЕМИДА.

**КЕРАМИДИКЪ** — собир. отъ. сл. керамида — кεραμίδες: — Яко же хлѣвинъ нѣкто града стелю и керамидіе сверхѣ полагаетъ (κεραμίδες). Ю. Злат. Ант. XVI в. (Оп. II. 2. 118).

**КЕРАМИДЬНИКЪ** — кεραμεύς: — Приключися керамидь-никоу обнищати. Обр. глав. Мин. Чет. феер. 269.

**КЕРАТЪ** — кεράτιον — ponderis et nummi species: — Побѣщая ти кдина кератъ (κεράτιον, argenteum). Пат. Син. ХІ в. 263.

**КЕРВАТЬ** — водоходное судно: — Проиодоша Волгов

изт. Новагорода изъ Великаго 150 ушкуевъ Ноуго-родці разбоиши, ушкуиши; избіша Татаръ мног-ество... товаръ ихъ пограбиша, а съсуды ихъ, кер-бати, п лодъи, и учаны, и пабусы, и струги, то все посѣкоша. Троиц. л. 6874 г. (Кар. И. Г. Р. т. V пр. 8).

**КЕРВЬ** — десять десятковъ льна или конопли (Ак.): — Полторы керби лну. Выт. судн. дѣла. 1673 г.

**КЕРЕВОДЪ** — рыболовная снасть особаго устройства: — Ловити его людемъ въ Селигерѣ озерѣ рыбу двѣма неводы, да пятью кереводы. Жал. гр. Вол. кн. Өед. Бор. 1500 г.

— ловля кереводомъ: — Въ ѳзы Шубалскомъ три ноч, да въ озерѣ въ Ягорбскомъ кереводъ, да въ загонѣ участокъ. Купч. 1453 г. мр. 29.

— Ср. керекоды — кереводы — воротицы (Ладож.) — неводы объ одномъ крылѣ, которое бываетъ иногда до 60 сажень. Озеречк. пут. по Лад. оз. 153.

**КЕРЕДИГА** — см. КЕРЕМИДИГА.

**КЕРЕМИДА** — кερχυίς: — Керемидою заложи, плитами п извистью извону видѣник иконы загради. Принес. нерукотв. обр. XIII в. (В.). Керемиды равны въ мѣрѣ и равны въ дѣлготѣ. Сказ. св. Соф. 11. Понесіте каменѣ и керемидѣ и кӑ. Сказ. Акир. И врѣгли жена керемиду на главоу его, оуязви его (κερχυίδα). Ю. Мал. Хрон.

— сосудъ: — Керемиды же мѣдяны льяны (κεραμίσ). Георг. Ам. 92.

— См. КЕРАМИДА.

**КЕРЕМИДИКЪ** — утварь: — Многія дары дааше црѣва" въ манастырѣ, яко же и керемидю ихъ быти оловяно-хіо Георія (въ Лат. пер. нѣтъ). Жит. Өед. Сик. Мин. Чет. апр. 475.

**КЕРЕМИДИГА** — то же, что керемида: — Мала керемидія (= кередія) спадеть съ верхѣ (κερήρων, tegulae). Златостр. 27. — См. КЕРАМИДА, КЕРЕМИДА.

**КЕРМЪ:** — Ни керма, ни ризы (οὐ χρησ· οὐχ ἰχάτιον, ресуніам). Пат. Син. ХІ в. 262.

**КЕРСТА** — гробъ: — Еустафии... въ керстоу вложень бѣи. Прол. Фина. XIII в. (Свпд. и Зам. ХLI. 29). Англъ изнесе керстоу на соухо. т. ж. — См. КЪРСТА.

**КЕРСТИЦА** — сосудъ: — Чрево его кестица слонова (πυζιον ἐλεφάντιον). Ппск. Ппск. V. 14 по сп. XVI в. (В.). — См. КЪРСТИЦА.

**КЕРЬЛЬШЬ** — хуріе ἐλέσησον: — Видѣ же Даниль Ляхы крѣпко идуща на Василка, керълѣшь поюща. Ип. л. 6757 г. — См. КИРИК ЕЛЕИСОНЪ.

**КЕСАРЕВЪ** — прилаг. прит. отъ сл. кесарь — ххіσχ. рос: — Въздадите оубо кесарева кесареви. Мө. XXII. 21. Остр. ев.

**КЕСАРЬ** — ххіσар: — Не имамъ црѣ тѣкъмо кесара. Ю. ХІХ. 15. Остр. ев. Воинъствѣть кесароу миродѣжъ-цоу. Гр. Наз. ХІ в. 7. Послѣдѣ же Андрѣянъ кесарь шбновивы и, въ свое има нарѣ Андрѣянъ, мы же зовемъ Шндрѣянѣ градѣ. Пов. бр. л. 6423 г. (по Ип. сп.). Не имамъ цесара тѣкмо кесара. Калъет. Волг. поуч. ХІІІ в. (Оп. II. 2. 432).

76*

1206

1207

КЕС — КИН

**КЕСАРЬСКЪ** — прил. отъ сл. кесарь — хαλισχρος: — Въ кесарьскъ градъ прѣнде. *Гр. Наз. ΧΙ. 32.* Вѣнецъ кесарьскъ школъ главы. *Ин. Пут. (Сбор. Кир. Бълоз. XV в.).*

**КЕСТАКЪ** — лодка (Каземб. 356): — А Келекотъ же есть пристаннице Индѣискаго моря всего, а проити его не даи Богъ никакову кестяку. *Аван. Никит.*

**КИВИТЬ** — деревцо лука (*Савв. 213*): — Два лука Едринскіе поѣзжены: кибити писаны по червчатому бакану золотомъ. *Ор. Мих. Фед. 1640 г. 58.*

**КИВЕРЬ** — военный головной уборъ: — И князь прежъ всехъ погна на кони в одномъ терлине и безъ киверя и перебреде реку Тмаку. *Никон. л. 6920 г. (т. V. 43).*

**КИВОРИИ:** — Сна же рѣка кивориа имать и наричемая Нилоблагага (Νειλαγιαδία — κιβώρια; sive fabos Aegyptios). *Козм. Инд.*

**КИВОРЪ:** — Посредоу (церкви) бяше яко киворъ вознесено зѣло на высотоу (eius vero medium erat ad emittendos vapores constitutum septentrionaleque et extentum in altum). *Жит. Порф. 75. Мин. Чет. фебр. 314.*

**КИВОТЪ** — кибωτός, ковчегъ, въ которомъ Евреи хранили скрижали завѣта: — Дадъво (пласаник) на покопщи кивота. *Гр. Наз. ΧΙ. 280.* Кивотъ Бйй... вѣрьни славимъ. *Мин. Пут. ХІ. в.*

— рама со стекломъ для образа: — Притворъ испьса, кивотъ створи. *Нов. І. 6664 г.* Причини же и кивота 2 многоѣнна. *Лавр. л. 6739 г.* И сотвориша кивотъ, и поставиша икону въ кивотѣ. *Соф. І. л. 6845 г.* Побилъ владыка Василиі святую Соф'ю свинцомъ... и кивотъ доспѣ. *Нов. І. л. 6849 г.* (по Арх. сп.).

— Аристотель Пречистые храма по кивоты, еже около еа, сътвори. *Соф. вр. 6984 г. (II. 173).*

— См. **КИОТЪ**.

**КИВОТЫНЬІ** — прилаг. отъ сл. кивотъ: — И столпъи сребрьные. Бі., а д кивотынѣп, и тагло истѣкоша и. Бі. крта. *Нов. І. л. 6712 г.*

**КИДАРИЯ** — кіδαρіє, tiara, pileus regius: — (Захарита) Ароноу жподобаяся, кидарія... *Мин. Пут. ХІ. в. 71* (*Ср. Исх. XXVIII. 36, XXIX. 9; Лев. VIII. 13*); *Мин. май. XIII. 42.*

**КИДАРЪ** = **КИДАРЬ** — кіδαρіє — покрывало, которое носили на головѣ Еврейскіе первосвященники (Ак.): — Возложише кидаръ чистъ на главу его (кіδαρіν). *Зац. III. 5.* Кидарь же наглавнып ушьвъ: се же есть Святаго Духа осѣненія. *Кир. Тур. о черн. чин. 110.* За кидарь же, егда поведопа и на распятіе, възложиша тьрновъ вѣнѣцъ на главу его. *т. ж. 112.* — См. **КІЫДЪРЬ**.

**КИДРЪ** — кіτρον, лимонное дерево: — На высоту глемъхъ кидъръ (кіτρων). *Ю. Льств. XIV. в. (Оп. II. 2. 202).* — См. **КИТРЪ**.

**КИЛАРЬ** — вм. келаръ: — Корм. Моск. Дух. Ак. 97.

**КИЛИКИСИИ:** — Шбрѣтоша килкисии водъы (въ др. пер. тыквѣ). *Никон. Панд. сл. 46.*

1208

**КИЛИКЪ** — кіλίχνον — грубая шерстяная ткань, приготовлявшаяся въ Клилкии: — Архимандритъ облече ю въ киликъ и съврѣхъ въ ризѣ мнишѣкъ (кіλίχνον, у Метаф. τριχινοις ἐνδυρασιν.). *Жит. Θεодор. 7.* Върху камения лежаше острѣи киликъ, дабы не видимо бѣло каменіе (что на ложѣ). *Сбор. Троиц. XII в. 40.* Вѣ киликъ оболѣкъся (Лат.: in Sicilia, in Cilicia... exercuit). *Муч. Вит. Мин. Чет. іон. 213.*

**КИЛИЧИИ** = **КИЛИЧЕИ:** — Князь Семенъ посла въ орду князя Федора Глѣбовича, а съ нимъ кличіевъ Федора Шюбачеева, Амина. *Нов. IV л. 6857 г.* Князь великыjo Дмитрен Ивановичъ и князь Дмитреи Костянтиновичъ, спершися межи себе о великомъ княжении и послаша киличѣевъ въ орду. *Соф. вр. 6870 г.* (т. І. 339). А сами... послаша въ орду, ко царю кошадо своихъ киличѣи со многими дары. *т. ж. 6888 г.* (т. І. 368). Того же лѣта выидоша изъ орды киличееве князя великого. *Троиц. л. 6889 г.* (Кар. И. Г. Р. V. пр. 89). А боудѣть ти киличѣя послати въ орду и что съ нимъ пошлѣшь или хъ тобѣ посоль Татарьскои придетъ, и тобѣ того почтити крестьянъского дѣля добра, а то тобѣ не въ измѣну; а коли имѣть киличѣя слати въ орду, и то ти намъ явити. *Дог. гр. в. к. Вас. Дм. с. Фед. Ол. Ряз. 1402 г.*

**КИМВАЛЪ** — см. **КРѣГЪ**.

**КИМИЛИАРХЪ** — кειμηλιαρχείον: — Въ кимилиархѣ цρκвѣнѣмъ (ἐν τῷ κειμηλιαρχείῳ, in sacrario). *Пат. Син. ХІ. в. 276.*

**КИМИЛИАРХЪ** — кειμηλιαρχης: — Кго же поставить кимилиарха (κειμηλιαρχης, sacratīi custos). *т. ж.*

**КИНДАКЪ** — названіе бумажной набойчатой ткани: — Камбаять же пристанище Индѣискому морю всему, а товаръ въ немъ все дѣлають алачи, да пестреди, да кидяки (по др. сп. кантѣдаки). *Аван. Никит. По 40 алтынъ киндакъ. Отп. изъ Холмои. 1604 и 1605 г.* (Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 426). Не было того судна, чтобы не въ пятеро оберчено бумагою или кинядкомъ. *Стат. сп. о перенес. мощ. Iов. 1652 г.* Знамя служилое, кинядкъ червчатъ, среди крестъ, по краемъ опушено кинядку темнолазорева, два клина кинядку червчата, третеи дѣлои миткалиннои. *Описи. кн. Кир. Бълоз. мон. 1668 г.* (Савв. 196). Имали у торговыхъ людеи по три кидяки. *Котов. Пут. Перс. 3.* Да въ томъ же ряду (въ Испагани) кинядки дѣлають, красятъ. *т. ж. 9.*

**КИНДАЧЬІЙІ** — сдѣланный изъ кинядка: — А на государѣ было платья:... ферези кинядчные. *Вых. Мих. Фед. 1639 г.* 78. А платья Персы кизилбаши носѣть кафтаны озимые кинядчные и дорогильные и кутняные. *Котов. Пут. Перс. 19.*

**КИНИТЕЛЬ** — см. **КАНИТЕЛЬ**.

**КИНОВАРЬ** — кіννάραρι, cinabre: — Пламень червленъ яко киноварь. *Дан. ии. (по Нов. сп.).* Бяхоу ображени тако же и киноваремъ (impressae ex cinnabari). *Жит. Порф. 82. Мин. Чет. фебр. 317.*

**КИНОВИАРХЪ:** — Сем. роженъ быѣ на гноящи внѣ шби-

1209

КИН — КИТ

тели великаго Ое̃шос̄а киновіарха. Сбор. Кир. Бълоз. XV в. 471. Монастырь великого Оеодосия киновиарха. Никон. л. т. IV. 180.

**КИНОВІЙІ** — соенобium: — В' киновіи Фиваидсцѣмь. (in coenobio). Жит. Онуфр. Мин. Чет. іон. 158.

**КИНСОНЬ** — х'гънгос; — Жидове искушаху Христа, показающе ему кунсонъ. Дан. ил. (Нор. 111).

**КИНЬСЪ** — х'гънгос: — Чьто ти са мьнить, достоино ли ксть дати кийсъ кесареви или ни (х'гънгос). Мө. XXII. 17. Остр. ев.

**КИНЬСНЬІ** — прил. отъ сл. киньсъ: — Покажѣте ми патж киньсьніж (тò в'м'г'м'г'а тòй х'гънгос). Мө. XXII. 19. Остр. ев.

**КИОТЪ** — кіотъ, рама со стекломъ для образа: — Ту же блязъ икона въ кіотѣ, святыи Спасъ. Стєф. Новъ. 54. Озанъ прикоснуся къ кіюту. Соф. ер. 6975 г. (т. II. стр. 93). Киоты и пелены устрои. Никон. л. 1518 г. (т. VI. стр. 215). — См. КИВОТЪ.

**КИПА:** — Рословское двоепечатное... въ кине єе положинокъ, а ис половинки мѣра выходить по єе аршинъ. Торъ. кн. (Савѣ. 274).

**КИПАРИСЪ** — хип'х'ріс'so5: — Въспори наши кипариси. Цпск. Цпск. I. 15 по сп. XVI в. (В.). Кипарисов, и боро", и смрѣче" вквпѣ. Сборн. XVI в. (Оп. II. 2. 642). — Ср.: Калик же и сосник, и борик, и купариси, и тисник. Ю. екз. Шест. 1263 г. (Оп. II. 1. 16).

**КИПАРИСЬНЬІ** — хипарієєєю — прилаг. отъ сл. кипарисъ: — С) доскъ кипарисенъ ў доуравы. Іез. XXVII. 5 по сп. XV в. (В. І. 234).

**КИРИК** ЕЛЕИСОНЬ = КИРЪ ЕЛЕИСОНЪ — х'кріе ёд'єнгос, Господи помилуй: — Тогда же вси людіе възпиша съ слезами киръ елеисонъ. Дан. ил. (Нор. 143). Тогда п'ніе преста и вси възпиша кирієлеисонъ. т. ж. 145. И тако възваша кирелѣисонъ всі подці. Ип. л. 6659 г. А народи вси зовутъ киріе елеисонъ. Стєф. Новъ.

**КИРИЛЛЪ АЛЕЕСАНДРИИСКІЙІ** — одна изъ книгъ Новаго Закона (отъ апост. запов.).

**КИРИЛЛЪ ИРЪСАЛИМЬСЕЙІ** — книга изъ числа книгъ Новаго Закона (отъ апост. запов.).

**КИРИЛЛЪ СЛОВЕНЬСЕЙІ** — одна изъ числа книгъ Новаго Закона (отъ апост. запов.).

**КИРИЛЛЪ ФИЛОСОФЪ:** — Яко же Кирилъ Философъ рече: не того раді сътворени быхомъ, да ямы и піємъ. Кир. Тур. 92.

**КИРКА** — мотыка: — Почали (Литовскіе гандуки) каменную стѣну подсѣкати кирками. Пов. Псков. ос. — Ср. Гр. χρίχος = χρίχος.

**КИРОЛЪСЪ** — х'кріе ёд'єнгос, Господи помилуй: — Зовуще киролѣсу. Сказ. Ант. Новъ. л. 9. — См. КИРИКЕ ЕЛЕИСОНЪ.

**КИРПИЧЬ** — πλινθ'σ'νον: — Изв'єстію и кирпичію (πλινθ'ε'σ'ν, opere lateritio; по др. сп. плинеами). Исх. I. 14 по сп. XIV в. Повелѣ заложити (церковь) около кирпичемъ, а изнутри бѣлымъ каменемъ. Соф. Г. л. 6958 г.

Кирпичъ его нашего уже да продолжатѣе. Лит. Львов. (Кар. Н. І'. Р. т. VI. пр. 103).

**КИРПИЧЬНЬІ** = КИРПИШЬНЬІ** — сдѣланный изъ кирпича: — Постави церковь кирпичну святое Введеніе. Соф. І л. 6966 г.

— похожій на кирпичь: — Чюга отласъ кирпичшои цвѣтъ, чеканена. Шлат. Бор. Өед. Год. 1589 г. 18.

**КИРПБКЪ** = КЪІРПБКЪ: — Да родится въ немъ (въ Пегу) каменіе дорогое, маникъ, да яхуть, да кырпукъ. Аван. Никит. Юкъ олмазу да кирпуковъ. т. ж.

**КИСЕРЪ:** — Непрох'шны глябны моря и земля, акъ кисеръ имѣшію вертелы велика и езера великіа в нен и мѣста темна. Жит. св. 1529 г. (В.).

**КИССА** — см. ВДЮШЬ.

**КИССБВНЬІ:** — Отъ киссуовна др'ѣва (μετὰ τοῦ κισσυβίου). Гр. Наз. ΧІ в. 119.

**КИСТКА** — уменьш. отъ сл. кисть: — 100 кистокъ камешковъ бѣлыхъ льячныхъ, по гравнѣ кистка. Отп. изъ Холмог. 1604—1605 г. (Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 426).

**КИСТЬ** — δέσμη: — Возмѣте же и кисть оусона (δεύτερη, fasciculum; по др. сп. кысцѣ). Исх. XII. 22 по сп. XIV в. (На ферезяхъ при завязкахъ) кисти ирѣскія. Шлат. Бор. Өед. Год. 1589 г. 12. Кисть золота да другая серебряна (на вершкѣ шапошномъ). т. ж. 20. На кишени 2 кисти на столпѣхъ. Ор. Бор. Өед. Год. 1589 г. 22.

**КИТАИКА** — шелковая ткань, особый родъ тафты: — Таєта китаika хуже всѣхъ, широта пол аршина с покромью; купятъ аршинъ — |^|, — |v| —. Тор. кн. (Савѣ. 282). Тафты китаики въ 3 алтына. Отп. изъ Холмог. 1604—1605 г. (Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 426).

**КИТОВРАСЪ** — κένταρος, centaurus, баснословное супество (ки + таврость): — Нѣ ў како кона, китовраса именукма. І'р. Наз. съ толк. Ник. Ир. XIV в. Бъ потреба Соломон впросити ў китоврасѣ. Хроногр. 1494 г.; Копенг. Сбор. XVII в. Суть же и ина многа отъ лжесловесникъ сложена, еже есть сіе... о Соломони пари и о китоврасѣ басни и кощуны, о двунасадеати Яквовільч, глаголема лѣствица. Сказ. о книг. истин. и ложн. (Калайд. 209—210). — Въ Алфавитѣ рукоп. XVII в. китоврасъ истолкованъ словами: кентавръ и онокентавръ (В.). — См. Уч. Зап. IV. стр. 111—113.

**КИТОВЪ** — κήτους — прилаг. отъ сл. китъ: — ἀ) китова чрѣва Ишноу избавлья. Мин. 1096 г. (окм.) 56. Въ жтробѣ китовѣ (ἐν γαστρὶ κήτους). І'р. Наз. ХІ в. 89. Китовъ... ωгънъ. Ирм. ок. 1250 г. (Амф.).

**КИТОСЪ** — сете, китъ: — Ішнино въ китосъ п'рѣбытик. Изб. 1073 г. 18.

**КИТРЪ** — кітр'ов: — Финиди, китра (citri). Жит. Онуфр. Мин. Чет. іон. 172. На листвіе зелено и кітр' льщаўся (х'ітр'ов = кітр'ов; см. ХИТРО). Жит. Андр. Юр. ХІ. 52). Кто китры шстьми шроуживъ, совокупи имъ самокованныя копия. Георг. Писид. Похв. Бог. (Бусл. 916). — См. КИДРЪ.

**КИТЪ** = КЪІТЪ — х'гътоς, сете: — Створи Бѣ киты вели-

1210

1211

КИХ — КЛА

къла (тa кътъ, cetos). Быт. I. 21 по сп. XIV в. Кити и
вся дъмжапціясвъ въ водахъ (кътъ, сете). Дан. III. 79
(Уныр.). Повелѣ ГБ китови великъ пожретъ Івнѣ.
Юн. (Уныр.). 34). Китъмъ же тѣтъ бѣй. Мин. 1096 г.
(сем.). 130. Изведѣ животъи великъи и малъи, киты,
смокы, лежагы моръскіна (хътътъ). Ю. екз. Бог. 157.
Кыты горахъ и холмѣвъ величествомъ точни. Симь.
и Анн. сопр. XVІ в. (Оп. II. 2. 148).

КИХАТИ — см. КЪХАТИ.

КИЧЕНИЕ — съ. КЪЧЕНИЕ.

КИЧИГИ — названіе крюковаго знака. Ститир. XVII в.

КИЧИРИ — морковь (?): — А ядять (Индѣяне) брынецъ да киччи съ масюмъ. Аван. Никит. — Ср. у Бартемы сісіага. Въ запискѣ Абдѣ-Эрразака находимъ: Les élé- phants du palais sont nourris avec du kitchri. On fait cuire cette substance, que l'on tire de la chaudière en présence de l'éléphant. On y jette du sel, on y répand du sucre-frais, et l'on méle bien le tout; on en forme des boules... et après les avoir trempées dans du beurre, on les fait entrer dans la bouche de l'éléphant. Not. 450. Перс. кесер или кедкер. Каземб. 355.

КИШЕНЬ = КИШЕНЬ — карманъ: — У налучи ки-
шенъ бархать рытъ червчатъ, пушена газомъ..., по
кшениншто золотомъ. Ор. Бор. Θεδ. Γον. 1589 г. 22.
Малороссіянъ и нынѣ кшень означаетъ карманъ.
Сав. 196).

КИШЬКА — ventriculum: — Да дастъ жерцю... кишкою
роговѣю (εὐστρον, ventriculum; по др. сп. оутробу).
Был. XVIII. 3 по сп. XIV в.

КЛАДА (отъ кладъ, класти) — truncus, бревно: — Въ
чесѣ же своемъ клады не разоумѣшіи (доховъ). Θεοφ.
милак. ев. Лук. VII. 3 (Оп. II. 1. 132). Извыръзп кла-
доу прѣжде отъ очесе свокго. Изб. 1073 г.

голода — выдолбленный пень дерева, употребля-
нийся для хороненія мертвыхъ: — Оубыкну же (быв-
ну) Глебовн и повержену на пустъ мѣстѣ, межо
дѣма кладома. Іак. Бор. Га. 96. Оканьний же ти
изнесоше тѣло стѣ повергоша в пустынѣ подъ кла-
дою. Нест. Бор. Га. 26. (Колоды употреблялись вм.
гробонъ даже и при Петрѣ І: онъ запретить это
особымъ указомъ для сбереженія лѣса).

— хлѣбъ, колодка: — Сътвтори себѣ жызы и клады (ποτε-
σον δεχτον, δερμοῦς καὶ λόγους, vincula et catenas). Ier.
XXVII. 2 (Уныр.). Въ кладъ въсадити (ēn τῷ τίτλῳ).
Жит. Андр. Юр. ХХХІІІ. 135. Павелъ помолися оу-
біенъ и въ темницѣ и въ кладѣ забіенъ (въ подл.
нѣтъ, не ниже упомануто дрѣво, в немжѣ нозѣ за-
кленѣ). Златостр. са. 117. Въ кладахъ нозѣ забити.
Прол. май. 24. Разѣв Федора въ кладѣ забѣена. Муи.
Өд. Тир. Мин. Чет. фвор. 338. Нозѣ забити въ кладѣ
(illigari compedibus). Жит. Θεδ. Сир. 11. Мин. Чет.
фвор. 346. — Ср.: И въ кладѣ забыше (забыше) нозѣ.
Отеч. 167. Въ кладѣ нозѣ забыше четирѣми клины.
т.ж. 215. Повелѣвааше мѣчпити немѣ тѣвно съльгѣшь-
лѣма, швыхъ же кназвъ въдавааше затварѣть сихъ въ
темницѣ и ногѣ ихъ забити въ кладѣ. Гри. Нап.

— сатараста: — Въ ласи и въ затворъ и въ кладѣ (εἰς
τὸν καταρέχνταν). Ier. XXIX. 26 (Уныр.).

— костеръ: — Творахъ кладу велику, и възлажахуть и
на кладу, мртѣца сожькахъ. Пов. ер. л. введ.

— Ср. КРАДА. Лит. ар-клодас; Д.-С. Holt = А.-С.; Др.-в.-Н.
holz; Нім. Holz; Гр. χλάδος — вѣтвь.

КЛАДЕЖНЬІИ — прил. отъ с. кладезь = кладзь: —
Кладѣній исто"нини. Ю. екз. Шест. (В.).

КЛАДЕЗЬ — см. КЛАДГЗЬ.

КЛАДЕНИЕ: — Бѣганте жертвъ и подольскыхъ и требъ
кладенія. Зл. чип. Сл. христ. Кладенѣя требъ. Панс.
сб. 40. Гри. Пов. суже.

КЛАДЕНЬЦЬ — то же, что кладзь — колодезь: —
Искоюна себѣ кладенцы сокрѣшенія (λάχκους). Ier.
II. 13 (В.). Ніи водъ отъ твоихъ сосѣдовъ и отъ тво-
ихъ кладенцевъ источника (άπο σῶν φρεάτων). Прити.
V. 15 (В.). Дѣбъ въ Виолеемѣ удрѣжася кладенца, не
вивъ, нѣ прошлѣвъ тѣчію водъ. 1р. Наз. XIV в. XIV
(Нар. 1. ХІ. 18, 19). Роди ў Сарръы Ісаака, мало же
послѣжде ў доуба Мамвриискаго прѣселиса Авраамь,
оу кладенца въселѣетса клатъвнаго, себѣ же оу-
страєть и рабымъ своимъ порѣдоу въдрѣжь (водру
зньъ) скінна. Геор. Ам. 1389 г. л. 34.

— мечѣ кладенецъ; ср. Д.-С. hjalt; Др.-в.-Н. helza;
Лат. gladius; Др.-Прл. cladeb.

КЛАДИВО — σφύρα, молотъ: — Кладивъ, и брадовъ, и
всѣхъ дѣлныхъ жѣбзъ не бѣ чоути въ храмѣ
(σφύρα καὶ πέλεισθα). Цар. 3. VI. 7. Кръчи ковѣи кла-
дивѣи (σφύρη, ковачь біяи млатомъ). Пс. ХLI. 7
(Уныр.). Млатъ и кладиво тяжко на рамо възводя.
Златостр. 41 (въ Златостр. ХІІ в. только млатъ).

КЛАДЬЧНЬІИ: — Хру solenoъ акъ златъ ксть, обрѣ-
такъ же са въ кладьчнѣмь камени. Изб. 1073 г.
153.

КЛАДІЗАЖНЬІИ — прилаг. отъ с. кладзь — той
φρέστος, колодезный: — Кладажьний источниці. Ю.
екз. Шест. Дхъ кладяжный (πνεῦχα ποντον τοῦ φρέ-
στος). Жит. Андр. Юр. I. 8.

КЛАДІЗАЖЩЕ — мѣсто, гдѣ былъ колодезь: — Спасъ Іш-
сіна ў кладзинѣ. Жит. Ю. Черн. арп. 11. Бѣ кладя-
зинѣ въ глыбѣмъ пыль сажень кѣ т. же. Воверже" и
въ едино " кладязинѣ соухыхъ си" (εἰς ἐνὶ τῶν λάχκων
τῶν ἔχησων τοῦτων). Нал. 1494 г. (В.).

КЛАДІЗАЗЬ = КЛАДЕЗЬ — колодезь, puteus: — Сѣда-
анъ на кладези (εἰς τὴ πολὺ; по др. сп.: на стоу-
деньци, на источницѣ). Ю. IV. 6. Юр. ев. п. 1119 г.
(г) того кладязя напаляхся стада. Быт. XXIX. 2.
(В.). Аще кто ўвръзеть кладязь (ἐάν δέ τις ἀνοιγη
λάχκων, si quis autem aperuerit lacum). Иест. XXI. 33.
Съ кладязь великъ є (тο φρέαρ, puteus). Ier. XLI. 9.
(Уныр.). Въ кладязь. Изб. 1073 г. (В.). Кладязь точа
жизни моудро(сти) чьрьанникъмъ вѣрьнымъ бѣ апъ
Филлипъ. Мин. 1097 г. 85. Вода изъвѣде, иako до полъ
кладязя пислѣнитися (σῶσε τὸ ἦρσου τοῦ λάχκου πλη-
ρωθῆναι, ita ut dimidium putei impleretur). Пат. Син.
ХІ в. 103. Кладазн, таже суть за тобою ў въстока...

1212

1213

КЛА — КЛА

копавъ перемп. Пов. бр. л. 6496 г. Блаженъи съ
спѣхъмъ въставъ, начатъ водоу восити отъ кладязя.
Нест. Жит. Оеод. 14. Кладазь. Мин. Празд. ХІІ в.
(Лавр. Оп. 38). А бояринъ щедръ, аки кладезь сла-
докъ, а скупъ боаринъ, аки кладезь солонъ. Сл. Дан.
Зат. Сътвори же въ крѣтилищѣ около кладязя й. п
притворѣ (стод. фрөртіхάς иβ', porticus pluviales, por-
ticus cum puteis). Сказ. св. Соф. 18. — Ср. Вѣовѣ,
КОЛОДІЯЗЬ.

КЛАДІЗЬНЬИ — прил. отъ сл. кладізь — ππηγής: —
Развѣ кладязныій водныі потокъ (πλὴν πηγῶν ὀδήγων,
tantum de fontibus aquarum). Лев. ХІ. 36 по сл. XIV в.

КЛАКОЛЬ — колоколъ: — Златы клаколы. Козм. Инд.
Сътворивше клаколы ὦ злата чиста и пришвены бы-
ша промежу тресномъ по отокамъ подвлачнымъ (хώ-
δωνες). Георг. Ам. 25. Клаколъ златыхъ. т. ж. 92.
— Клаколъ (κλ+κ') — ср. Лит. калкаς; Нъм. Glocke;
С.-в.-Н. hille, hol; Н.-в.-Н. hallen; hell; Гр. κιλλήσκω,
κκλέω; Лат. calare. — См. ВИЛО, КОЛОКОЛЪ.

КЛАНЯТИ, КЛАНЯЮ — clinare, inclinare: кланяк-
мъи — прич. стр. гл. кланяти: — Семелино трѣ-
сновенник кланѣмо. Гр. Наз. ХІ в. (В.). Прѣтатъ и
неразличимая Трця кланякма бывакъ отъ всѣхъ
сигл. Ебр. Сир. XIV в. (В.).

КЛАНЯТИСТА — покланяться: — Иже кланякъсться кмоу,
джъмь и истинож достопь кланятиса (τοῦς προσχυ-
νοῦντας αὐτον... δεῖ προσχυνεῖν). Ю. IV. 24. Остр. ев.
Диаколь... сътвори имъ кланатиса идоломъ, а не
Бу створшему йбо и землю. Нест. Бор. Гл. 2. Не по-
пощажь кланатиса твари (προσχυνεῖν). Гр. Наз. ХІ в.
64. Достоино и праведно та пѣти, та бѣгсловити, тебе
бігодарити, тебе кланатиса (προσχυνεῖν). Служ. Варл.
ХІІ в. Дай, Господи, молитву его святую кланяю-
щимся гробу его. Нов. І л. 6782 г. (по Арх. сп.).

— просить: — Чѣкъ кѣднѣ приде къ Иисові, кланялоса
кмоу и Глѣа (γονυπετῶν). Мр. ГХ. 17. Остр. ев. И при-
иде Ярославъ изъ Мурома къ Мьстиславу, кланялся
ему моляться, река. Ип. л. 6636 г. — Глѣбъ ся кла-
няеть (въ подл.: кляняеть) азъ во всемъ виноватъ, а
нонѣ ворочую все, что поималъ у шюрину своею у
Мстислава и у Ярополка до золотника. Лавр. л. 6684 г.
Новгородки же кланахутса кмоу: не ходи, кѣже. Нов.
І л. 6731 г. Псковичи начаша много кланятися Нову-
городу, чтобы дали Псковичемъ намѣстника и помочь.
Псков. І л. 6849 г.

— выражать привѣтъ отсутствующему: — Кланялоса стѣ
Совии и гробоу о молю и всѣмъ Новгородцемъ.
Нов. І л. 6718 г. Послаша Лариона сочьскаго къ
Гюргю: кланякъ ти са, нѣтоу ны съ тобою оби-
ды, съ Ярославомъ ны обида. т. ж. 6724 г. Кнѣ
Гердень кланяеть всѣмъ темь, кто видить сую грамо,
тне лю што нынѣ живи суть. Грам. Герд. 1264 г.
А на томъ ти, кнѣке, на всѣмъ хѣ пѣловати, бес пе-
ревода, прі нашихъ послѣхъ, а тѣ ти са, гнѣ кнѣке,
кланякмъ. Дог. гр. Нов. съ Ир. Яр. 1264—1265 г. (глъ-
вамъ кланяюса дѣтемъ своимъ и бласловлau. Грам.

Іак. Пол. ок. 1300 г. Тобѣ господину своему князю
великому весь Псковъ кланяется отъ мала и до ве-
лика. Псков. І л. 6835 г.

КЛАСТИ, КЛАДЪ — ронеге: — Молотятъ чепи хара-
лужными, на тощѣ животъ кладуть, вѣютъ душу отъ
тѣла. Сл. пак. Июр. А Нѣмцымъ и Гтъмъ и всемоу
Латинскомоу тазькоу платни по двѣ коунѣ штъ
капи и штъ всакого вѣснаго товара, что кладоуть
на скалви, и продавше и коупивше. Дог. гр. 1262—
1263 г. Зобѣ дац и сѣно кладыи (скотомъ). Уст. Крм.
(В.). Такъ и кладите (антминсы), какъ порѣзаны, и
наряжены, и свящаны. Кир. м. посл. Пск. дух. д. 1395 г.
Скуделницы ископаша и тамо кладоша мертвыя.
Псков. І л. 6974 г.

— А на ели новые грани кладены. Отвод. кр. Кив. вол.
1482 г.

требы класти — тā θύματα θύειν: — ὁ λαίον κλαδοῦχης
τρέβθη (κατὰ τῶν θυόντων τὰ θύματα, ab immolantibus
immolationes). Втз. XVIII. 3 по сл. XIV в. Въ ня же
требы кладяше имъ (ἐν αἰς ἐπέθυεν αὐτοῖς). Ос. II. 13
(В.). Требы кладомыя виламъ. Сбор. XV в. (В.).

жалобъ класти: — И тѣ головные князи жалобъ клали.
Яр. Берд. 1357 г.

позвѣтъ класти — см. подъ сл. ИЗВѣТЪ.

поклажи класти: — Аже кто поклажаи кладеть оу
кого любо, то той послоуха нетоуть. Р. Прав. Яр. (по
Сим. сп.).

Ср. hlathan; Нъм. laden.

КЛАССЪ — колосъ, arista, spira: — И начаша оученици
кго пжть творити въстрѣлажще класы (τοῦς στάχυας).
Мр. II. 23. Остр. ев. Семь класъ исхожаху изъ еди-
ного корене (στάχυες, спicaе). Быт. XLII. 5 по сл.
ХІV в. Прорастъшии ми помыслъ класъ (ώς στάχυν).
Мин. 1097 г. 75. Възаалкаша и начапа въстрѣгати
класы. Панд. Ант. ХІ в: л. 76. Стьбю, и листвие, и
класы, и тѣнкыя поуспы (ἀστάχυας). Ю. екз. Бог. 359.
Ни пожнете класа не оуже съзрѣвша. Нест. Бор. Гл.
90.

КЛАССНЬИ — прил. отъ сл. класъ: — Нынѣ пакъ
соухоу родительноу классьоу нивоу плодоносьоу съ-
твори. Мин. 1096 г. (сент.) 60.

КЛАТИ, КОЛЮ — findere. — Ср. Лат. cello, celsum, cel-
lere въ percello, perculi, percellere, procella, recello, —
recellere. Лит. perkaltos — просѣченый; kalu, kalti —
бить, perkalti — прибивать, просѣкать.

КЛАТИТИ, КЛАЧЪ — tundere, obstundere, колотить.
Ср. Лит. kalu, kalti — бить, бить молотомъ, кaltas —
битый, кованый.

КЛАТИТИСТА: — Съноузьницу пишано соющю, ко-
лесниця сѣмо и овомо клатитися (τὸ ἀρια ἀτάκτως φέ-
ρεται, incomposite fertur currus). Златостр. ХІІ в.
Православне вѣре тогда клатящися и въ бѣдѣ сущи
(χλυδωνίζομένη καὶ κινδυνευούση, vexatae et periclitanti).
Жит. Сав. осв. (В.). (Море) сълпасть и клатитса
(ἐπάλλεται καὶ ἐπιτωδάζει). Сильв. и Ант. вопр. (Оп. II.
2. 151).

1214

1215

КЛА — КЛЕ

КЛАЩЕНИК (В.): — Блазнящася шрѣтъше эпосте
ш многа клащеніа къ пристанію тихоу. Жит. Гр.
Акраг.

КЛЕВЕТА — калтегорія, обвиненіе: — Еретикомъ не лѣть
ксть клкветъ на простославнѣя ей пы творити (ка-
тегоріяς πολειδωλι, accusare). Ефр. Крм. Конст. 6. Мой
жи етери клеветнолюбни, исписавше клеветы....
Геор. Ам. 219.

— calumnia: — Идрость, клеветы, лъжи. Сб. 1076 г. Не
въздаюште зъла за зъло, ни клеветъ за клеветъ (ш
лодоріанъ ѣнτί лодоріας). Панд. Ант. ХІ в. л. 113. Яже
на ны клевета (лодоріа). Гр. Наз. ХІв.289. Клкветы
съплѣтания (лодоріа). Ефр. Крм. Гр. Нис. 1. Татьбъ
и клеветы. Нест. Жит. Фед. 11.

КЛЕВЕТАНИК — συχοφαντία: — Никако же послушати
клеветання. Сб. 1076 г. Безбожию прикміи начало и
клеветання (συχοφαντία). Гр. Наз. ΧΙ β. 302, Клеве-
танне възмѣштаетъ мѣдрааго (συχοφαντία). Панд. Ант.
ХІ в. л. 89.

КЛЕВЕТАРЬ — обвинитель: — Сами и сѣдѣе и клеветаріе
тій бяхъ (хлі хріται хлі кат'γοροι, iudices et accusato-
res). Жит. Еутх. Мин. Чет. апр. 122. — Ср.: Ти при-
доша, ти просиша, ти печатнѣша съ стражеєж, тако
же дроугъ дроугоу быти клеветаремъ и обличите-
лемъ. Супр. р. 331.

— клеветникъ: — Не достоить послушати клеветара.
Сб. 1076 г. (Бусл. 222). Горцей наши клеветареве, лю-
тии мытареве, и словоположъніи, и мытословъи. Ю.
Злат. XIV б. Клеветари бываюх. Жит. Стеф. Перм.

КЛЕВЕТАТИ, КЛЕВЕЩЯ = КЛЕВЕЧЯ = calumniari: —
Клевечкштя. Сб. 1076 г. 231.

— Чьяноризьци... клквечюще (?) (φραστριάζοντες, conspi-
rantes). Ефр. Крм. Халк. 18; Корм. Моск. Дух. Ак. 44.

КЛЕВЕТИВЫИ — склонный къ клеветанію, злословя-
щій: — Стапірамъ такожде во оукрашеніі столѣп-
нымъ, не клеветивымъ (μη διαβόλους). Тит. II. 3 (В.).
Мжжъ клкветивъ въ матежъ свара. Панд. Ант. ХІ в.
л. 72. Аще зла, ли непотреба и клеветива, аще без-
оумна и повсьива, ли сварлива. Златостр. XVI в. (В.
ІІІ. 117).

КЛЕВЕТОВАТИ, КЛЕВЕТЮ: — Іереи... клеветы. Дуб.
Сб. XVI в. 145.

КЛЕВЕТЬЛИВЫИ — то же, что клеветивыи — лодо-
роς: — Лѣчше жити во оуглѣ непокрытомъ, неже въ
храминѣ общеи съ женою клеветливою (μετὰ γυναικὸς
λοιδόρου). Притч. Сол. XXV. 25 (В.).

КЛЕВЕТЬНИКъ — обвинитель, доносчикъ: — Оскрыть
же его ставше клеветницы (οἱ κατήγοροι). Дын. XXV.
18 (В.). Клеветьници хвалимъихъ (κατήγορος). Гр.
Наз. ХІ в. 157. Нѣсть бо ни юдиного клеветьника на
штроковицю. Златостр. д. 1200 г. Боюся, юда како не-
въсѣланаго дѣтища клеветникъ боудоу. т. ж. А самъ
подіе съ Новгородці и съ клеветникома на Разань-
скою волость. Нов. І л. 6717 г. Всташа клеветницы
на попа Андрея. Псков. І л. 6977 г.

— клеветникъ: — Рѣпътивыі бо са тъчѣх гоубпѣ, а
клеветникъ са и слѣшаштага (κατάλαλος). Панд. Ант.
ХІ в. л. 71. Горьці клеветьници. Никон. Панд. сл. 23.

КЛЕВЕТЬНИЦА — accusatrix, обвинительница: — Мысль
клѣветница бывающи ти (κατήγορος, accusatrix). Злат-
остстр. сл. 23.

КЛЕВЕТЬНОЛЮВЬЦЬ: — Моужи етери клеветнолюбни.
Геор. Ам. 219.

КЛЕВЕТЬНЬИ — завистливый: — Клеветна осѣді
(της βασκανίας). Панд. Ант. ΧΙ в. (Амф.). Ротиннче-
скаа или клеветнаа вина (το της συνομοσίας ἡ φρα-
τρίχς ἐγχληρια). Корм. Моск. Дух. Ак. 44.

— обвинительный (В.): — Аще бо крішоу тя, клеветна
ми есть шгнемь дымящияся гора. Мин. XIV в. (В.).

КЛЕВОТАРЬ — клеветникъ: — И повелѣ клевотарені его
всѣхъ посадити в темницу. Никон. л. 6665 г. (тт. II.
158).

КЛЕВРЕТЪ = КЛЕВРЪТЪ — συνδουλος, contubernalis,
рабъ: — Не подобааше ли и тѣбѣ помиловати кле-
врѣта свокго, ако и азъ та помиловахъ (συνδουλον).
Мв. XVIII. 33. Остр. ев. Да не съмѣять ни на кого
же клеврѣта нападати. Изб. 1073 г. 145. Съ своими
отрокъи, рекъше клкврѣты, помоштьникъи (συνδο-
λοις). Гр. Наз. ΧΙ в. 54. Клеврѣтомъ (όμοδουλος).
т. ж. 129. Клеврѣты свои привлѣкъыше на коуми-
рослоуженіе (συνδούλους). Ефр. Крм. 226. Клевретъ
съ клевреты поставляетъ (συνδύλους). Златостр.
сл. 3. Рци ми, аще имаши котораго раба мало зло
пріемлюща отъ клѣвретъ своихъ (παρὰ τῶν ὁμοδο-
λων). т. ж. 27. Налѣзе мастеры отъ клевретъ свя-
тое Богородиціи и отъ своихъ, иныхъ олову льяти,
иныхъ крыти (въ Воскр. л.: отъ церковныхъ людей).
Лабр. л. 6702 г. Ктери ђ клеврѣтъ моихъ пако-
сти юмоу творахоу. Златостр. д. 1200 г. (Жит. Ад.
ч. Бож.). Не возносиса на клеврѣта свокго. Ефр. Сир.
ХІІІ в. Ино и тѣбѣ, господине, подобаетъ своя кле-
вреты пожаловати, и милость къ юмъ показати. Посл.
Иос. Волоик. 1479—1515 г. Повелѣ предати и жену, и
чада, и вся клевреты его (πᾶσαν τὴν συγγένειαν). Георг.
Ам. 282. — Ср.: И ре' са имъ: тако да почіхъ и еще
мало врѣма, дон'деже исплѣнитса мѣра клеврѣтъ и
братенъ и' (συνδουλος). Грир. Пап. 121 (Апок. VI. 11).

КЛЕВЬЦЬ = КЛЕВЕЦЬ — знакъ военачалія въ видѣ
остроконечнаго молотка (Савв. 197): — Клевецъ Тур-
скои съ обушкомъ; топорище крашено, на концѣхъ
топорища кости. Ор. Бор. Фед. Год. 30.

КЛЕГОТА — вм. клевета (?): — Достоинъ ксье клеготѣ
(ύβρις, convitium). Ефр. Сир. XIV в. (В.).

КЛЕГЪТАТИ — КЛЕКЪТАТИ — кричать по орлиному: —
Враны грающе и орли клегчуще. Др. Лгт. II. 36. —
Лит. klegeti — смѣяться; А.-Сакс. hleahtor; Др.-С.
hlokka — кричать по птичьюмъ (ср. клоктать); Лат.
clangere; Гр. χλάξειν, ἔχλαγον, χλαγγή. — См. КЛЕКЪ-
ТАТИ.

КЛЕЕВИТЫИ: — Но не разумѣша силы въ томъ дѣлѣ,
известъ жидко растворяху съ пескомъ, ино не клее-

1216

1217

КЛЕ — КЛЕ

вито. Соф. бр. 6980 г. (II т. 134). Известь не клеевита, та камень твердъ. т. ж. 6983 г. (II. 143).

**КЛЕИ** — хόλλα, gluten: — Клеемъ сострои е (ěn хόλλг). Ис. XLIV. 13 (В.). И падаетъ отъ древа того акъ клеи впиневыи. Дан. ил. (Нор. 10). — См. КЛИИ, КЛЪИ.

**ЕЛЕИНО** — знакъ, отмѣта: — Четыре чарки съ полками, а на полках литы узоры, а венцы изнурти писаны золочоны, а на днѣ клепно съ епнитомъ золочоно, да по три рыйки золочоны. Дух. Дм. Ив. 1509 г. Ковшъ пупчатъ; а въ немъ внутри клепно съ епнитомъ, а на клене зверокъ оленецъ золочонъ. т. ж. Всякіе Нѣмецкіе денги, и корки серебряные съ Нѣмецкими клеины. Тамож. Нові. гр. 1571 г.

**КЛЕПНОТЪ** — знакъ, клеймо: — Мастерски клено" или имя пōписовати. Хроноп. XVII в. (Рум. 776).

**КЛЕКАТИ, КЛЕЧК** — Клекаше срдце мое (ηλάλαξεν ἡ χρδικὴ μου). Жит. Андр. Юр. VII. 36.

**КЛЕКОТАТИ** — см. КЛЕКЪТАТИ.

**КЛЕКОТЪ** — см. КЛЕКЪЪТЪ.

**КЛЕКЪТАНИК** = КЛЕКЪТАНИК: — Дшъ гнѣвливаго подобна есть... къ желѣзоковцемъ, обоюдоу клектаніе творящемъ (по сп. ХІІ в. клюканик). Златостр. 88.

**КЛЕКЪТАТИ** = КЛЕКОТАТИ, КЛЕКЪЩЪ = КЛЕКОЧК — хлάξειν: — Играющимъ же птицамъ, орломъ) же клекъщущимъ и плавающимъ криломы свои. Ит. л. 6757 г. Двѣма орлома... верху има летящема и клекочюще (хлάγξχιτε). Геор. Ам. XV в. (В.). — См. КЛЕГЪТАТИ.

**КЛЕКЪТЪ** = КЛЕКЕТЪ — птичй крикъ: — Ори клектомъ на кости звѣри зовутъ. Сл. пик. Игор.

**КЛЕНЕНИК** — брхос, клятва: — Зане" клененіемъ оутвержать дѣяніа (брхφ). Псалт. толк. θεοδорт. пс. СХVIII. 106.

**КЛЕНЬ** — асег: — А на дровяномъ стопникѣ кленъ да липа. Отводн. 1498—1499 г. — Ср.: Лит. klénpas — кленъ; Др.-в-Н. lin-boum — кленъ, липа; А.-С. hlin; Др.-С. hlynr, hlunr.

**КЛЕПАЛО** — доска, въ которую ударяли для созыва на молитву, било: — Клепало. Церк. Уст. (В.). — См. ВИЛО.

**КЛЕПАНИК** — звонъ въ клепало, въ било: — Къгда ослышить клепание обѣда (той σπηχντήρος). Панδ. Ант. ХІ в. л. 65. Второму клепанию скончевающеся, тогда и своя ήогы вотовимъ на сшествіе церковное. Θεοδ. Печ. VII. 210. О клепаніи: всякъ, иже слышавъ до три удареніи билныхъ, съ тщаніемъ не течетъ въ церковь, да поклонится 30. Θεοδ. Студ. Ост. 198. Хытъ бяше клепанію зѣло. Муч. Θεοδ. Мин. Чет. фευρ. 328. Клепавъ бо възбоюжааше братию, объходя хыжноу когождо ихъ (о ручномъ билѣ см. въ Записк. Антонія Новгородца о Царѣградѣ). т. ж. Въ клепаніе црковное (сум precandi signum daretur). Жит. Θεд. Сик. 83. Мин. Чет. апр. 454.

1218

**КЛЕПАТИ** = КЛЮПАТИ, КЛЕПЛЮ — бить, ковать: — Въ союе съреброклепчи съребро клеплѣ (άγρυγοχπτε). Гр. Наз. ΧІ в. (В.). Съ твори щиты клепаныя (а не литы; ἐποχὴ συρεσίδη λέγτος). Τεορ. Ам. 95.

— ударять во что либо звонкое для созыванія: — Кльилуть и начинакъся божествнаія лутернія. Уст. ХІІ в. 10. Въ врѣма чтеніа клыплють вечерну. т. ж. Въ спряною въ папа повелѣ клепати оутрьюю. Златостр. ХІІ в. 76. Клепетъ въ малыи камянъ. Церк. Уст. (В.). На обѣдни і на вечерни не клеплѣ (въ било въ св. Софии). Сказ. Ант. Нові. б. Нача клепати въ било слѣга (ξεροσεν, pulsaret). Жит. Андр. Юр. 10. Клепавшштъ вечернюю, отворши прквовъ (τοῦ ζωοῦ κρούσχντος). т. ж. XLIX. 198. IIже вся дни служебныя не клеплетъ, во время зовыи братію, да поклонится 100. Θεοδ. Студ. Ост. Егда клеплӑ въ дни на тастіе. Гр. Пап. 202.

— биться: — Срдце бо ми клеплӗ. Пал. 1494 г. (В. Пі. 45).

— указывать, σπηχίνειν: — Глаголааше клепла, кою смъртно хотлаше оумрети (σπηχίνων; въ Остр. ев.: знаменат). Ю. ХІІ. 33. Мст. ев.; Четвероев. 1141 г. Клепла (вм. знаменуя). Аван. Алекс. толк. Пс. (Оп. Пі. 1. 71). Въ время... пѣніи клепя (σπηχίνων). Жит. Киріак. 18. Намизакать шкомъ и клеплѣть ногою (σπηχίνει, знаменіе даетъ). Парем. 1271 г. Притч. VI. 13 (В.).

— обвинять: — Искавше ли послоуха, и не налѣзоуть, а истьца начѣсть головою клепати, то пмъ правьдоу желѣзо. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). А оже съверь вироу, то грѣна коюнъ съметная штрокоу, а кто и кыпаль, а томоу дати дроугоую грѣноу. т. ж. Но оже начѣсть болшимъ кыпати, томоу ити ротъ оу кого лѣжалъ тон товаръ. т. ж. А почнутъ клепати мертвымъ или грабежомъ съ обѣ позовны, пно судъ тому на Городищѣ предъ тыми судьями. Доз. гр. Нові. съ в. к. Ив. Вас. 1456 г. А на кого тать что възговорить, и ему (недѣльщику) то сказати великому князю или судьѣ..., а клепати ему татю не желѣти никого. Судебн. 1497 г. Тон же бить оучнетъ клепать грабежомъ, ино емъ ходить исца послѣхомъ шднымъ чікомъ. Псков. судн. чрам.

— Ср. crepare (?), κρέψαρχον, klappern (?). — Заклепъ = заклонъ — claustrum; Прус. auklipts — скрытый, cleptus; Гр. χλεπτός; Лит. kilpa — лукъ; Гте. hvilftri.

**КЛЕПАЧЬ** — καννοάρχης: — О клепачи (καννοάρχηον). Θεοδ. Студ. Ост. 48.

**КЛЕПИКЪ**: — Клепикъ Муромскои, черенъ серебранъ рѣзанъ съ чернью мѣсты золочены, отъ желѣза и с верху окоь дѣзанъ сканью. Оп. и.м. и Ив. Вас. 1582—1583 г.

**КЛЕПЪКА**: — Съ ванчюсомъ и съ клепками и съ пыпленіем. Окр. гр. и. Ал. Мих. 1660 г. (Рум. 65).

**КЛЕПЬНЫЕ**: клепьная вира: — Аще будеть у когъ клепная (= поклепная) вѣра, то же будеть послу ховъ 3, то то идуть виру. Р. Прав. Яр. (по Пушк. сп.).

77

1219

КЛЕ — КЛИ

1220

КЛЕПЦЬ = КЛЕПЦКА — tendicula, падγу, пхγгі: —
Да сієєніпса тако срына отъ тенета, и тако ити(ца) пе
кленца. Панд. А.т. ХІ в. л. 226. Птиця ў клепцья
(πλγδος). Златостр. ХІІ в. — Ср.: Ο) ниж же бывш
множацьпі Міринъ шыхъ, дѣлажще клепца, ніні же
мрѣжіе плетѣахх. Гр. Пап.

КЛЕЦАТИ — см. КЛІВАТИ.

КЛЕЧТАНИК = КЛЕЧЕТАНИК — то же, что клектъ: —
χλγγη, итічій крикъ: — Орле клечтаніе (λετων χλγγ-
γν). Жит. А. Мак. ІІІ. 12.

— пыне: — Менчійскими акы арганы или доброглас-
ными кимвалы бѣгласынымъ клечтаніемъ (въ друг.
сп. кличтаніе). Трже. XVI в. (В.).

— біеніе сердца: — Клечетаніе срічное (въ сп. 1494 г.
кречетаніе). Пал. XVI в. (В.).

КЛЕЧЬТЪ — то же, что клектъ: — Храми ти пылѣ
тента и клечта (въ сп. ХІІ в. — кюка). Златостр. 88.

КЛЕЦІ = КЛЕЦА — см. КЛЪЦІ.

КЛИЧНЬІИ — смолѣстый, смоляной: — И овощу даст
растеніе и клинъ бываетъ ў того (ххі дάχρυον тοῦ
φοτοῦ κκί δόδ, lacrymae denique succīcque). Ю. екз.
Шест. (В.).

КЛИИ — зόλλαх, клей: — Иже ваще требования клинъ съ-
творъ изпопѣ и пребыванимъ многомъ, да покло-
нітѣ й. (σόλλαχν, gluten). Θεοδ. Студ. Опт. 32. (Буза.
389). Инако бо ехнавѣ кліи бываетъ, егъ зовоѣ слѣзоў
(τοῦ σγνου τοῦ δάχρυον, lentisci lacryma). Ю. екз. Шест.
— См. КЛЪВИ, КЛЕИ.

КЛИКАНИК = clamor: — Кѣстьство на кликанік ноу-
дити (πρὸς κραυγὴν, ad clamorem). Никон. Панд. сл. 30
(Трум. 75).

КЛИКАТИ, КЛИЧЪ — кричать: — Видѣвъ пищальникъ
и народъ клапоцьц (δλον θορυβούρενον). Μο. ΙΧ. 23.
Юр. сс. л. 1119 г. Егда ли та видить гнѣвахштаса,
или клижшта, или кльноцьсаса. Изб. 1073 г. 27.
Дроўгымъ же въ боубъны биющемъ и инѣмъ же
въ софѣли соющемъ, и тако всѣмъ кличюцемъ, тако
же трастиспъ пещеръ оть множества плища зълѣихъ
. Νδѣвъ. Ніет. Жит. Θεοδ. 11. Дивъ кличеть връху
древа, велилъ послушати земли незнаемъ. Сл. пак.
Юр. 21. Клича клико могли. Никон. Панд. сл. 30.
Бесѣдніе к себѣ, не кличопѣе, но в мѣрѣ гласнѣ.
Корм. Моск. Дух. Ак. л. 94. Иже кличеть (въ разго-
ровѣ) бѣгі вѣпоты, да поклонится .Й. (κραυγάζων, qui
clamet). т. ж. 96.

— златъ: — Донъ ти, княже, кличеть и зоветь князи
на побѣлу. Сл. пак. Юр. В великій четвертокъ...

мертвыхъ кличѣть. Стол. (Буза. 814).
— облѣзать всенародно: — Посласта... биричѣ по
улипамъ кликати. Ип. л. 6656 г. Аже тѣ велише кли-
кати съвозѣ торгъ, гость со гостѣмъ не торгуті. Грам.
Рич. ок. 1300 г. Уже, братіе, не Резанекоц землѣ около
Донъ ии ратаи, ии пасты не кличють, ни трѣбѣ не
трѣбѣть. Сл. о Зад.

КЛИЧНЬЦИ, КЛИЧНЪ — κράζων вскрикнуть: — И кли-
нуша, и посѣкоша сѣни по пима, и тако побиша та,

и не свѣсть никто же, гдѣ положиша та. Пов. бр. л.
6491 г. Фарисѣи кликніша (ξχραξαν). Панд. Ант. ХІ в.
(Амф.). Кликнуша школо манастьіра (по др. сп. кли-
коша). Пов. бр. л. 6604 г. И тако полѣи прихвавѣше
к мостку, кликнуша, въ трубы въструбиша. Ип. л.
6658 г. За нимъ кликну Карна, и Жля поспочки по
Рускоі земли, смағу мычючи въ пламянѣ розѣ. Сл.
пак. Юр. Кликну, стукну земля, въшумѣ трава, вежи
ся Половецкіи подвизошася; а Йгорь князь поскачи
горностаемъ къ тростію и бѣлымъ гоголемъ на воду.
т. ж.

— закричать: — Убогъ возглаголетъ, вси на нь клик-
нутъ и уста ему заградятъ. Сл. Дан. Зат.

КЛИЧНЬЪ: — И возсташа игумны и священники, и
болшіе всѣ людіе, и бояра, на Тимошку и на иныхъ
кликуновъ. Псков. Г. л. 7117 г.

КЛИКЪ — clamor: — И посла Владимиръ кликъ по рати.
Перецел. л. 6501 г. Тіи бо бес щитовъ съ засапож-
никъи кликомъ пыкъ побѣждать, звончи въ пра-
дѣдную славу. Сл. пак. Юр. Двина болотомъ течеть
онымъ грознымъ Полочяномъ подъ кликомъ пога-
ныхъ. т. ж. Рускіе князі, и бояра, и воеводы, и все
великое воиско широкіе поля кликомъ огородиша, и
злачеными доспѣхами освѣтиша. Сл. о Зад. ХІІІ.
— Ср. Лит. кlyк — шумъ, крикъ. — Ср. КРИКЪ.

КЛИМАТЪ — regio: — (Царькъ) вътораго климата (χλ-
ματος, regionis). Ефр. Крм. Кρω. 83.

КЛИНИК = собир. отъ сл. клинъ: — Иніи разбивааху
клиніемъ. Тверск. л. 6894 г.

КЛИНЪ — cuneus: — Мнѣ же помяноувшою взяти же-
лѣза, таже на ногоу его, якіо же възлагати а на боя-
лящіа и страждущія на здравіе совѣщастася игв-
менъ и Юаннѣ, и вземше клины вложихомъ въ
своды желѣзныя и біющемъ намъ, клинѣвы раскла-
няхъся, якіо же и снятися моци въ тонкое ногы его,
и егда клинъ иземлющемъ, пакы свожахъся и бѣша
якіо же и преже. Жит. Θεοδ. Сик. Мин. Чет. апр. 544.
Въ кладѣ нозѣ забиша четырми клины. Прол. юон. 22.
Зинон.; Отеч. л. 215.

— Подѣлъ вратъ написано дѣвичьимъ образомъ воздухъ,
надъ тѣмъ воздухомъ и подадѣ того ангелъ летящъ
въ клинѣ огненномъ; а отъ того клина, къ затворѣ
вратнои, къ низу написанъ діаволъ. Оп. Гран. Пал.
(Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 453).

— λοβός: — Ятърныи клинъ. Меов. Пат. XVI в. (Оп.
ПП. 2. 28).

— скошенное полотнище: — Кафтанъ ёздовои новой,
съ прямыми клинями. Вых. А. Мих. 1679 г. 675.

КЛИНЪВЬІ: — Клины вложихомъ въ своды желѣзныя
и бющемъ намъ, клинѣвы раскланяхъся. Жит. Θεοд.
Сик. Мин. Чет. апр. 544.

КЛИНЬЦЫ — узоръ въ видѣ треугольниковъ: — Шо-
ломъ Литовскои съ клинцы, а въ клинцахъ пупыши.
Ор. Бор. Θед. Год. 1589 г. 35. Шуба, камка по червче-
тои земли клинцы серебрены, исподъ соболеи. Вых.
Ал. Мих. 1661 г.

1221

КЛИ — КЛИ

**КЛИНЧАТЫИ** — пмѣющій форму клина: — Пожня клинцатая. Нов. Ридн. XV в. 4.

— съ узоромъ клиньями: — Шуба, отласъ серебрянъ, клинчатон. Вых. Ап. Мих. 1673 г. Камка двоеслічна шолкъ алъ да бѣлъ клинчата. т. ж. 1675 г.

**КЛИРИКЪ** = **КЛИРЬКЪ** — хлѣпкоз — припадежацій къ числу священослужителей или церковнослужителей: — Съгрѣшающіи клирики (хлѣпrixи). Ефр. Крм. Вас. 32. Ни въсако нѣкокмо к.лирикоу достоино есть конго любо дѣла лихвою прилати (пхвотіош; тіві хлѣпrix). т. ж. Крв. 5. Попы же, и дыконты, и чѣтьца, и пѣвѣца, всла клирикъ наріцемъ (хлѣпrixов). т. ж. ЛXXXVII. 52. Ни єдинъ отъ всѣхъ клирикъ (хлѣпrixов). т. ж. Трул. 77. И возвѣсти Лазореви, уже баше старѣшшина клирикомъ црѣви тога. Як. Бор. Гл. 132. И видащи всен людни и клирикъ, мнахуть бѣснующіоса, влечахуть ю ко гробу стѣли. т. ж. 133. Митрополитъ... стѣбравшій вса клирикъ и все поповѣство. т. ж. 145. Постав клирикъ... отъ чиститель до послѣднихъ пѣвецк. Сказ. св. Соф. 16. Цѣлую тя и язъ Иванъ худыи митрополитъ Рускіи и всѣхъ, яже подъ тобою, клирикъ же и люди. Ю. митр. Поса. Клим. 218. Аще ли и клирикъ соуть, ўврещи повелѣваютъ, аще ли простыи, ўлоучаться. Нов. Крм. 1280 г.

**КЛИРИЧСКЕЙИ** — прилаг. отъ сі. клирикъ: — Клиричскіна чада (тѣв хлѣпrixов). Ефр. Крм. Крв. 21.

**КЛИРОС** = хлѣпPOS, кирь, собраніе священослужителяй и церковнослужителей: — Въсъ клиросъ (хлѣпPOS). Ефр. Крм. 2. Ник. 2. Да не кирросоу роуганне боудетъ (хлѣпPOS). т. ж. LXXXVII. 48. (Митрополить) иедъ ў князѣ събере клиросъ и все поповѣство. Як. Бор. Гл. 116. И се же накъ съповѣдахоу, яко єдинъ ў клироса стѣна и великія црѣви Софіпа, боланцю кмуь вельми, огнімъ жегомоу, и малѣ же въ са пришлѣ, моланне Ба" и стѣго о наішнего Веодосіи. Нест. Жит. Веод. 30. Повелѣ созвати клиросъ всѣ. Нов. бр. л. 6495 г. (по Ип. сп.). Да язъ недостоины гравшіны, се оставляю епископію, о пемъ же епископу быті живу съ клиросомъ свойствъ. Уст. чр. Смол. 1150 г. Вечерню поощимъ, єдинъ ў дыкакъзараженъ бѣші ў грома, а клиросъ вѣсь съ людьми падоша нищы, нѣ живы бѣшіна. Нов. И л. 6625 г. Дастъ кирросъ окольная келла (хлѣпPOS, clero). Сказ. св. Соф. 16. Пріде къ немою свои клиросъ. Жит. Ниф. XIII в. 172. Поставленъ бысть Иванъ искупъ... отъ клироса великое церкви святой Богородицы Володимерскои. Ип. л. 6731 г. А въ Троецкіи клиросъ перемите тѣи антимисы, а держите ихъ по старои пошлинѣ. Кирр. м. поса. Пск. дух. д. 1395 г.

— хлѣпrixоз: — Въ врѣма поставленныя клироса (хлѣпrixош, clerici). Ефр. Крм. LXXXVII. 44.

— пѣвѣеіе: — А се церковнѣй людні: игоумень, попъ, дыкакшнъ, дѣти ихъ, попадія, и кто въ клиросѣ. Церк. Уст. Влад. (по Син. сп.). Тогда въ црѣви стѣли Бда лѣвыи клиросъ Гречески появѣ, а правыи Русски (въ пол. XIII в. въ Ростовѣ). Жит. Петр. Берк. Мин. Чет. ион. 408.

— мѣсто на солѣ, гдѣ стоять пѣвчые: — Позрѣ по братын, иже стоять поюще по шбѣма странама на клиросѣ (слѣд. два клироса). Нов. бр. л. 6582 г. (по Радз. сп.).

— См. КРИЛОСЪ.

**КЛИРОСЬНЬИ** — прилаг. отъ сі. клиросъ: — Клиросянъи степень (той хлѣпPOS). Ефр. Крм. Крв. 27.

**КЛИРОСЬСКЕЙИ** — хлѣпPOS — прил. отъ сі. клирост: — О рапнѣй клироцѣфѣ (περι διαταγμῆς хлѣпPOS). Панд. Ант. XIV—XV в. (Оп. II. 2. 258).

**КЛИРОШАНИНѣ** — Оеодул. же игумень святое Богородиці Володимерское съ клирошаны, съ Луцкіною чадью и съ Володимерці ёхаша по книзя въ Боголюбес. Лавр. а. 6683 г. И пришедшіе клирошані Боголюбесью, и вземше й, внесоша въ божицію. Ип. л. 6683 г. Да възмоуть клирошане ў гривень ў поповѣства и ў дыяконьства ў ўбокго. Прав. Кир. митр.

**КЛИРЬКъ** — см. КЛИРИКЪ.

**КЛИСВРА** — хлѣпσορχ: — Вшедъ црѣ Никфікоръ въ клисоуры Бштарыскыя. Жит. Никола. бош.

**КЛИДАНИК** — Оустремившій ўжѣ намъ на ня со клицанѣю и трѣбами. Сбор. Кир. Билоз. XV в. 477.

**КЛИДАТИ**, **КЛИЧАЮ** — clamare: — Много клинавѣ пле бес правѣдны, обадпша и (multa clamans, подлѣ хлѣпrixας; тѣв διαβαλλόντων χρτών). Пат. Син. ХІ в. 135. — Ср.: Илатейне же овны кандаахъ, овны течахъ въ слѣдь вѣлька и не постигшіе его вратиша сад. Сурп. р. 31.

**КЛИЦОВАТИ**, **КЛИРЬЮ** — θορυβεισθει: — Чіто клипоієте (τι θορυβεισθεν). Мов. 23. Ир. ев. н. 1119 г.

**КЛИДАНИНѣ** — пугающій на охотѣ звѣрей крикомъ или шумомъ. (Ак.): — В се же лѣто бѣші Всеволоду ловѣ дѣюю: звѣришія за Вѣнгеродомъ, заметавшімъ тенета и кличаномъ кликнувшімъ, сядеи прелѣнкъ змів ў нобсе. Пов. бр. л. 6599 г.

**КЛИДАТИ**, **КЛИЧАЮ** — ἀλλαχθων: — Кличала и емоцана и пробиція. Жит. Нисонит. XIII в. 133.

**КЛИЧИ**, **КЛИКШ** (? — какі. течь, текоу): — Кликона школа манастыра (но др. сп. кликнуша). Нов. бр. л. 6604 г. (по Ип. сп.). Кликона на пѣ (по др. сп. кликнуша на ихъ). т. ж. 6615 г.

**КЛИЧЬ** — кликъ, clamor, хρσυγή: — Возопіе кличемъ, величимъ (χρσυγή περιγλη). Апок. XIV. 18 (В.). Шобычанъ же съ на рати рѣккамъ мажіще пооцумати и кличемъ вѣпіюще. Умпр. 104. Въ дынь пабавленна высака го-рѣстіе, и лютость, и гнѣвъ, и кічѣ. Изб. 1073 г. 4. Качічъ и хоула да въззметъся отъ васъ съ высѣс зълѣобохъ (χρσυγή). Панд. Анн. ХІ в. л. 59. Суть горѣи зандуче луку мора, им же высота ако до йбсе, и в горѣ тѣ кличъ великъ и говорѣ. Нов. бр. л. 6604 г. Качічъ ў народа (βοή πλείστη τοῦ δηρου, clamor). Муи. Орак. 10. Въздее Бѣ въ кличи и Гдѣ въ гласѣ трѣб-немъ (ἐν ἀλλαχλγυμῆ). Златостр. сл. 9 (пс. XLVI. 5). Бесѣдоваті с кличіь. Уст. Крм. (Вопр. Вас.). Пакъ же оувѣдѣхомъ, бесовѣскаа кпе діржаще шычама преклатьхъ Клини, въ божествѣніа праздінкъ позоры ўкакъе бесовѣскіа творити съ свистанпѣмъ и съ кличемъ и вѣплемъ, съзлѣвающіе нѣкъ сакарѣд-

77*

1222

1223

ЕЛИ — КЛО

нъяла пънніца. Прав. митр. Кир. Да щетупить отъ тебе
всякое ослоушанник, противно слово, гордость, зависть,
ревность, клапчь, клевета, худенник, празднєство, дерь-
зновенник... Чин. вел. образ. Нов. чин. XIV в.

— харош; — Бесчынны клячи. Гал. V. 21.

**КЛИЧЬНЫИ** — прилаг. отъ с. л. кличъ: — О кличнѣмъ
сѣтавѣ (περὶ τῆς τοῦ πνεύμονος φύσεως; легкихъ). Сиагъ.
и Ант. вопр. XVI в. 119.

**ЕЛИЧЬТАНИЕ** — см. КЛЕЧЬТАНИЕ.

**КЛОВОКъ:** — II в рѣкѣ его клобокъ (Ис. VI. 6; calcu-
lus — камешекъ). Гри. Двоесл. XVII в. (Оп. II. 2.
242).

**КЛОВБКЪ** = **КЛАВБКЪ** (Тур. қалабақ) — хідіріс, тідірх:
— Да створиша... клобуки (хідірієі), cidaras). Ихс.
ХХVІІІ. 40 по сп. XIV в. Сътвориша... клобуки съ
виссонъ (хідірієі). Ихс. ХХХVI. 35 (Острже.). Клобукъ
платняньъ да възложить (хідірів). Лев. XVI. 4 по сп.
XIV в. Съньми клобжкъ и положи вѣнѣнъ (ӑфеіліду
тѣн хідірів). Из. ХХІ. 26 (Упір.). Клобжкъ (ή хідіріς).
Толк. прор. Из. ХХІІ. л. 219 об. (Оп. II. 1. 116). Око-
вавше а съ гацами их и клобжкы (тідіра). Дан. ІІІ.
21 (Упір.). И възложить клоббкъ... на главѣ его
(кидаръ). Зах. ІІІ. 4. Кржнъ и клобжкъ (хідірів: двой-
ной переводъ). т. ж. ІІІ. 5 (Оп. I. 119). — Кідірісъ
переводится иногда и сл. крдна.

— княжеская шапка: — И сна клобукъ и видѣ бернѣ
нѣготѣ етіо Глѣба снать съ главы и вдасть Стой-
славу. Іак. Бор. Гл. 127. — Клобуковъ князья не спі-
мали и въ церкви (см. въ Китіи Бориса и Глѣба). Клобуками назывались, думаетъ Погодинъ, тѣ шапки,
которыя пользовались въ Святославовомъ Изборникѣ.
Пошд. Хронол. указ. стр. 26.

— монашескій клобукъ: — И роукама своима дѣлахоуть
дѣло, ово ли кошѣтьца плетоущи, и клобоукъ, и ина
роучыная дѣла строяще. Нест. Жит. Θεοδ. 9. Тълѣсты-
ми клобоукъ покрыватися. Уст. п. 1193 г. 224. По-
крыти... скимніка клобукомъ (ср. КНОЛЬ). Корм.
ХІІІ в. Пошроб. мои. Въ кельѣ же кланятися въ свитьи
и въ малѣ клабупѣ и безъ клабука, аще варныя дени
будуть. Кинр. м. посл. ил. Ав. 1390 г.

— митра, телхуών: — Иерен на главѣ ношааше кло-
бскъ златыми нитьмъ, юже митрѣ и кидарѣ глаголють.
Гозм. Ипд.

**КЛОВЧЬНИЕ:** — Клобоучникъ. Бі. плетоущихъ кошѣ
великъѣ. Никон. Панд. сл. 45.

**КЛОВЧЬЦЬ** — уменьш. отъ с. л. клобукъ: — На главѣ
же ношаше ректѣше клобоучьць, тиароу и дѣштидж
златоу. Изб. 1073 г. 121. И възложить на нъ игуменъ
клябучець. Нов. чин. XIV в. 19. Чин. мал. образ. О
чернѣцъ продавнемъ кловѣчкы. Прол. апр. 28. (В.).

**КЛОКНЬИ:** — Оубогъымъ и клокнѣмъ да раздаются
(по Яросл. сп. — клоснѣмъ; ἀπόροις, mendicis). Никон.
Панд. сл. 4 (Конст. 1—2. к. 6).

**КЛОКОТАТИ** = **КЛОКЪТАТИ, КЛОКОШЕ** — bullire, bul-
lare, кипѣть: — Штня клокочующаго стремление. Мин.
янв. 10 (В.). Пещь дрѣвле клокъчующою оугашип

(=угасивъ). Ирм. ок. 1250 г. Олово клокочюще. Муи.
Вониф. Въ клокочющи конобъ въврещи. т. ж. По-
черпати пеколъ клокочущъ. Муи. Кир. Ул. Клокотахоу
тако въ котыѣ. Жож. Богор. Огня несътьрипмаго рѣка
клокощи. Сбор. Троиц. ХІІ в. 172. — Ср.: Въ конобѣ
врѣшнимъ смолою клокошщинь. Отеч. л. 213. ¹

— трепетать, биться: — Клокоцѣть (сердце). Пал. XIV в.
л. 112.

— Ср. Гр. κλώσσειν, κλάζειν.

**КЛОКОТЪ** — кипѣніе: — Конобнѣніи клокотъ. Мин.
май ХІІ в. 10. Бѣжни стоіąще въ клокотѣ (въ кипня-
щихъ котлахъ). Муи. Акинд. 10.

— накинъ (?): — Глава его покрыса клокотомъ смолѣ-
нымъ. Прол. ион. 7.

— шапѣніе: — Вервѣ малѣ къ свѣщи прилѣпи, да внен-
гда пригорѣти свѣщи падааше вервѣ въ лоханю и
творяше клокотъ. Жит. Ю. Пост.

**КЛОКЪ** — пукъ: — Яко же клоки несожваемы (ώσπερ
στρίνους ἀμάσητος). Иов. XX. 18.

— то же, что крокъ — утокъ, хρόχη: — На клоцѣхъ,
или на лнѣхъ, или на влѣнѣхъ (ἐν χρόχη, in subtegmі-
пе). Лев. ХІІІ. 48, 49 по сп. XIV в. По клокомъ (ἐν τῇ
χρόχῃ). т. ж. 51. Рпза, и прядено, и клоцы (τὸ ἰχάτιον
 ἤ το στήμων ἤ ἡ χρόχη, subtegmen). т. ж. ХІІІ. 58.
(Одѣлини) пряденоу и клокмп (χρόχης, subtegminis).
т. ж. ХІІІ. 59 по сп. XIV в.

— коса: — Постріже клокы главы своєа (въ др. спискѣ
околкы). Жит. Θεοδор. 4.

**КЛОНІТІА** — inclinare, направлять: — Не
тамо же хотать, идотъ пасома стада, нѣ аможе па-
тосус та клонать (ἀποσέρουσιν). Панд. Ант. ХІ в.
л. 281.

**КЛОНІТІСТА** — направляться: — Васпікови же идущу
противу Угромъ, а Дьмъяну тысяцкому пдущю и
инѣмъ полкомъ многимъ о шуюю, Данили же идяше
полкомъ своимъ посредѣ;... онѣмъ же видящимъ, не
хотятъ сразится с нимъ, но клюняхуться на Дьмъяна
и на иные полкы. Ип. л. 6739 г.

**КЛОПОТАНИЕ:** — И падаю акп мертви ὦ великаго
клопотаніа. Стоил. Бусл. 813).

**КЛОПОТАТИ** = **КЛОПЪТАТИ, КЛОПОЧК** = **КЛОПЪЧК** =
**КЛОПЧК** — шумѣть, гремѣть, стучать: — Хотя оу-
страшити и спіс своєю тавписи, ёсю горѣ кѣрающѣся по-
каза и громъ клопочющь. Упір. 162. Батающе и клоп-
чюще пзбша все, еже видѣша. Жит. Памф. XIV—
ХІ в. Клопочитъ зы ὦ стддени. Сборн. XV в. (В.).
Сышахѣ тако народи плищющею внѣтрь и клочочуще
(хτυπούντων). Жит. св. XVI в. (В.). — Ср.: Въ клопо-
тѣшіи конобъ (въ клокочупій котелъ). Отеч. л. 53.

**КЛОПОТЪ** — шумъ, грохотъ: — Бѣдкѣ шумѣ тѣ пла-
потъ ὦ конь и ὦ орбѣжіа, тако же мнѣти трсѣ сжці.
Іез. XXVI. 14 (Упір. толк.). Шоумъ пѣ клопотъ
оуши наплѣнять (strepitus). Сб. 1076 г. Яко же и
оужасѣшѣса въ незапъ клопота. Гр. Наз. ХІ в. На-
чало оубо мѣлчанію кже ὥтрасати клопоты. Ю.
Лѣств. ХІІ в. (В.). Съ клопотомъ и глаѣ и воплемъ

1224

["1225", "КЛО — КЛБ", "(по др. пер.: грохотомъ и шамомъ и въплемъ). Ни-\nкон. Панд. сл. 43 (Чуд. сл. 126). Клопотъ творяще\n(ххатхатиповътъе, бръховтъе). Жит. Авкс. 44. Мин. Чет.\nфевр. 157. Не бошеся острашеній бѣсовъ и кло-\nпотъ человѣкъ вѣсъ. Дуб. Сб. XVI в. 318. Вас. вел.\nКлопотъ сотвориша таковъ, яко же мнѣти всемѣ\nмѣстъ томъ зыбатися (хтіповъ, strepitus). Жит. св.\nXVI в. Клопоты воздвигшѣе, да пострашатъ его.\nПрол. апр. 17 (В.). — Ср.: Въ тѣ же ношь великъ\nклопотъ на скжделѣа ток црѣквѣ бые (magnus strepi-\ntus). Гр. Пап. 94.", "— рукоплесканіе: — Клопоти (хрѣтос). Гр. Наз. XIV в. 194. Кунопъ въсплескавъ рукама, клопотъ бысть (fecit plausum magnum). Прозор. Жит. Ю. Богос. XXVIII. Разри роучъ клопотомъ и плескомъ (plausum manibus fecit). т. ж. XXIX.", "— Ср. хлопоты, Лит. кларата; ср. клепати.", "ЕЛОПОТЬНЬИ — прил. отъ сл. клопотъ, относящійся\nкъ клопоту: — Не боися клопотынѣихъ игри (хт-\nπων ἀργυρικτα). Ю. Лѣств. ХІІ в. (В.).", "ЕДОСЬНИКЪ — прокаженный (В.): — Шставльше стѣца\nѣжила въ клѣти съ клосынкімъ (μετὰ τοῦ λωβοῦ, cum\nulceroso). Златостр. ХІІ в. (В.).", "КДОСЬНОТА — вредъ, проказа: — И щ тоа клосноты\nбозшю свобод пя (τῆς... λωβης, detriment). Псалт.\nтолк. Θεοδοрит. пс. XVII. 18 толк. (В.).", "ЕДОСЬНЬИ — хуллō, mutilus, увѣчный, хромой: —\nДобрѣкъ ти кѣсть вънити въ жизнь клосьноу или\nбѣдноу, неже обѣ оче имоущоу въвьрженоу быти\nвъ отнь вѣччынъ (нов. хрому). Мө. XVIII. 8. Юр. ев.\nп. 1119 г. Вы стітелк, хоуляштеп има мок, въно-\nсите грабілени и хромала и клосьнага. Изб. 1073 г.\n82. Ни приведи на жёртвоу швѣчате порочна... или клосьна, или слѣпа, или крастава. Панд. Ант.\nХІІ—ХІІІ в. 156 (Леб. XXII. 22). Радѣйся, па-\nстырю, пке сѣблюдъ стадо непорочно и не клосно.\nПат. Печ. (Похв. Θεοδос.). Хромала и клосьнага. Никон.\nПанд. сл. 22. Прирочно и клосно въ жерътвоу да не\nприпроводите Гві (въ др. пер. изрѣзвана). т. ж. сл. 48.\nЛоуче бо ти кѣсть клосноу съ кдиномъ оудомъ\nвнити въ цьсарство нѣбок, нѣжели цѣлъы оуды\nимоущю въвьрженоу быти въ кзеро шгньно. Прол.\nХІІІ в. 196. Аще кто купитъ стяжаніе кое, еже не-\nпричастно монастыреви, свое творя; си убо игуме-\nномъ или епископомъ да въсприемется, и многымъ\nдерзновеніемъ продаемо, и убогимъ и немощнымъ,\nклоснымъ да раздавается таковое стяжаніе. Уст. гр.\nСуд. Дюн. ок. 1382 г. Володимеръ же сътвори празд-\nнование свѣтло и милостыню многу раздаде по цер-\nквамъ и по манастирем, и убогимъ и нищимъ, и по\nлицамъ болнымъ и клоснымъ. Никон. л. 6509 г. Ни-\nщихъ и клосныхъ самъ своей рукама омывае.\nт. ж. 6726 г. О богадѣльныхъ, и о прокаженныхъ, и\nо клосныхъ, и о престарѣлыхъ. Стогл. гл. 73.", "— Да не клоснѣ сътвориши старость мою (μὴ παραδε-\nγματίσης, neque confundas pudore). Жит. Февр. Мин.", "Чет. іон. Естьство клосно исправи (φύσιν πεπρωμέ-\nνην). Златостр. 117.", "— Ср. КЛОКНЬИ, ОКЛОШНЕНЬИ.", "КЛОСНЬ — морщина (?), увѣчье (?), ῥύτις: — Не пмуша\nскверны ии клосни (κη ἐχουσαν σπίλον ἡ ῥύτιδα). Апост.\nХІІІ в. Ефес. V. 27.", "КЛОСНЬНЬИ — хуллō, mancus, увѣчный: — Добрѣе ти\nкѣсть клосньноу въ жизнь вънити (хуллōν, debilem;\nвъ испр.: бѣдникъ). Мр. ІХ. 43. Четвероев. 1144 г.\n(Мат. 14). Бывъ клосньнъ доуцъ (orbus manibus).\nЖит. Харламп. Мин. Чет. февр. 104. Клосненъ: хромтъ.\nБер. Клосномъ: слабымъ. т. ж.", "КЛБВЪ — шаръ, клубокъ: — Колико спять тако клоубъ\n(свернувшись въ клубокъ), трепещюще (отъ холода).\nНикон. Панд. сл. 22.", "КЛБЧА: — Срдце же оубо вчиньно кѣсть... и хранимо\nокругъ кула. Пал. XIV в.", "КЛБЧИМЬСТВОВАТИ, КЛБЧИМЬСТВОЮ — см. НЕКЛБ-\nЧИМЬСТВОВАТИ.", "КЛБВАТИ, КЛБЮЮ — rostro pungere, tundere: — Аще\nже озрать напасть, прелѣтають на нь и наклонны\nносомъ клюють. Чцела Син. б. (Бусл. 553). — См.\nКЛБОНЬ.", "КЛБПАТИ, КЛБПЛЮ — см. КЛЕПАТИ.", "КЛБЦАТИ = КЛБЧАТИ = КЛБЦАТИ = КЛЕЦАТИ,\nКЛБЦАЮ: — Кьцааше доухъ мои (= тѣджаше).\nПсалт. толк. XII в. пс. XXVI. 7. Онъ же лежаше,\nакъ мрѣтъ и не могъ двигнути оусты п очима,\nтокмо душа кго в немь баше, и срдце кльчаше\nв немь. Іак. Бор. Гл. 130. Трезвитися, да не пѣлѣнѣ\nбоудетъ оумъ, нъ клѣцати, да аще пѣлѣнѣ боудеть,\nвъзвести кго на мѣсто кго (по др. пер. — трудитиса).\nНикон. Панд. сл. 29. Да клѣцакѣ дѣ твои дѣ и\nношъ (σκάλλενε). Ефвр. Сир. XIII в. Кльцаше срдце мое\n(въ др. сп. клекаше = кльцаше, ἥλλαζεν). Жит. Андр.\nЮр. VII. 36. Тоужаше зѣло и кльцаше. Жит. Влас.\n2. Мин. Чет. февр. 209. Моляшеся, клекаше, пренемо-\nгаше. Жит. Петр. Ав. Мин. Чет. іон. 187.", "КЛБ: — Слонове здбовъ великихъ не имѣть, рекше клѣ.\nКозм. Инд.", "КЛБИ — gluten. — Лит. klijei, klijoju, klijoti; Гр. κόλλα,\nχολλάω. — См. КЛИИ, КЛЕИ.", "КЛБТА — ? — Въ клѣтѣ приведоша кго къ царю. Іез.\nХІІІ. 9.", "КЛБТВА — таμεῖον, κιβὴ, храмина: — Въведе мя цρβ\nвъ клѣтвѣ свок (εἰς τὸ ταμεῖον αὐτοῦ, in tabernacu-\nlum suum). Крил. Иерус. Оил. (В.).", "КЛБТВАКА = КЛБТЕКА — таμεῖον, κελλίον, комната,\nкелъя: — Прѣбъы въ клѣткахъ (κελλία). Пат. Син.\nХІ в. 28. Иде въ клѣткоу свою (ἐν τῷ κελλίῳ αὐτοῦ).\nт. ж. 33. Поставили же баху клѣтку малу на томъ\nмѣстѣ, иде же баше съгорѣла црѣкъ, архиеппъ же\nпришедъ съ крѣті и створи в тои клѣтѣ всеночное\nпѣнник. Іак. Бор. Гл. 116. Потом же рацѣ вземше стою,\nвнесоша же въ прежде реченую клѣтку, ти ту поста-", "1226", "— Ср. КЛОКНЬИ, ОКЛОШНЕНЬИ.", "КЛОСНЬ — морщина (?), увѣчье (?), ῥύτις: — Не пмуша", "скверны ии клосни (κη ἐχουσαν σπίλον ἡ ῥύτιδα). Апост.", "ХІІІ в. Ефес. V. 27.", "КЛОСНЬНЬИ — хуллō, mancus, увѣчный: — Добрѣе ти", "кѣсть клосньноу въ жизнь вънити (хуллōν, debilem;", "въ испр.: бѣдникъ). Мр. ІХ. 43. Четвероев. 1144 г.", "(Мат. 14). Бывъ клосньнъ доуцъ (orbus manibus).", "Жит. Харламп. Мин. Чет. февр. 104. Клосненъ: хромтъ.", "Бер. Клосномъ: слабымъ. т. ж.", "КЛБВЪ — шаръ, клубокъ: — Колико спять тако клоубъ", "(свернувшись въ клубокъ), трепещюще (отъ холода).", "Никон. Панд. сл. 22.", "КЛБЧА: — Срдце же оубо вчиньно кѣсть... и хранимо", "округъ кула. Пал. XIV в.", "КЛБЧИМЬСТВОВАТИ, КЛБЧИМЬСТВОЮ — см. НЕКЛБ", "ЧИМЬСТВОВАТИ.", "КЛБВАТИ, КЛБЮЮ — rostro pungere, tundere: — Аще", "же озрать напасть, прелѣтають на нь и наклонны", "носомъ клюють. Чцела Син. б. (Бусл. 553). — См.", "КЛБОНЬ.", "КЛБПАТИ, КЛБПЛЮ — см. КЛЕПАТИ.", "КЛБЦАТИ = КЛБЧАТИ = КЛБЦАТИ = КЛЕЦАТИ,", "КЛБЦАЮ: — Кьцааше доухъ мои (= тѣджаше).", "Псалт. толк. XII в. пс. XXVI. 7. Онъ же лежаше,", "акъ мрѣтъ и не могъ двигнути оусты п очима,", "токмо душа кго в немь баше, и срдце кльчаше", "в немь. Іак. Бор. Гл. 130. Трезвитися, да не пѣлѣнѣ", "боудетъ оумъ, нъ клѣцати, да аще пѣлѣнѣ боудеть,", "възвести кго на мѣсто кго (по др. пер. — трудитиса).", "Никон. Панд. сл. 29. Да клѣцакѣ дѣ твои дѣ и", "ношъ (σκάλλενε). Ефвр. Сир. XIII в. Кльцаше срдце мое", "(въ др. сп. клекаше = кльцаше, ἥλλαζεν). Жит. Андр.", {"bbox": [572, 945, 876, 966], "

1227

КЛЪ — КЛЪ

виша на десенъи странъ. Несм. Бор. Га. 34. Съдящою
мею въ клѣтънѣ, пришедъ къ пему братъ. Жит. Июфонт. ХІІІ в. 62. Баше же Юанъ въ тон' часъ въ
оходнѣи своеніи клѣтнѣ, творя обычныя мозь (ев
девяноста пяти). Жит. Ю. Злат. Оустропте
клѣтскъ. Сказ. Акир. (Бусл. 652). Повелѣ стѣи сътво-
рити клѣткою тѣнѣю (cellulam angustissimam; слово
то въ значеніи cellula встрѣчается здѣсь часто).
Немъ. Оед. Сим. 27. Изшедъ же изъ клѣти азъ, мо-
лихъ ю сотворити молитвъ въ клѣтнѣ моен. Пра-
окл. 1 (В.).

— тюрьма (?): — Ни въ клѣтку, ни въ погребъ, безъ
суда не сажати, ни ковати. Дог. гр. 1514 г. (Кар. И.
Г. Р. т. VII, пр. 103).

— лавка: — Тежъ придаемъ къ тому воитовству положи
клѣтокъ мясныхъ и плату ихъ. Привила. Полоцк.
1498 г. Клѣтки хлѣбовые. т. ж. (Ср. клѣтныи воръ
въ Русской Правдѣ).

— Ср. clittella — crates (Bouquet. Script. Rev. Gall. II.
797); clidos въ Annales Tilliani (776 г.) = clidas въ
Annales Bertin (Bouquet. V. 39).

КЛЪБТ = КЛЕТЬ — комната, домъ, клѣть, cella, cubile: —
Ты же кγда молиншса, вънини въ клѣть твої (τα-
γενον). Μο. И 1. б. Остр. ев. Азъ клѣть оуготовихъ (οι-
ιχνη, domum). Быт. XXIV. 31 по сп. XIV в. Вѣтъ
же въ клѣть, плакасе (ταρειον). т. ж. XLIII. 30 по сп.
XIV в. Вѣтъзуть въ домъ твои и въ клѣти одрѣ твоих
(εἰς τὰ τραγεῖ τῶν κοιτῶνων σου, in promptuaria). Нах.
VIII. 3 по сп. XIV в. Вѣтъзѣе къ нима на клѣть (ἐπι
τὸ δορυχ). Гис. Нав. 1. по сп. XIV в. Быша скен, изко
сѣнно на клѣтѣ (ἐπι δορυχτων, super test. а). Ис. XXVII.
27 (Упр.р.). На празѣ стѣны клѣти цръ (въ Острже.
храмъ, σκην). Дан. V. 5 (Уныр.). Дажт же щ него
бла-дницамъ, таже на клѣтехъ (ἐπι τοῦ στέγους, sub
tecto,
въ дому. Посл. Іер. 10 (Уныр.). Имп же и свои клѣти
пистынь. Паб. 1073 г. Приведе въ клѣть (εἰς τό πυρ-
γον ἐν τῷ κελλίῳ). Пат. Син. ХІ в. 11. Сѣднящю емо
въ клѣти (in cellula, ἐν τῷ κελλίῳ). т. ж. 187. Не мо-
жетъ его позьнати не клѣти (ἐν τῆς κελλῆς). Панδ.
Ант. ХІ в. 65. И въ своеніи клѣти, хотя спати, Богой
поклонився, толико на постели язеп. Поуч. Лук. Жид.
А ниже крадеть любо конъ, любо волы, или клѣть, да
ше боудетъ единъ краль, то гривноу и тридесать
рѣзанъ платити емоу. Р. Прав. (по Ак. сп.). Аже
оубіять огнищаншна оу клѣти, или оу коня, или оу
говяда, или оу коровыѣ татьбы, то оубити въ пса
мѣсто. т. ж. И тако възгарахуса голубьничи, шво
клѣти, шво вежѣ, шво ли шарны, и не бѣ двора,
иде же не гораше. Пов. вр. л. 6454 г. Ночью же межко
клѣтти прониавше помостъ, обертѣвше в коверъ, и
оужи съвѣнша на землю. т. ж. 6523 г. Рабъ же Хѣв
Барзламъ, въшедъ въ юдиноу клѣть, сѣдѣ въ оуглѣ
къя. Несм. Жит. Оед. 8. Въ клѣти иконы дьржати
(= дьржачи) или честныі крестъ, достоить ли быти
съ женою свокію. Вопр. Сав. Въ чьен васъ клѣти укра-
дено бысть даное мнѣ съдравіе. Кир. Тур. 50. Иже на

клѣти, да не сънидеть въззати чьто (ἐπι δωρικτυς, in
tecto). Итпол. Антихр. 6 (Мъ. XXIV. 126). Преже
взывіа его клѣти дверемъ... пизыде не клѣти стѣи опъ.
Жит. Пане. Прѣдъ двърьми клѣти мокіа стопши. Зла-
тостъстр. д. 1200 г. Потомъ, кнаже, юлъ ес п оу розбою-
никовѣ клѣть, товаръ ес розбоиниковъ взлѣ. Грам.
Рихов. ок. 1300 г. Исходанца пеъ клѣти (е cella). Жит.
Ник. Студ. Мин. Чет. февр. 69. Въземъ клѣть въ мана-
стыри. Жит. Влас. 2. Мин. Чет. февр. 215. Въ горніи
клѣти възлежаше (ἐν τινὶ δορυχτίω ὑπερφω, in superiori
cubiculo). Вълѣзъ въ внутурьню клѣть (penetrale).
Жит. Оед. Стр. 8. Мин. Чет. февр. 344. Близъ клѣти
иде же великып спаше (τῆς κελλῆς). Жит. Ник. 19.
Ман. Чет. апр. 42. Иже надъ клѣтію его (qui eius
cubiculi praefectus est, ὁ ἐπὶ τοῦ κοιτῶνος αὐτοῦ). Жит.
Вас. Амас. 4. Мин. Чет. апр. 635. Заповѣда клѣть
Строити чуднымъ каменіемъ (cubiculum). Муи. Вит.
Мин. Чет. ион. 216. Въ клѣтѣхъ (ἐν ταῖς οἰκίαις). Ю.
Злат. ХВ 6. 103. А ишіи разбивающа клиниемъ клѣти,
рукы въкладаахъ въ стѣну, зажигаху, а младенца на
колье вѣстыкаху. Тберск. л. 6894 г.

— кладовая, амбаръ, клѣть: — Бысть бура вěлпка... и
розноси хоромы и товаръ, и клѣти, и жито из гумеңъ,
и просто рещи, яко бать взяла, и не осталъ а к лѣ-
техъ ничто же. Пи. л. 6651 г. Въ Пысковѣ почали
бахоу грабити недоврне любо села и дворы в городѣ
і клѣти на городѣ. Нові. І. 6822 г. (1)" клѣ покрадѣ
за замко"... пма' то все съ кнажон. Псков. судн. юрам.
Да сѣниптъ, да клѣть на подклѣтѣ, да четверть
хмельникъ, и то все святому Миханлу в вѣки. Дух. Нові.
и Дв. XIV—XV в. ХІ. А на пзѣѣ, да на клѣти, да на
овини десять бѣлѣ. Нові. купч. XIV—XV в. XXII.
Пабу, господине, да и клѣть поставили мы же. Прав.
ир. Оерап. мон. ок. 1490 г. Тогда бяше старыхъ лѣтъ
клѣти всякого обиліа изнасыпани на Крому. Псков.
ІІ. л. 6930 г.

— казна, имущество: — Аче не боудеть полна ста оу
Домажпріча, а сцмьдесятъ выдасть, а дополнокъ
възметъ къ гривенъ оу князя есъ клѣти. Ует. ир. Свят.
1137 г. Толико щт виръ и продажь десятины зърѣлъ
шліко дьнш въ роуцѣ княгши въ клѣть кго. т. ж.
— Ср. Средне-Лат. clita, clida, cleja. Клѣть вм. клѣпть —
отъ клѣпнѣти.

КЛЪБТЪНИИ = КЛЕТЬНЬИИ — прил. отъ сл. клѣть: —
Пакъ ли боудеть клѣтънѣп тать, то .г. гръвны пла-
тити юмоу. Р. Прав. Яр. (по Син. сп.). Как то еще соли
не вѣсни, твои дворане стояли ту оу дворе, оу Фред-
рика ключъ взали дѣло снлою клѣтъныі, и пошли прочь.
Грам. Рихов. ок. 1300 г.

КЛЪБТСКІИ: — Ту же есть церковь святаго Георпія... велика, създана клѣтскы. Дан. ил. (Нор. 15). Церкви добра, създана клѣтскы, и верхъ еи спертъ. т. ж. (по Л. сп.). Подале отъ Распятіа Господня, близъ къ въстоку... бысть церковь създана клѣтскы во имя святаго Воздвиженіа честнаго креста. т. ж. (Нор. 34). И на томъ мѣстѣ создана была церковь

1228

1229

КЛЪ — КЛЮ

велика, създана же клѣтскъ. т. ж. (Нор. 75). Надъ
вертепомъ тѣмъ святымъ Рождества Христова съ-
здана есть церковь велика клѣтскъ. т. ж. (Нор.
79).

КЛЪВТЪЦА — уменьш. отъ сл. клѣть — келлъ: — Из-
дохъ отъ клѣтъця мося (ěх тѣς келлѣς р.ου). Пат.
Син. ХІ в. 49. Имѣще малъ клѣтъцъ п пещероу (хел-
ліов). Жит. св. XVI в. (В.). — См. КЛЪВТЪКА.

КЛЪВТЧАТЪИ: — Двѣ скатерти клѣтчаты наболшіе.
Он. Кор. Ник. мон. 1551 г.

КЛЪШЦИ = КЛЪШЦА = КЛЕЩИ — forceps: — Въ рѣшѣ
свои имяше оугль горяцъ, его же клещамп вязать
ō олтаря (тѣ λαβιδί). Пс. VI. 6 (В.). Клѣщамп сѣт.ми
къ немоу принесенъ. Мин. 1096 г. (сент.) 10. Оугль
прімъ клѣщами. Мин. Пут. ХІ в. 40. Въ время
царства его спадоша клѣшѣ съ небесѣ, нача ковати
оружье. Пл. л. 6622 г. Ты які клещами роуками
свѣтиши ма, давъши ми яго же носиши Бā. Треф.
1260 г.

КЛЪЩИТИ = КЛЕЩИТИ, КЛЪШЦ = premere, притѣ-
снять, принуждать: — Нѣ льзѣ раба Бѣга словесы
клѣщити (ut tyrannicus sermonibus pervertatur). Жит.
Харалхт. 21. Мин. Чет. фебр. 110. Блаженъ сѣа по
всем водѣ и всен дшй, оутрь възараюмо и напацімо,
іже волѣ и ослѣ попираіть дьнсь, цѣлизны скіжі
и без воды и бесловесікімъ клѣщіма (πιεζομένην). Гр.
Наз. ХІ в. 124. Клѣшить тѣло очищая (юποτίζει το
σώμα, castigat corpus). т. ж. 197. Желѣзною пещицо
клѣщими и подъ скорбьми сбираеми (πιεζόμενοι). Георг.
Ам. 116. Утруду болѣзнь клѣшить мя. Кир. Тур. 46.
Сл. о раслабъ. И доселѣ свѣсть моія клещит мя ш
грѣсе моемъ (συνέχει με, conscientia mea cruciat me).
Пал. 1494 г. (В.).

КЛЮВЪ — см. КЛЮНЪ.

КЛЮДИТИ, КЛЮЖЕ — говорить, лěγειν, ὁμιλεῖν: — Клюди
ми еже хощещи (λέγε μου). Алкскдр. 4. Клюдити къ
Александρ (λέγειν). т. ж. 37. Дивлюся безвміо ваше-
мъ, яко клюдите тако (бōт ταχύτα λέγετε, cum sic
loquimini). Жит. Андр. Юр. III. 20. Въ животъ вѣч-
ныи мѣками, ими же клюдиши, съ мѣнкы причтени
бѣдѣ (λέγεις). т. ж. XII. 59. Ближніи сын другъ
его, иже множицею с нимъ бесѣдова, въ книжнѣмъ
разумѣ, и яко увидѣ того развращеніе клюдяца и
непремѣняющася ō ереси, пишеть абне на того.
Сбор. гр. Увар. (Цар. № 362). Объкноувиъ съ богы
клюдити (ομιλεῖν). Алкскдр. 3. — Ср. ВКЛЮДИТИ —
убѣдить.

— путить, издѣватъся: — Клюдящаго оученикъ философѣскъмь. Златостр. XII в.

— бранить (?), упрекать (?): — Гласъ бѣаше слышати
клюдящаго (въ подл. нѣтъ). Жит. Андр. Юр. LI.
206.

— Нѣции бающе клюдатъ (μυθολογοῦντες ὁπειλήφασιν
(ἀπειλήφασιν), quidam fabulatores suspiciat sunt). Жит.
Андр. Юр. XLII. 159.

КЛЮЖАТИ, КЛЮЖАЮ: — Слѣшахъ яже онъ клюжаше

п обличаше когождо ихъ своньмъ языкомъ (δρί ἰδία
διαλέπτω ἐκάστω αὐτῶν ἤλεγχεν το ἀράρτημα, quod
cuilibet suum in sua lingua manifestaret peccatum).
Жит. Андр. Юр. XIII. 53.

КЛЮКА — хитрость, обманъ: — Се истиною Излітѣнінъ,
въ немъ же клюкъ нѣ (δόλος, льсти). Ю. Г. 47. Ев. XII б.
(В.). Бѣ же Изаславъ мужь взоромъ красенъ... не-
злобивъ нравьомъ, крпвѣда ненавида, люба правду,
клюкъ же в немъ не бѣ. Пов. бр. л. (по Ип. сп.).
6586 г. (по Давр. сп.: не бѣ бо в немъ лстп; по Кс-
нишс. сп.: клюки). Тъи клюками, подпъся о кони, и
скочи къ граду Кыеву. Сл. йлк. Иур. Наоучи мя клю-
камъ яго (μηχνήμματα, insidias et machinamenta). Жит.
Андр. Юр. I. 5. Не вѣси ли клюкъ яго. т. ж. Устроюся
съ клюкамп твоими (χρησάτο τοῖς μαγγανάκις σου, impo-
storis). т. ж. VIII. 44. Не забываи клюкъ его (τὰ
μηχνήμματα). т. ж. Х. 49. Уне есть зіоба мѣжна,
неже льстивыя жены доброта, гттъ бо все клюками,
не истаньно. Ю. Злат. XIV в. Великіягъ сѣшів цръ
Костантинъ бояшеся Максентіевых гѣбітелынъ клюкъ
... чяровнымп клюками одолѣти. Хроніотр. XVI в.
(В.).

— фанфаронъ, самохвалъ, хвастунъ: — Клюка своего
писаніе (κομπηγόρων αὐτοῦ γραμματίων). Алкскдр. 37.

— Ср. крюкъ, ключъ.

КЛЮКАВТЫИ — коварный, хитрый: — Клюкави (ūπ-
ουλοι). Тим. 1. III. 8. Апост. толк. XV в. (Оп. II. 1.
167). Клюкавъ же п въсхіменѣ (ūπουλον τε καὶ ὕσ-
λον). Георг. Ам. 324. Дѣю прелѣстьника и клюкаваго
лицемѣра (εἴρωνος). Златостр. 55. И недооумѣхомъ клю-
каваго бѣса кознемъ его. Грам. патр. Ант. 1394 г.

— Оже укрухъ съ сине клюкавъ, то твоего кланянія не
приемѣть Богъ николіже. Сказ. Акир.

КЛЮКАНИЕ — см. КЛЕБЪТАНИЕ.

КЛЮБЪ — см. КЛЕБЧЬТЪ.

КЛЮНЪ — клювъ, rostoma: — Подобенъ е̲ ὅρλου преветхъ и престароу, не имоущъ перія и ногтеи и клюна. Хроніотр. XVI в. (В.). — Ср. кльвати, кльвъ. — Ср. Лит. kliuvu, kliuti — вѣшать на гвоздь; Др.-Ир. clui — гвоздь.

КЛЮПОТИВЪИ — говорливый, болтливый: — Дроугыя
(птицы) клюпотивы и мншогласны (κωτίλοι καὶ λάλοι,
garrulae et loquaculae). Ю. екз. Шест. (В.).

КЛЮПЫШЬ = КЛЮПИШЬ — то же, что клапішь —
миндаль: — Стоквъ и клюпиша. Ю. екз. Шест. (В.).

КЛЮСА — жеребенокъ, лошадь, equulus: — Клюся же
спрыхъ ᶧβεδομα и волъ вдовиа ᶧβρύπσης (ύποζύ
γιον ὁρρανῶν ἀπήγαγον; въ нов. подаремпнка спрыхъ).
Ιου. XXIV. 3 (Биба. 1499 г.). Вельбоуди п волове и
клюсата вслака (ποθήκους). Ю. екз. Бог. 160. На далъ-
нии поуть въсѣдати на клюсіате (выше: ωσλάτε).
Жит. Θεοδ. Ст. 147. Съвергота вретища съ клю-
сатъ (ἐκ τῶν ζώων, ex iumentis). Εφρ. Сир. XIV в.
(В.). Приде на клюсятегъ (ἐπί ζώοις). Жит. Абкс. 33.
Мин. Чет. фебр. 166. Наимъ клюсята (iumenta).

1230

1231

КЛЮ КЛЮ

Жит. Порф. б. Мин. Чет. фьор. 283. Клюса писте
накладено хлеб (йюмента). Жит. Андр. 19.
Мин. Чет. фьор. 232. Бтєгосліань водою, на покро-
пленіє і піснє клюсатемъ стьтвори (qua consper-
gabantur armenta). Жит. Оед. Сак. 44. Мин. Чет.
апр. 44. Пакостоююще клюсатемъ (bestias). Жит. Оед.
Сак. 41. Мин. Чет. апр. На свое възложи клюса
(ěpi τὸ ἀδνὸν κρῆνος). Жит. Ю. Злат. XV б. (В.). На
голая клюсята възметаша я (ζητος δε ὁποζυγος).
т. ж. Клюся... сверже Геронтия. Жит. сб. ХІІ в.
(В.). На клюсате да не таїдита (монахи) два. Корм.
Моск. Дух. Акад. л. 93. Ср.: Клюсета носитєе брї-
меньни. Ю. екз. Шест. 1263 г.

КЛЮЧАРЬ = КЛЮЧАРЬ — claviger: — Акти калчары порученое ти роздаван, яко же велит, пероучивы ти. Сб. 1076 г. Са. отц. къ сын. Пристоунъ къ нежоу ключары, гъзя: гу оче, медоу не иламъ. Нест. Жит. Θεοδ. 22. Въ манастырихъ ющемъ житнѣю ключара. Уст. п. 1193 г. 225. Яко ключаръ въ небесе. Стиху. XII в. 107. Нобсенаго перствыд ключары. Сбор. Троиц. XII в. 171. Аще ключара церковнаго поставить на мьздѣ въ свокмь степени, бѣдоу припятъ. Црав. Кир. миртр.

КЛЮЧАТИ, КЛЮЧАЮ: ключак мып — удобный, при-
личный: — Словеса ключаса сієєнію. Сб. 1076 г.
(В.). Поль куб олъ злаконосиво овцамъ вьєємъ клю-
чаемо (żrм.δδον). Ю. Ильеств. ХІІ в. (В.).

— Ср.: Ово своимъ обєдствомъ и ключаемымъ мѣствомъ
дотоли не станетъ, донели же равна мѣста не обре-
шетъ (ххі тѣς ёπιτηδειότητος του χωρίου). Ю. екз. Шест.
1263 г. (Калайд. 66). Ключаемое свѣдѣ етєство (con-
gruum testimonium). Ір. Пап. 39. Ключаемы: згожій,
потребны. Вер.

— И времени ключаему, и бѣ тон ющи радость велія
въ тон честною обители. Соф. бр. 6970 г. (м. II. 88).

КЛЮЧАТИСТА — годиться: — Не ключаися на тѣ санъ
(епископскій; ёπιτηδειος; idoneus). Златостер. ХІІ в. 43.
Разныхъ царевъ ризы не ключахутъся ему, яко всѣхъ
человѣкъ превелиц бѣ высотою (οὐχ ἤδυντο). Георг.
Ам. 240. Ключаюся: естемъ згожій, згожачійса, тра-
лаюса, пригожаюса. Вер.

— случаться; см. КЛЮЧИТАСЯ.

КЛЮЧЕДЬРЖЬЦЬ = КЛЮЧЕДЕРЖЬЦЬ: — Сб. стѣ апъ
Петра перваго настолніка и кнєчедержыця цѣвѣю
нѣбному. Жит. Мео. Макар. Чет. Мин. (Буса. 776).

КЛЮЧЕНИЕ — тò συρβεβηχός, случай: — Ключеніемъ
(ххτά συρβεβηχός). Георг. Ам. 111.

— ёπιτηδειότης: — Безмѣтнымъ же оумомъ и къ Бѣжнек-
муу присвѣъ копуленныхъ ключеніемъ (єπιτηδειότητι).
Панд. Ант. ХІ в. 231.

КЛЮЧИВЬИ — ὁπολοδ: — Подобаетъ быть дидаскалъ
не ключиву, ни моучителю, ни досадителю (οὐχ ὁπο-
λον). Георг. Ам. 255.

КЛЮЧИМЪИ — способный, годный: — Яко вещи пѣ-
блика може ключимо носити сѣєвеніе (ut reipubli-

сас позеіт utilitas). Есо. XVI. 9. (Баба. 1399 г. Мат.
52). Кто былъ бы ключимъ еще стиною во Іеръ-
салимъ посланъ быти (τις εἰς ἐπιτηδειος). Мак. 2.
ІІІ. 37 (В.). Висако мѣсто и време калюшко кѣсть
намъ къ такоѣ ви молитвѣ. Сб. 1976 г. (Буса. 298).
Ключимъ, Лан. Пур. ХІ в. 39 (добросѣятель. Мин.
ІІІ. 113). Боуди какимъ кошьць (δομος τρηχη-
τος). Кир. Іерус. Ом. ХІІ в. (Оп. II. 2. 256). На
бальство ключимъ (годный на лѣкарство). Конст.
Бол. пуц. ХІІ в. (Оп. II. 2. 432). Мієрідъы и правѣ-
діеты и преподобьнъ, и дроута такоже имена, клю-
чима соуть юмоу ссьтєствою. Ю. екз. Бол. 91. Сб. не-
статька ключимааго и тѣнчыаго калінѣ (εξ ἐλλε-
ψεως της ἀρμοδίας και ἀντιστοιχίας μετανοίας). Ю.
Ильеств. ХІІ в. (В.). Подобасть и прочая добродѣ етел
ключитъ възрочны пѣшти. Панд. Акт. XIV в. (Оп.
ІІ. 2. 266). Крамола пхъ пакыбытімъ бываетъ ключ-
има (χησονος; ολεσна). Георг. Ам. 193. В них же
кадла рекне ключима соуть своему еретичству
(żrmbżotnta ταξις οξηλιάς αότων ἀρεστος). т. ж. 304.
Ключимо баше не нагоу пѣшти, но едѣ ягтєва. Гр. Пр.
Са. о пор. Паба. Мин. Чет. тон. 438.

КЛЮЧИМЪСТЬВОВАТИ — см. НЕКЛЮЧИМЪСТЬВОВАТИ,
КЛЮЧИТІ, КЛЮЧВ — выдать: — Іі да не ключать
обувшаго в рѣдѣ его (xzi οὐ συγκειάσονται, да не
ладѣ тъ). Иис. Нав. XX. 5 по сп. XVI в. (В.).

— заключить, запереть: — Не оудръжими же ни ста-
влёмъ соуть стѣнамъ, ни дрѣмъ, ни ключими печать-
ми. Ю. екз. Бол. 110.

КЛЮЧИТАСТА — годиться: — Объдо Костяптине клю-
чипа емъ (żrmbżotstt — одежда была въ пору?). Георг.
Ам.

— случиться (личн.): — А се дръгое зю: аще ключитса
пли в соуботоу, пли в средо, пли в латох, пли Рѣжъ
Хъ, пли Бготавленіе, пли инь Гдѣ скиш празънѣкъ, по-
ста не разърошають. Никиф. м. на Лат. д. 1121 г.
Яко же ключимье дѣлающе (по др. пер. приѣчимся).
Никон. Панд. с. 30. И ключися болѣзнь ему тажка.
Ноя. І л. 6860 г. (по Ак. сп.). Аще ли ключитса (εξ δε
συρβ). Корни. Моск. Дух. Ак. л. 48 об.

КЛЮЧИСТА — случиться (безлично): — Ключипа емъ по-
кадити (żλχε). Лук. І. 9 (В.). Аще ключитса кому
ш той лодыя в неп оубьену быти, пли бьену быти щ
нъ Русі, пли взати что любо, да повиньи будуе то
сътворили прежде рѣною епитѣемыю. Дог. Ол. 911 г.
(по Ип. сп.). Си же все да творать Русь Грѣко", пде
же аще ключитса таково. т. ж. Не по мнозѣ строити
Егупить ключиса (żλχεν). Панд. Ант. ХІ в. л. 49.
Иже кто исправить конъ, а опъ дастъ до нарочита
мѣста, пли послѣ, и ключится вредити, пли умрети.
Зак. Ирч. Аще бо п ключить ти ся озлоблену быти, и
пришедъ нѣкто възвѣститъ ти, яко онспца путаза ти
зѣ, рри же възвѣствившему ти: аще п укори ма, но
брать ми есть п достопнъ бо есмь того. Сим. посл.
Полик. д. 1225 г. Ключипа быти среди (въ др.
сп. годися). Жит. Андр. Юр. 96. Ключипа взяти дид-

1232

1233

КЛЮ — КЛЮ

1234

волъ сидъ на Епицана (συνέβη; въ др. сп. угодился). т. ж. XXXVII. 145.

— быть угоднымъ: ключісна — ёдоξεν, placuit: — Ключисна въ послушанія прияти (εδοξε, placuit). Εφθρ. Крм. Анк. 6. Ключиса сватоуоумоу съ бороу (εδοξε, placuit). т. ж. Анк. 14. Ключиса прикасатиса (масъ). т. ж.

**ЕКЛЮЧОВИЕ** = **ЕКЛЮЧЕВИЕ**: — Понадъ мижа съ Полво мха въ ключъ, да ключовикомъ ручьемъ внизъ... три плиса, да съ третьего плиса на Игнову ниву. Обв. меж. зап. 1391 г.

**ЕКЛЮЧЬ** — источникъ: — Изъ того ключа понадъ ручен. Обв. меж. зап. 1391 г.

**ЕКЛЮЧЬ** (Лат. clavis) — σάξ, руль, кормило: — И завопѣда (Whегъ дати воемъ на ά. в. кораблии по двѣнадѣтьать гривнѣ на ключъ. Пов. вр. л. 6415 г. (по Ип. сп.).

— багоръ: — И се нечѣтивии приближишася, и нимше корабль ключи и привлекоша к себе. Нест. Бор. Гл. 25.

— запоръ, засовъ: — Стѣны желѣзными ключами стажемъ сѣть дрѣгъ къ дрѣгъ (μοχλῶν, vectibus). Сказ. св. Соф. 10.

— χλείς, χλεύρον, clavis: — И дамъ тебе ключа црѣстві нбсѣнаго. Мв. XVI. 19. Остр. ев. Храмы й оутвѣржать жрѣци дверьми и ключи и завѣсами (χλείφρος, claustris). Посл. Гер. 17. Ключъ црѣстві нбсънаго. Сб. 1076 г. Ключа црѣства приятъ (τάξ χλείς). Панд. Ант. ХІ в. л. 236. И шедше къ погребу видѣша ключа невреженъи и заключено. Як. Бор. Гл. 139. Покажникъ ксть ключъ цесарьстві. Нест. Жит. Θεοδ. 12. Церкви всѣ в Володимери (повелѣ) затворити и ключѣ церковныхъ взя. Лавр. л. 6677 г. Възбоудивше понамаря вспросиша, кто входилъ есть въ црѣкъ, шн же рѣ: никто же, ключеве суть оу полатника. Пат. Печ. И шнъ шолъ с темъ чѣвкомъ соли вѣсить; как то еще соли не вѣсели, твои дворане стояли ту оу дворе, оу Фредрика ключъ взяли силою клѣтъныхъ, и пошли прочь. Грам. Риж. ок. 1300 г. И величіи его воеводы облечошася въ одежѣ мѣстныя, и ключа смертныя растерзахуся; трусъ же бѣ страшенъ и ужасъ сѣ branchымъ чадомъ отъ востока и запада. Соф. вр. 6888 г. (т. Г. 361). Страпчіи съ ключемъ. Кар. И. Г. Р. т. ХІ. пр. 11.

— волость: — А 2 колодѣ меду прѣсного съ ключа Луцкого. Упоминки кн. Тверск. (Мух. Сб. 13). Чтена ся властная грамота в теле на Колкаче... всѣмъ Колкацкого и Милобоцкого ключе... крестьяномъ на сходѣ. Спиев. гр. Кирил. мон. 1682 г. (Рум. 543).

— завѣдываніе, вѣдомство: — Архіепископъ Пиминъ велѣлъ мнѣ волочитца в службе в житничномъ ключе. Челоб. Рум. (Рум. 43). А что мои ключники некупленые, а покупили деревни за моимъ ключемъ, сами ключники дѣтемъ моимъ не надобѣ, а деревни ихъ дѣтемъ моимъ, во чьемъ будутъ удѣле. Дух. Вл. Андр. 1410 г. По полной грамотѣ холопъ, по тінуству и по

ключю по селскому холопъ..., а по городцкому ключю не холопъ. Судеб. 1497 г.

— чамумъ: — Ключъ въ оуста въюжити (orig. chamum inseri). Жит. Харламп. 21. Мин. Чет. фебр. 110.

— ключъ — крюковой знакъ: — А се имена знаменіе... ё ключъ. Сбор. Кир. Вѣлоз. XV в.

**КЛЮЧЬ** (границъ): — Индикта 1, ключъ границы Р, кругъ солнца числа 28, въруцѣлѣто 7. Псков. Ил. 6497 г.

**КЛЮЧЬ** държати: — Амбалъ ключникъ... тотъ бо ключъ держашеть у всего дому книжа. Ип. л. 6683 г. Стѣя Феофанида, иже ключъ деръжала стѣ Софѣ. Сказ. Ант. Новл. 1.

**КЛЮЧЬ** привазати — сдѣляться ключникомъ: — А се третыекъ холопство: тиоунство без радоу, или приважеть к собѣ ключъ без радоу. Р. Прав. Влад. Мон. (по Син. сп.).

Ср. Лат. clavis, clavus, claudere, χλείω.

**ЕКЛЮЧЬНИКЪ** = **ЕКЛЮЧЬНИКъ**: — И тако Ростиславъ спрятавъ тѣло его, и ёха на Ярославль дворъ и съзва мужи отца своего Вячеславли, и тивуны, п ключникъ, каза нести имѣнѣе отца своего передъ ся, и порты, и золото, и серебро. Ип. л. 6662 г. Начальникъ же убийцямъ Петръ Кучковъ зять, Аньбалт. Ясинъ ключникъ. Лавр. л. 6683 г. Прииде Амбалт. ключникъ..., тотъ бо ключъ держашеть у всего дому книжа. Ип. л. 6683 г. Тако же мои тивуны, и посельские, и ключники, и старосты, или хто ся будетъ у тыхъ людии женилъ, всѣмъ тѣмъ людемъ далъ есмь волю, куды имъ любо. Дух. Сим. 1353 г. И избранша себѣ три мужи: Алексѣа черньца ключника дому святыа Софіа... Нові. И л. 6867 г. (по Ак. сп.). И слугамъ монастырскимъ, и ключникомъ, и волнымъ людемъ, не надобѣ имъ некоторая дань, ни ямъ, ни подвода. Жал. гр. кн. Твер. д. 1365 г. А на полныхъ холопехъ не взяти (дани), на которыхъ ключники целуютъ. Доц. гр. Дм. Ив. 1375 г. Ни ёсти въ келіи, ни пити, не у келаря просити; а келарю не дати, ни ключнику не дати ни кому же ничего же безъ игуменова слова. Уст. гр. Сузд. арх. Діон. ок. 1382 г. А на холопѣхъ дани не пмать, а на которыхъ ключники поцѣляютъ. Доц. гр. в. к. Вас. Дм. д. 1399 г. Поколѣ Савицкой островъ съ Холковскою лукою..., потолѣ волостели мои не въѣзжаютъ, ни чяшници мои, ни ключници, ни поѣздове, ни ямникъ, ни боровникъ. Жал. гр. вел. кн. Ряз. Олег. Солотич. мон. д. 1402 г. А хто моихъ казначѣевъ или тинуновъ, пли дьяки прибытокъ мои вѣдали, или посельски, пли ключники, или хто холоповъ моихъ купленыхъ..., тѣхъ всѣхъ пущаю на слободу. Дух. Вас. Дм. 1406 г. А что мои ключники некупленые, а покупили деревни за моимъ ключемъ, сами ключники дѣтемъ моимъ не надобѣ, а деревни ихъ дѣтемъ моимъ, во чьемъ будутъ удѣле. Дух. Влад. Андр. 1410 г. Арсеніа ключника владычня. Нові. И л. 6929 г. (по Ак. сп.). Чернецъ Пиминъ, еже бысть стараго владыкъ ключникъ.

78

1255

КЛЮ — КЛЯ

Сов. ер. 6979 г. (II. 115). СюITORСКИЕ НОГОРОДСКИЕ БОАРСКИЕ КЛЮЧНИКИ, ДА УДАЛЛЫСА НОЩЬ РАЗБОМЬ РАТВЮ СО ВЕСЬЕ РАТНОЕ ПРИРАЗВОЮ НА НАПУ ВОЛЕСЬ НА ГОСТАТИНУ. И. К. л. 6984 г. КТО ИИ БУДЕТЬ У МЕНА ПО УМЕЛСЬ, НА ДОВОРЦЬ КЛЮЧНИКТ. Жал. чр. Гл. кн. Идр. Ви. 1491 г. С НАРЯДОШ ГОСУДАРТВ ОТПУСТИ БОРОНА НИХТАНА ИКВЛЯЧЕСЬ МОРОЗОВА, ДА И МЛОГИЯ СВОИ ПАНАСЫ ПОСЛАЛ НА ПРОКОРМЛЕННУ ВОПИСТВУ, И КЛЮЧНИКОВЪ СВОИХЪ ОТПУСТИ СО ГЕБЬМЪ ДОРОВОМЬ КАПСЕМЬ. Након. л. 1552 г. (VII. 103). ЧЕЛОБИТНАЯ КЪ МИТРОПОЛУТУ ВЕЛИКОНОГОРОДСКОМЪ ЖИТНИЧНОГО КЛЮЧНИКА. Челоб. Рум. (Рум. 43).

КЛЮЧЬНИЦА: — ВОЛОДИМЕРЪ БО БЪ Ъ МАЛУНИИ, КЛЮЧНИЦЬ (О)ЛЫШТЫ. Нов. вр. л. 6478 г.

КЛЮЧЬНИЦА — АМБАРЪ (Пыт.): — ПОСТАП ИРХИППЕСКОМЪ НОГОРОДСКИЕ... КЛЮЧНИЦУ ХАБОБУЮ КАМЕНУ. Нов. І. л. 6947 г. (по Ак. сп.).

КЛЮЧНО — УГОДНО: — АЩЕ СМЪ ТАКО КЛЮЧНО ЕСТЬ НА СПЕШНЕЕ ДАЙН его (ВЪ ДР. СП. ГОДНО, СУРФЕРОВН). Жат. Андр. Юр. 117.

КЛЯПЪШЬ — МИНАДЬ, др.будхлох: — И ПРОЦЕТЕВЪ КЛАПЫШЪ И ШЕТЛЪСТЬЕВЪ ОБРЬДА. ЕКК. ХІІ. 5 (Вибла. 1499 г.). КЛАПЪШЬ Кирна. Иерус. Огл. (В.). КЛАПЫШЬ: ДЕРЕВО МИГДАЛОВОСЬ. ЕККЕ: БІ. й. Б. Бер.

— КОСТЫЛЕКЪ, УПОТРЕБЛЯВШИЙСА ВМЬСТО ПУГОВЫЦЫ И ЗАПОНЫ НА ВОРОТУ, ПРОРЪХАХЪ И ПОЛАХЪ ЦАРСКИХЪ КАРТАНОВЪ, ЗПУНОВЪ И ДР. ОДЕЖДЪ (Сабв. 197): — НА ВОРОТУ (У ШУБЫ) 9 КЛАПЫШЕВЪ, САЖЕНЫ ЖЕМЧУКОМЪ И КАВИТЕЛЬЮ. Плам. Бор. Өсд. Год. 1589 г. 14.

КЛЯПЪШЬКЪ — УМЕНЬШИТ. ОТЪ СЛ. КЛАПЪШЬ — КОСТЫЛЕКЪ, УПОТРЕБЛЯВШИЙСА ВМЬСТО ПУГОВЫЦЫ НА ОДЕЖДАХЪ: — ЧЮГА ОЛАСЪ КИРПИШНОП ЦВЪТЪ, ЧСКАНЕНА; НА НИС 18 КЛАПЫШКОВЪ ТУРСКИХЪ, ШОЛКЪ БАГРОВЪ. Плам. Бор. Өсд. Год. 1589 г. 18.

КЛЯПЪЦА: — ИЗБАВИ МЯ ОТЪ НИЦЕТЫ ССЯ, ЯКО СЕРНУ ОТЪ ТЕНЕТА, ЯКО ПТИЦУ ОТЪ КЛАПЫЦЫ. Сл. Дан. Зат. 232.

КЛЯТВА — брхос, ius iurandum: — И ПАКЫ ОТЪВЪРЖЕСА СЪ КЛАТВОЙ, ИКО НЕ ЗНАЙС ЧАКА (мэдъ брхос). Мв. XXVI. 72. Остр. сб. Но ПОТЧИМСА ЕЛИКО НА СЛІГЪ, НА ЭСРАНЕНИЕ ПРОЧИХЪ И ВСЕСЯ ЙЕТЪ С ВАМИ ГРЬКЫ, ПЕПОВЪДАНИЕМЪ И НАПИСАНИЕ СЪ КЛАТВОЮ ИЗВЪЩАМУЮМУ ЛЮБОВЬ НЕПРЕВРАТНУ И НЕПОСТЫЖНУ. Дол. Ол. 911 г. (по Ип. сп.). ДА ИИБЬМЪ КЛАТВУ Ъ БА, ВЪ ЕГО ЕЖ ВЫРУСЬ В ПЕРУНА И ВЪ ВОЛОСА СКОТЫ БА. Облз. чр. Сат. 972 г. Пр.вѣстнленне КЛАТВАМЪ (2πορχίχ). Гр. Нах. ХІ в. 534. КЛАТВЫ ПОГАПЫХЪ СТЪВРЫШНИ ПРОБОЗЪ, θεύκους, sacramenta gentilia iurare). Ефпр. Крм. Вис. 81. КЛЮШОЦАЛАСА КЛАТВАМИ ЕЛИИЫСКАМИ (БРУГОВАТХЪ брхос, qui gentilium sacramenta iurant). т. ж. Труа. 94. ОНЬ ЖЕ СЪ КЛАТВОЮ ИЗВЪЩАСА, ИКО И КЕПЕ СВЪТЪ ЗАТВОРЕНОМЪ СОУЩЕМЪ ВОРОТОМЪ, И ЪТОГЪ НЕБЬМУ ИХЪ ШВРЫЗАЛЪ. Нест. Жат. Өед. 16.

— ПРИСАГА: — ПАТРИКНИ ЖЕ ФЕОТАНЪ КЛАТВЫ МИРЬСКЫНА СЪ ТВОРНИ С НИПИ (ОУГРАМИ), ТАЛИИ ОТЪ НАРОЧНЫХЪ МОЖЬ ПОЯТЪ (СПОВДГЪ). Георг. Ам. 380. —

ВЪ ДРЕВНЕЙ РУСЬ САМАЯ ВАЖНАЯ ПРИСЕГА БЫЛА НА ОРУЖИИ. ВЪ ДОГОВОРЪ ИГОРА ЕСТЬ ЭТА ПРИСЕГА ВЪ ФОРМѣ ЗАКЛАТИЯ; «ДА НЕ ПУМУТЬ ПОМОЩИ Ъ БА, НИ Ъ ПЕРУНА, ДА НЕ ОУМЪТАТСА ЩЩЫ СВОИМИ И ДА ПОСЪЧЕНІ БУДУТЬ МЕЧИ СВОИМИ, Ъ СТРЪБЪ И Ъ ПНОГО ШРУЖЬЯ СВОЕГО, И ДА БУДУТЬ РАБИ ВЪ ВЕСЬ (СЬ) ВЪКЪ (И) ВЪ БУДУНИИ. Дол. Игор. 945 г. (по Игор. сп.). ВЪ ЗАКЛЮЧЕНИИ ТОГО ЖЕ ДОГОВОРА ПРИСЕГА ОППСАНА КАКЪ ОБРЯДЪ: «НЕКРЪЩЕНИИ РУСЬ ДА ПОЛАГАЮТЬ ЩЩИЫ СВОЯ НАГЫ И ШБРУЧИ СВОИ И ПРОЧАГА ШРУЖЫА, ДА КЛЪНЬТУСА. Дол. Игор. 945 г. (по Ип. сп.). НАКОНЕЦЪ СЛЪДУЕТЪ САМАЯ ПРИСЕГА: «АЩЕ ЛИ ЖЕ КТО Ъ КНАЗЬ ИЛИ Ъ ЛЮДИП РУСКІ, ЛИ ХЪБАНЪ, ИЛИ НЕХЪБАНЪ, ПРЕСТУПИТЬ СЕ, ЕЖЕ ЕСТЬ ПИСАНО НА ХАРАТЬИ СЕН, БУДЕТЬ ДОСТОИНИЕ СВОИМЪ ШРУЖЬЕМЬ ОУМРЭТ, И ДА БУДЕТЬ КЛАТЬ Ъ БА И Ъ ПЕРУНА, ИКО ПРЕСТУПИ СВОЮ КЛАТВУ». Дол. Игор. 945 г. (по Лавер. сп.). КЛАТВА НА ОРУЖИИ БЫЛА И У БОЛГАРЪ, КАКЪ БЫ ПОКАЗАВАЮТЬ Responsa ad consulta Bulgarorum NAPЫ НИКОЛАЯ I: Perhibetis vos consuetudinem habuisse quotiescumque aliquem iure iurando pro quilibet re disponebatis obligare, spatham in medium afferre et per eam iuramentum agebatur. Act. Conc. V. 375. сар. 67. НА ПАМЯТЬ О КЛАТВЪ ШРУЖИЕМЪ ОСТАЮТСЯ У БОЛГАРЪ И У СЕРБОВЪ МЛОГІЯ ЗАКЛИНАНІЯ ВЪ РОДЪ СЛЪДУЮЩИХЪ: «ДА БОГ ДА МИ РУКА С ПУШКОМ (СЪ ШРУЖЕМЪ) УСАХЛА, ДА ЦЕМО СЕ ПОКЛАТ КАО ЛУЖАНИ, ТАКО МЕ ПУШКА НЕ УБИЛА ДА НЕ РЕЧЕМ ИИ АОХ, ТАКО МИ СТРИЈЕЛА НЕ УДРИЛА, ТАКО МИ ОВА ПУШКА СРЪДДЕ НЕ ПОНИЈЕЛА, ТАКО МЕ ТУРСАКА САБЛЯ НЕ ПОРАЗИЛА». У ЧЕХОВЪ И СЛОВАКОВЪ ЕСТЬ ТОЖЕ ПОДОБНЫЯ ЗАКЛИНАНІЯ: «at' sobè sam utne ruku, bodejż to ma na k'ru'ku (НА ШЕМЪ), со ma w ruce, pro pet ran do hlawy... Sekerou hazeti — БРОСАТЬ СЪБИРУ — ЗИНАЧИТЬ У НИХЪ КЛАЯТЬСЯ. Что и у насъ освящаемо было оружіе, это свидѣтельствуетъ Псковская лѣтонись: СЛЫШАВЬ ЖЕ ТО ДОМОМТЪ, ОПОЧАЮЩАЯ ЛЮДИ БЕЗЪ УМА ВО МНОЖЕСТВѣ СЫЛЫ, БЕЗЪ БОГА, И ВНВИДЕ ВЪ ЦЕРКОВЬ СВЯТЫЯ ТРОИДА, И ПОЛОЖИ МЕЧЬ СВОИ ПРЕДЪ ОЛТАРЕМЪ ГОСПОДНИМЪ, ПАДЪ МОЯСЯ МНОГО СЪ ПЛАЧЕМЪ, ТАКО ГЛАГОЛА: ГОСПОДИ БОЖЕ СИЛЪ, МЫ, ЛЮДІЕ ТВОИ И ОВЦА ПАЖИТИ ТВОЕД, ИМА ТВОЕ ПРИЗВАМЪ; ПРИЗИ НА КРОТКІЯ, И СМИРНЕНЫЯ ВОЗЫЫСИ, И ГОРДЫХЪ ВЫСОКОЙ МЫСЛІ НИЗЛОЖК, ДА'НЕ ОПУСТЬЕТЪ ПАЖИТЬ ОВЕДЪ ТВОПХЪ. И ВЗЕМЪ ЖЕ ИПУМЕНЬ СИДОРЪ МЕЧЬ И ВЕСЬ ІЕРЕПСКІИ ЧИНЪ, ПРЕПОЯСАВШЕ МЕЧЕМЪ, И БЛАГОСЛОВИЩА И ОТПУСТИША. Псков. І. 6778 г. КЛАТВА ЩЩОМЪ И МЕЧЕМЪ БЫЛА ОБЫЧНА У ВСЪХЪ ГЕРманцевъ (Грим. Д. Alterth. 896, 899). По сказанию Энгарда въ 81і году рах in armis tantum iurata servatur (Пери. 198). Какъ КЛАЛЫСЬ МЕЧЕМЪ, ТАКЪ И ОБРУЧАМИ. ОБЪ ЭТОЙ КЛАТВЪ ЕСТЬ УПОМИНАНИЕ И ВЪ ГАВАМАЛЪ: «КЛАТВОЙ НА ОБРУЧЪ И ОДИНЪ, ГОВОРАТЬ, КЛЯЛАСЬ» (Bavgeid Odenn hygg ek at unnit haſi. стр. CXI). ЭТО НАЗЫВАЛОСЬ VINNA EID BAUGI — PER ANNULUM SACRAM IURARE. IUS IURANDUM IN ARMILLA SACRA BAGO И ВЪ ДРЕВНЕЙ АНГЛИИ (Ethelred. Hist. Angl.) Duc. Glos. med. lat. I. 403.

1236

1237

ЕЛА — КНО

— проклятіе: — Не мозьмъ оубо въдатиса лѣности и небреженія, да не впадіемъ клатвѣ. Панд. Ант. ХІ в. л. 81. И сія клятва святыхъ отецъ буди на немъ, а язъ буду безъ грѣха. Уст. гр. Смол. 1150 г. Или епископъ которыя начеть, несыствомъ, хотя или въ Переསлавль и сію епископію приложити къ Пере-яславлю, да буди ему клятва, яже се преже писана. Подтвержд. еп. Ман. Уст. гр. 1150 г. Аще се кто прѣ-слюшашь... а боуди кму клатва си. Крест. кн. Ефр. Пол. 1161 г. Шкааннія... тако ўходъ ничто имъю, но токмо клатву вѣчну. Серап. сл. 2. Си соуть иже оцю и мѣть(но) клатвоу ириша. Хож. Вогор.

— заклятіе: — Неплодьства клатвѣ. Мин. 1096 г. (сент.). 53. И положи написавъ клатву въ цркви рѣ: аще кто сего посудить, да буде проклатъ. Пов. бр. л. 6504 г.

— Ср. Др.—Пр. klantisna — клятва, klant — клять. — Слова клятва, кляти, издревле обычны у всѣхъ Славянъ.

ЕЛАТВОЛЬВЬЦъ: — Мужь бо всакъ клатволюбецъ потребита. Перелса. л. 6686 г.

ЕЛАТВОПРЕСТВЫЙНИЕЙ — см. ЕЛАТВЫНИЕЙ.

ЕЛАТВЫНИЕЙ = ЕЛАТВЕНИЕЙ — periurus, клятво-преступникъ: — Яко клятьвникъ имаши осоужень быти (ut periurus, ὡς ἐπιορχος). Пат. Син. ХІ в. 56. Клатвьникъ. Й. Й безъ общения да боудеть (ἐπιορχος, periurus; въ Уст. клатвопреступникъ). Ефр. Крм. Вас. 64. Великā Василия кā ăd. клатвеника, рекше кленыиса во яж и престъпала истинню клатвѣ. Й. Й запрещеніе приime'. Корм. Моск. Дух. Ак. л. 117.

ЕЛАТИ, ЕЛЬНВ — проклинать, бранить, осуждать: — Благословите кльнящая въ (тούς καταρωμένους). Μο. V. 44. Остр. ев. Кленушаі та проклену (καταρωμένους, maledicentes). Бит. XII. 3 по сп. XIV в. Вода обличенія кленома (тοῦ ἐλεγμοῦ τοῦ ἐπικαταρωμένου τούτου, argutionis quae maledicitur huius). Чис. V. 18 по сп. XIV в. Не мозъё клати, нъ исправльше почитаите, тако бо и стъ айль Пауљ глетъ: біте, а не кльнѣте. Остр. ев. запис. Аще ли же кто... преступить же..., да будеть клатъ ὦ Бā и ὦ Перуна, яко преступи свою клатву. Доц. Иг. 945 г. Иже аште благословоетъ дроуга вели-емъ гласомъ и кльняжштаго, ничимъ же есть разно (καταρομένου). Панд. Ант. ХІ в. л. 38. Клатоу быти отъ Хсā (ἀνάσεια εἶναι). Гр. Наз. ХІ в. 364. Кльноще дрѣгъ дроуга. Нест. Жит. Θεοδ. 18. Не дайте пакости дѣяти штокомъ... да не клати вā начнуть. Поуч. Влад. Мон. Да не кленутъ насъ, но в покон молятся за насъ. Ярл. Мен. Тем. 1267 г. Мене грѣшного не кльнѣте, луче ксть бѣгословеник неже клатва. Мин. март. — Ср. Прус. klantemnai — мы клянемъ, perklansit — проклинать.

ЕЛАТИКЕ — κατάρασις, ἄρα: — На клятье врагъ моихъ возвахъ тя (εἰς κατάρασιν, ad maledictionem). Чис. XXIII. 11 по сп. XIV в. Да оубѣгнѣть клатыя прѣ (τόν ἄραν). Панд. Ант. ХІ в. 279.

ЕЛАТИСТА — iurare: — И клатъса кн, яко, яго же аще

просипши, дамъ ти (ώμοσεν). Мр. VI. 23. Остр. ев. Не въ лъжж кльныся (οὐς ἐπιορκήσεις). Μο. V. 33. Да еллко тавѣ будетъ показанніи тавленными, да имѣть вѣрное ω тацѣхъ тавлении, а кму же начнуть не яти вѣры, да не кленетса часть та, иже ищеть негатью вѣры. Дог. Ол. 911 г. (по Ип. сп.). Мы же клакомса къ прю вашему, иже ὦ Бā суще, яко Бѣпе зданик, по закону и по покону языка нашē не переступати ни намъ, ни иному ὦ страны нашēwa ὦ оуставленыхъ глāвъ мрпа и любве. т. ж. А некрѣщенип Русь полагають щиты своя и мечи свои нагы, шбручи свои и прочая шру-жыа, да клѣнутъся ω всѣ п яже суть написана на харотьи сей. Дог. Иг. 945 г. (по Ип. сп.). Нѣда тя видятъ... кльноющася. Сб. 1076 г. (В.). Кльнѣшеса клатвами (ομόσαντες, qui iurarunt). Ефр. Крм. Вас. 81. Рѣчь молваче и лихо и добро, не кленитса Бѣ. Поуч. Влад. Мон. Клатиса Бѣйимъ именьмь. Клиим. Бог. поуч. въ Троиц. Сбор. XII в. Всп. человѣци мною клянуться. Кир. Тур. Сл. о разслаба. 45. Свопми пре-чистыми законоположени... шрадивше Божию цер-ковъ и камень твърдости въ ωснову вложьше, иже клатиса Христосв ерааздрошенѣ ки быти. Прав. Кир. митр. Си соуть, Гѣке, иже крьсть чьны (= чьсть-ны) дьръаще кльноутьса лъжами. Хож. Вогор. — См. РОТИГИСТА, ВЪЩАТИ.

— заклинать, exorcitare: — Не подобакъ клатиса не приведеніймъ отъ епъ (ἐφορκίζειν, exorcitare). Ефр. Крм. Лаод. 26.

КЛІАЧА: — И привезе съ собою шкабатовъ, клячъ Нов-городскихъ съ 300 полону, и всѣ Псковичемъ рас-прода. Псков. И л. 6979 г.

КЛІАЧИТИ, КЛІАЧВ — нагибаться: — Како клячать надъ малыъ огнѣцьмь. Сб. 1076 г. Въздѣхни и по-мъысли въ онѣхъ нищихъ, како клячать надъ малъмь огнѣцьмь съкърчьшеся. Сбор. Троиц. XII в. 55.

— хромать: — Въставъ поиде, кляча. Прол. XV в. апр. 30 (В.). Стрете и левъ превеликъ, кляча (χωλζίνων, claudicans). Жит. св. XVI в. (В.).

— Многы клячюша о вѣрѣ отверди (шаткихъ въ вѣ-рѣ?). Жит. Триф. Мин. Чет. феор. 21.

КЛІАЧЬ: — И повелѣ Янъ клячъ вложити во уста ихъ (въ Лавр. сп. — рубль). Никон. л. 6579 г. (т. І. 163).

КМЕТИЩЬ — см. КЪМЕТИЩЬ.

КМЕТЬ — см. КЪМЕТЬ.

КМЕТЬСТВО — см. КЪМЕТЬСТВО.

КНЕГА — кувшинъ, хионіς: — А ходитъ Семенко съ дѣ-тми да Андрѣико съ братомъ подѣли знамъ кнею. Оброин. 1490 г. дек. 11. — См. Кар. И. Г. Р. т. III. пр. 272.

КНИГА — см. КЪНИГА.

КНОДАЛЪ — κνώδαλον, дикій звѣръ: — Прочаа же и мерзъкаа, посмъ же и котелямъ, и кнодаломъ, и прочаа нелѣпъмъ животина", и зелѣмъ огюжахѣ. Георг. Ам. 41.

КНОРОЗЬ — вепрь, кабанѣ: — Яко да оуловить елень или кнорозъ. Жит. Варл. и Йоасаф. XV в. (В.).

78*

1238

1239

кнг — ков

1240

КНВТИК: — Кто межу соралъ или грани сѣкъ, ино
того бити кнутіемъ. Судебн. 1497 г. Тогда же Кудара
Пришельского кнутьемь били. Соф. вр. 6950 г. (т. II.
44).

КНВТЬ: — А безъмнаго аще кнтомъ бьеши, не вло-
жини в онь оума. Сказ. Акир. Колударова и Режского
кнутомъ били. Кар. И. Г. Р. т. V. пр. 374. И опять
въ вѣчье влѣзни и хотѣли поповъ кнутомъ избезче-
стѣвати. Псков. І л. 7003 г. — Ср. Др.-в.-Н. kinuttil,
chnuttil, knogtel; Ср.-в.-Н. knustel; Нидерл. knudse,
knodse; Шведск. knutpiska — кнутъ, бичь; knûda —
flagellare, бичевать, nudare, связывать узломъ; hnûta,
hnutr, knutr, knot — nodus, узелъ. — Въ нарѣчіяхъ
Славянских, если гдѣ и извѣстно слово кнутъ, то
какъ занятие пзъ Русскаго. Это, по мнѣнію Дифен-
баха, указываетъ на то, что Русскіе вѣроятно за-
няли, какъ слово, такъ и понятіе „кнутъ“ отъ Скан-
динавовъ. Дифенбахъ. Vergl. Wörterb. der Goth. Spr.
II. 574.

КНВСЬ (князь) — балка въ потолкѣ: Уже дѣскы
безъ кнѣса въ моемъ теремъ златоврѣсѣмъ. Са. пкп.
Нор.

КНВЗЬ — см. КЪНАЗЬ.

КО — см. КЪ.

КОВЕЛЪ — см. КЪВЪЛЪ.

КОВЕНИК — гаданіе: — Овъ кобені пътич смотрить.
Гр. Наз. ХІ в. 322. Враженія п кобенія п соны
союкта слѣть (μαχνείς те σιωνισμοί, divinationes et
auguria). Панд. Ант. ХІ в. л. 178. С) мала въ великое
приходить зю, г'ю же, въ кощюнословія п кобенія.
Након. Панд. сл. 50. Дѣтеи гдѣленна, кобенна отри-
цаюся. Ю. Злат. XIV в. — См. КОВИНИК, КОВЛЕ-
НИК.

КОВИНИК — гаданіе: — Вълхвованіа, кобініе, любо-
дѣпства. Жит. Триф. Мин. Чет. февр. 5. — См. КОВЕ-
НИК, КОВЛЕНИК.

КОВЛЕНИК — гаданіе, divinatio: — Кобленне сътворы,
іako не добрo срѣтенне емоу бысть (σιωνισχενος).
Муи. Дим. Сол. 12. Конкмъ коблнник п прочий скотъ.
Георг. Ам. Аще ктo ʿшъ хрътынъ вольхвуда и кобленъ
твораще, горше поганъныхъ скоудатъ таковни. Паис. сб.
199. — См. КОВЕНИК, КОВИНИКИ.

КОВЛЬ — см. ЕЪВЪЛЬ.

КОВЫЛА — сила (caballus): — За кобылоу 60 рѣванъ.
Р. Шрав. (по Ак. сп.). Имѣлше кобылоу разбоинникъ.
Жит. Сим. Ст. XIII в. б.

КОВЫЛИИ — прил. отъ сл. кобыла: — А что мое стадо
седелное, кони и лошаки п жеребиціи и кобылье стадо,
а то далиcсмъ княгпнѣ своихъ. Дух. Вл. Андр. 1410 г.

КОВЫЛИНА — конское мясо: — Аще кто нечисто по
воли ласть, кобылиноу или меъведину. Церк. уст. Яр.
(Пересял. а.).

КОВЫЛИНО: — Кобылнѣ жеѣлѣно (у ноженъ Бухар-
скаго ножа). Ор. Бор. Өед. Год. 1589 г. 31.

КОВЫЛИЦА — кобыла: — Бяхъ Соломонѣ четыреде-
сять тысяць кобылиццъ (9'йлеліі ітпоі). Цар. З. Х. 26

(В.). А что моонъ стадъ коневыхъ и жерепцевъ и
кобылицц, а то сыну моему князю Амптиру и сыну
моему князю Ивану, то имъ на полы. Дух. Ив. Ив.
1357—1359 гг.

— Кобылица. Ier. XLVI. 23. — См. ПРЪСЪ, АКРИДА.

КОВЪЛБА — крюковой знакъ: — А кобылка. Сбор. Кар.
Бълоз. XV в.

КОВЬ — гаданіе по итічнему полету или по встрѣчѣ;
преднаменованіе, колдовство, divinatio: — Смотрян
коби (тєратосхєптос, portentorum inspector). Втъ.
XVIIII. 11 по сл. XIV в. Се бо по дыъволю науче-
нью кобь сю держать. Пов. ер. л. 6575 г.; Ўеод. Пеи.
І. 195. Чаръ дѣлахъ и коби зьряхъ (єфрахрахєюєюнто
ххі єхлєндєюєюнто). Кирил. Іерус. ХІІ в. 115. Коби, вра-
жения или обоузы (σιονοσκοπία, μαχνεία, κληδονισμοί).
т. ж. 255. (Дигъволъ) чікъ врагъ Бу сътварацть,
въсакыюли лъстьми прѣваблата ны ʾБā, трѣбами и
скомрахъ... съращами, кобьми, вълѣтьбами. Злато-
стр. ХІІ в. 128. Еда бѣсъ, еда слоучан, еда діа-
волъ, еда кобь (єμαρρύєνη). Златостр. сл. 3. Кобь ми
не дастъ съ вами попити. Ип. л. 6771 г. Невѣдомаць
словеса, чаръ и лечьъ, коби илп пгры. Новг. Корм.
1280 г. 585. Удалятися... от всѣхъ коби. Поуч. Петр.
миръ. Не веліть чародѣянсьмъ и кобми ходаще, сихъ
искати. Паис. сб. 199. Коби ми не быть (σιωνισχ). Ю.
Злат. ХІ в. 307. Зыла ереси, кто знаетъ ихъ и дер-
житса, Раъли, Шестокръї, Вороногран, Остромії. .
и иныя кωби бѣсовскіа. Стогл. (Бусл. 813). Путникъ
книга, въ неи же есть написано о стрѣчахъ, кобп
всякыя еретические о часѣхъ злыхъ и добрыхъ...,
тако же и прочая кобы о мученицѣхъ п о благовѣ-
шеніи. Сказ. о кни. истин. и ложн. (Калайд. 211).

— счастіе, удача: — Храмъ кобь (= коби) градоу, пке
нарицаахоу Тухеона (fortunae civitatis quod vocabant
Tycheon). Жит. Порф. 64. Мин. Чет. февр. 309.

— Кленися въ цріо (= цѣсарю) кобь (καλίσορος τύχη, per
genium caesaris). Жит. Пол. 9, 10. Мин. Чет. февр.
263, 264.

— Проклятыи рече: что пмя твое? шнѣ же ре: Троу-
фонъ; коюю кобь пмаши? Троуфънъ ре: кобь христіа-
номъ вѣ. Жит. Триф. 2. Мин. Чет. февр. 8. — Ср.: Ни-
сию же приведеноу бывшюшо, нача въпрашати ї гла-
гола: Что пма твоі и чтo ти кобь. Супр. р. 34. Да
исповѣсть прѣжде пма своіи и кобь, и отъкѣдоу
кѣстъ. т. ж. 112.

— Ср. Чешск. кова — augurium, pokobitise — удаться; Люнеб. каба — привидѣніе; Хорут. ковніи — волхводать; Сербск. кобь, кобити; Румунск. сова, совитura — преднаменованіе. Много размышленій объ этомъ словѣ см. Лавр. Оп. 85—90.

КОВЬНИКЪ — divinator: — Царьствія желат... , волъхвѣ
пскаше и кобьнка, аще събудеться емоу желанник
(μάντεις ἐπεζήτει καὶ χρησιολόγοις). Георг. Ам. 229.
Облакогонители, и чаровники, и кобьнки (νεφοδιώκας
καὶ γοητευτὰς καὶ φυλακητρίους καὶ μάντεις, nubium
persecutores, imprecatores et remediorum amuletorum-

1261

КОЛ — КОЛ

1262

VI. 23. Остр. ев. Не разоумѣхомъ, кольми ў Бӑ
почьтени бывомъ (б̧̧̈оν, quantum). Пат. Син. ХІ в.
189. Колми ма оуниччики. Гр. Πап. л. 240.

кольми паче: — Аще оубо въ зъли сжще, оумѣкте
даінны багаіа чадомъ вашимъ даілти, кольми паче
Ой вашъ съ нѣсе дастъ Дѣ Сты просацнімъ оу
ніего (πόσφ μαλλον). Лук. ХІ. 13. Остр. ев. Аще же
сѣно сельнох, дьнськъ сжшек, а оутрѣ въ пещѣ вѣтмѣ-
такмо, Бѣ тако одѣкъ, кольми паче васъ маловѣрии
(οὐ πολλῷ μαλλον). Мв. VI. 30. т. ж. Колми паче Бѣ
послоушакъ молашихъсѣ кмоу. Сб. 1076 г. (Бусл.
296). Аще въходити въ кърчымьницю не повелѣно
кѣсть, кольми паче не требѣ кѣсть въ тѣхъ сложити
(πόσφ μαλλον, quanto magis). Ебр. Крм. Трул. 9.
Кольми паче лѣпо кѣсть намъ трѣпѣти. Нест. Жит.
Өед. 3.

КОЛЬНѣЮ — прил. отъ сл. коло — колесный, троховъ:
— Ёко пра² кольный бръя възносящи (ώς хονορτον тро-
χοῦ, quasi pulverem rotae). Ис. XVII. 13 (Упир.).
Коло колное не обидеть кумвна (τροχὸς ἀρχῆς) т. ж.
XXVIII. 27. Колеса кольная нова. Ис. XLI. 15. Биба.
1499 г. (Мат. 47). Гласъ трвѣа кольнаяго (σειρού
τροχῶν). Наум. III. 2 по сп. XV в. (В.).

КОЛЬПЪ: — Львъ явынѣ въ кольпѣ (περὶ τὸν τόπον). Пат. Син. ХІ в. 73.

КОЛЬСКЭЮ — скользкій: — На неподкованѣ конѣ по
кольскв пѣти гнати. Пчела XV в.

КОЛЬЦЕ: — И се внезапу испадоста и к златии колці,
же иношасе въ оушию свокю. Нест. Бор. Гл. 51.
Аще бы котлъ волоты кōца во ѳшию, но днѣ его не
иѣбыти черности. Сл. Дан. Зат. (Бусл. 619). А блюдо
великое серебрьное о. д. колця, а то есмь далъ свя-
тѣи Богородици Володимерскіи. Дух. Ив. Кал. 1327—
1328 г. А изъ моихъ судовъ и-серебреныхъ дадуть
блюдо серебрьно великое съ колці къ святѣи Бого-
родици Володимерь. Дух. Ив. Ив. д. 1359 г.

— Обрѣтоша ю (Херимона) мртва сѣдяща въ кольчѣ
(Pallad. Laus. и. 91). Жит. Пафки Мин. Чет. февр.
277.

— Кольца же вѣлкошѣе на высотѣ (лѣстницы на ко-
рабль, ψηφαροί; у Делагарда-σίφαροι, у Комбефіза—
signa super antennam [пр. 22]; см. Невостр. прим.
314). Иппол. Антихр. 59.

— Луки Черкасікіе недомѣрки въ колцахъ. Ор. Бор. Өед. Год. 1589 г. 25.

— А коли о чомъ посворатесь, а выдадутся въ кольце
оба, то вина на насъ. Привил. болр. и мпц. Вит.
1503 г.

КОЛЬЦЪ — уменьш. отъ сл. коль: — У кольца своя оур-  
крѣпписа (paxillus, πασσάλους). Ис. LIV. 2 (Упир.).  
Колца ихъ и верви пхъ (τοῦς πασσάλους καὶ τοῦς κάλ-  
λους, paxillos). Чис. III. 37 по сп. XIV в. А въ Маш-  
ковѣ болотѣ, въ пожняхъ, и въ колу и въ маломъ  
корлу мнѣ съ братомъ съ Григорьемъ осмая часть.  
Дух. Ост. ок. 1396 г.

КОЛЬЧАТЫЮ — составленный изъ колецъ: — Въ бро-

ню кольчатō (θώρακα ἀλυσιδωτὸν). Цар. 1. XVII. 5 (Β)
А се даю сыну своему князю Дмитрию: икону святын
Олександъръ, чѣп золоту великую врану съ крестомъ
золотымъ, чѣп золоту колчату. Дух. Ив. Ив. д. 1359 г.
А пѣпецку золоту колчату, а то лалѣ сыну своему
Степану. Дух. Өед. Остафьев. Колчатыи доспѣхъ. Ор.
Бор. Өед. Год. 1589 г. 38.

КОЛЬЧЪГА — доспѣхъ въ родѣ рубашки изъ мелкихъ
плотно сплетенныхъ желѣзныхъ колецъ (Сав. 200):—
20 колчюгъ съ сѣченымъ колцомъ, Нѣмецкихъ; 80
колчюгъ на ггоздѣ; на всѣхъ на нихъ на груди по 2
мишени мѣдяны. Ор. Бор. Өед. Год. 1589 г. 38.

КОЛЬ — quando: — нѣсть колѣ — некогда: — Нѣсть
колѣ. Прол. XIII в. 255.

КОЛЬВАТИ, КОЛВГЛЮ — movere, agitare: — Чесо ви-
дѣть изидосте въ поустыніхъ; трьести ли вѣтрѣмъ ко-
лѣблемъ. Мв. ХІ. 7. Остр. ев.

КОЛЬВАТИСГД = КОЛЕВАТИСГД: — Садовѣ же колѣ-
баахоуся. Сб. 1076 г. (В.). Колеблящимѣся бѣ. недвижимок оутврѣжник. Мин. 1097 г. 52. Числа же звѣздная, и мѣръ земѣнѣя, и числомъ прѣложенны
тимо приимъ, елике же не колѣбатиса хвалѣивѣли. о томъ (χλονεν). Гр. Наз. ХІ в. 43. Колѣбатися. Ип. и.
КОЛЬНО — genu, γύνο: — Припаде къ колѣнома Иисо-
вома (προσέπεσε τοῖς γόνασιν). Лук. V. 8. Остр. ев. И
поклоньшеса на колѣно прѣдъ нимъ рхгааххса
кмоу (γουυπετήσαντες). Мв. XXVII. 29. т. ж. Пад.
на колѣни, не абѣе оумрѣ, нѣ за на молашеса (ἐπὶ τὰ
γόνατα). Панд. Ант. ХІ в. 151. Баше нѣкоторыи
чѣвкъ нѣмъ и хромъ, и оугіата бѣ кму нога по ко-
лѣно. Як. Бор. Гл. 129. Начахъ прилѣжьно Бӑ мо-
лити и часто поклоненик колѣномъ творити. Нест.
Жит. Өед. 15. И се прѣже реченѣи поваръ, ставъ
на колѣну закла и главу стму и прерѣза гортань яго.
Нест. Бор. Гл. 26. Медвѣдь мн оу колѣна подъклада
оукусилъ. Поуч. Влаад. Мон.

КОЛЬНО — genu, γύνο: — Припаде къ колѣнома Иисо-
вома (προσέπεσε τοῖς γόνασιν). Лук. V. 8. Остр. ев. И
поклоньшеса на колѣно прѣдъ нимъ рхгааххса
кмоу (γουυπετήσαντες). Мв. XXVII. 29. т. ж. Пад.
на колѣни, не абье оумрѣ, нѣ за на молашеса (ἐπὶ τὰ
γόνατα). Панд. Ант. ХІ в. 151. Баше нѣкоторыи
чѣвкъ нѣмъ и хромъ, и оугіата бѣ кму нога по ко-
лѣно. Як. Бор. Гл. 129. Начахъ прилѣжьно Бӑ мо-
лити и часто поклоненик колѣномъ творити. Нест.
Жит. Өед. 15. И се прѣже реченѣи поваръ, ставъ
на колѣну закла и главу стму и прерѣза гортань яго.
Нест. Бор. Гл. 26. Медвѣдь мн оу колѣна подъклада
оукусилъ. Поуч. Влаад. Мон.

— σκέλος: — Мучитель же и чюжіи, и шедшимъ пакы
на Болгары и злѣ по колѣнома въззульивѣсь, и шгнемь
сильнымъ и раждеженіемъ хдержимъ воззратися въ
градъ (κατὰ τῶν σκελῶν). Георг. Ам. 316.

— μηρος, φυλή, tribus, племя, поколѣніе: — И бѣ Ана
прρчица дъщи Фаноуилова отъ колѣна Асирова (ἐκ
φυλῆς). Лук. XXV. 36. Остр. ев. Си колѣна сновъ Но-
евъ (φυλαί, tribus; ср. плема). Быт. Х. 32 по сп. XIV в.
Четвертое колѣно (γενεξ, generatione). т. ж. XV. 16.
Дадите себѣ мужа... разумивы въ колѣна ваше (εἰς
τὰς φυλάς ὑμῶν). Втз. Ι. 13 по сп. XIV в. Вамъ ся
гλετ, языци, людіе, колѣна, племена (ὑρίν λέγεται ἑνη,
λαοι, φυλαί, γλώσσαι). Дан. III. 4 (Упир.). Афетово бо
и то колѣно: Варази, Свеи, Оурмане, Русь. Пов. бр. л.
Си суть свои тязыкъ имуще ў колена Афетова. т. ж.
Законѣ же бааше не възимати племеноу отъ иного
колѣна. Ю. екз. Бог. 282. ὰкоудѣ или ў кого колѣна
(ἐκ ποίας φυλῆς, et qua tribu). Иппол. Антихр. 5. Ста-
ρѣшина ў колѣнѣ яго (ἐκ τῶν μηρῶν, ex femoribus;
отъ чреслъ). т. ж. 7, 9. Па" же егā ὠ наложници

1263

КОЛ — КОМ

поутника, колѣно Веныамине скоро блоу створѣше
(фулға). Георг. Ам. 77.

**КОЛЪНОНАЧАТИТЕЛЬ** — **ФУЛАРХОС:** — Отъ колѣнона-
чагатитела (фулархου). Конст. Бол. поуч. XIII в. (Оп.
II. 2. 430).

**КОЛЪНЬНИЕТ** — фулётс, единоплеменникъ. Ефр. Сир.
XIV в.

**КОЛЪНЬНЫ:** — Шви бо баху постніци крѣпци, шви же на бдѣнье, шви на клананье колѣньно. Пов. ер. л. 6582 г. Колѣнѣная клананая (γουνυκλισία). Никон. Панд. сл. 57.

**КОЛЪНЬЦЕ** — уменьшит. отъ сл. колѣно: — Стебль, ли-
ствіе, колѣнца, шсиліе. Діоптр. Филип. XV в. (Оп. II.
2. 460).

— Отъ трехъ елец на осѣчекъ... да на колѣнце къ
дорогѣ. Разѣпъзж. 1509 г.

**КОЛЪӨА** — см. КОЛОӨА.

**КОЛАДА** — хожденіе: съ пѣснями по домамъ о свят-
ках и 1-го января для прославленія праздника Ро-
ждества Христова: — Глекмыя коляды отъ вѣрь-
нъныхъ житія отъяти хоцемъ (καλάνδας, calendæ;
см. объясненіе въ толкованіи этого канона Вальса-
мономъ). Ефр. Крм. Трул. 62. Аще кто въ а. дѣ
кнояруа на колядоу идеть, яко же първѣк погании
творяхъ, да покакьтесь, яко отъ сотонъ ясть игра та
(по др. сп. коледа). Корми. XIII в. Сице глаголемъыл
колады или глѣемъ паствы и нарѣмая шестѣкъи
и въ а. дѣ марта м.ца съвршацкомъ тържьство.
Новъ. Корм. 1280 г. (Бусл. 382).

— подъ заглавіемъ „колада“ въ Уставѣ 1193 г. списы-
вается, какіе стихи и какъ должно пѣть на трапезѣ
въ св. Пасху и въ праздникъ Рождества Христова. Уст.
п. 1193 г.

— Ср. kalenda; Фр. calenes; Провансал. calen = calendos; Дозин. tzaliendé — 25 Дек., празднованіе Рождества Христова (Jahrbücher für Rom. und Engl. litter. V. 392).

**КОЛАДОВАТИ, КОЛАДЬЮ** — ходить съ пѣснями по
домамъ для прославленія праздника Рождества Хри-
стова: — Аще колядѣетъ мирскъи. Макар. Мин. Чет.
авг. 583.

**КОЛАДЬНИЕТ:** — О тоурѣхъ, и п. лодыгахъ, и п. коляд-
ницѣхъ. Ил. Новъ. Поуч. — См. КОЛЕДЬНИЕТъ.

**КОЛАДЬНИЕТъ** — отреченная книга: — Коладний, гром-
ний. Паис. сл. 83.

**КОМАРА** — καμάρα, arcus, apsis, voluta, сводъ: — По-
стави на краи комары црѣвныя. Θεοφ. толк. ев. Μο.
IV. 5 (Оп. II. 1. 137). Блаженіи Исаия поста-
влии нѣ бо яко и комароу. Ю. екз. Бог. 127. И се ино
чюдо тавльшеса томоу: пламень великъ зѣю, ὥъ вырьха
црѣвнааго ишьдъ и акъ комара сътворивъса, прѣ-
иде на дроугліи хълтмъ. Нест. Жит. Θεοδ. 23. Огнь
бо комара ся створивъ, яко ядро кабяльное, вѣтромъ
нанолнивъся, кроугомъ огради тѣло (καμάρας εἴδος, for-
nicis speciem). Мин. Чет. Спіло же было зданіе
его (дома Соломона) и велико вельми... и помощено
же есть дъсками мороморяными, и есть (на) комарахъ

утверженъ. Дан. ит. (Нор. 39). Комары на столпѣхъ
тѣхъ хитро създани и покрыти чистымъ оловомъ.
т. ж. (40). Комароу посредѣ единѣмъ камыкомъ свя-
завъ (καμάρον). Златостр. сл. 8. Поставлии небо акъ
комароу. Ю. Злат. Сбор. Троии. XII в. 162. Се и
первое небо комарою виднок. Козм. Инд. Обно-
влена бысть церкы святая Богородица в Суждали,
яже бѣ опадала старостью и безнарядьемъ..., и по-
крыта бысть оловомъ отъ верху до комаръ и до
притворовъ. Лавр. л. 6702 г. Кроугло бѣ мѣсто то,
тако комарою в камени тако створено. Изб. д. 1300 г.
И. Пуба. б. 66. Бившемъ же ся имъ о врата градная,
и возбѣгоша же на комары церковныя и иние же
оужи воззвачишася, а фарѣ ихъ попмаша: бѣ бо
градъ створенъ на церкви. Ип. л. 6727 г. Црѣвь-
ноя творить зъданикъ..., кِлико оубо въ храмѣхъ
и яже въ комарахъ и въ стѣнахъ и оулѣхъ
больши же блюдать и веселикъ в црѣвѣнѣмъ видл-
шеться помостѣ. Жит. Θεοд. Студ. 49. Возбѣже на
комары церковная. Ип. л. 6763 г. Зданье же ев
(церкви) сице бысть: комары 4, с каждого угла пре-
водъ, и стоянье ихъ на четырехъ головахъ человѣц-
скихъ изъявно отъ нѣ коего хытѣра. т. ж. 6767 г.
Въздухъе комары (ἀψιδας, fornices). Сказ. с. Соф. 7.
И блюдшися паденіа, уже деревіи толстыми комары
подпираху. Соф. ер. 6980 г. (т. II. 134). Падеся та
церковъ заложенная соборна, а уже были комары учали
сводити, рекше покровъ. т. ж. 6982 г. (т. II. 241).

— стοχ: — Създа комары и цръви и тръговище (στοσ·
και ναούς καί ἀγοράς). Ιοσ. Φλαβ, В, Іуд. І. 21. 11. По-
кры комарьи многоцѣнными на оубежаніе дожа
(στοχ). т. ж. Приспоу сътвори, на неи комары (εἴτ·
ἐτέθη μία στοὸ τῷ χώματι; tum terrae illic aggestae
porticus una imposita est). т. ж. V. 5. 1. Верхоу же
союгоуы комары создала, стлѣпи же камени в нихъ,
по полътретьюдѣсятъ въ высотоу лакотъ (διπλαί κι
στοχί; porticus duplices). т. ж. V. 5. 2. Комары, иже
межи враты быша (κι στοχί, porticus). т. ж. V. 5. 6.
Комара мала рекома дверь (parva porticus). Прох.
Жит. Ю. Бог. XXXVI. Придохомъ къ комарѣ нари-
цаемъ Дометіа (in porticum Dometiani). т. ж. XXXV.
— ω съзланіи палатѣ и ω великихъ комарахъ (во время
Константина). Георг. Ам. 7.

— Распри же бывши межи Володимеромъ и Давыдомъ
и Ольгомъ, Володимеру бо хотящі ю поставити средѣ
церкви и теремъ серебренъ поставити надъ нима, а
Давыдъ и Олегъ хотяшета поставити ю в комару...
на правов сторонѣ, идѣже бяста устроенѣ комарѣ
има. Пп. л. 6623 г. Володимеръ же окова рапѣ (Бориса
и Г.тѣба) сребромъ и златомъ, и украси гроба ею,такоже
и комарѣ покова сребромъ и златомъ, им же покла-
няются людне, просяще прощения грѣкомъ. т. ж.

— Шѣрѣтохомъ столпъ и комару, ї баше написано шкѣръ
еа: си столпъ поставилъ есть Александро цръ. Паис.
сл. 151.

— Ср. Гр. καμάρα. — См. КОМОРА, КАМАРА.

1264

1245

КОД — КОЗ

**КОДРАНТЪ** — ходрӑвтнӑ, quadrans, мелкая мѣдная монета у Римлянъ: — Кодрантъ же есть: мин. двѣ облѣ. Св. толк. Мол. XVI в. (В. І. 71). — См. КОНЬДРАТЪ.

**КОЖА** — δέρχ, pellis: — Въ милотехъ и въ козияхъ кожахъ (εν αἰγείοις δέρρασιν). Евр. ХІ. 37 (В.). Кожо... къ кожи. Изб. 1073 г. (В.). Аще прымѣнить Моуринъ кожж, то и мѣ зълъюлѣ голю нашж (тo δέρχ). Панд. Ант. ХІ в. 306. Кожѣ шиюще дію прострѣти къ вѣдѣ. Никон. Панд. сл. 28. Въ милотыхъ и въ козыхъ кожахъ. Ю. екз. Бог. 300. А инпъ съ щитовъ кожу съдирающе ядаху. Нов. І л. 6824 г. (по Ак. сл.).

— кожа, приготовленная для писанія или для переплета книгъ, переплетъ: — Пять листовъ кожя (тoй ковыхоς, codicis). Пат. Син. ХІ в. 46. Книгы въ кожахъ въ цѣноу йі. златникъ. Никон. Панд. сл. 65. Вѣзьми кожи хартіаноу (тoμον χάρτου). Сильв. и Ант. Вопр. XVI в. (Оп. II. 2. 154).

— оболочка: — Хвалиши ли... Елисеово же доброк причастик, кожж, ен же Илиниъ дхъ въсѣдова (μηλωτη). Гр. Наз. ХІ в. 89.

— Ср. Скр. kudis, cutis; Гр. χύτος; Гте. hakuls — Planç.

**КОЖАНЪИ** — сдѣланный изъ кожи: — Бѣбень кожанъ. Библ. XVI в. (Оп. І. 104). Кожаныя ризы. Мин. Пут. ХІ в. 47. Бѣша бо кони в личинахъ и в коярѣхъ кожаныхъ. Ип. л. 6760 г.

**КОЖЕДО** — см. ЕЪЕЖДО.

**КОЖЕДЬИ:** — Освѣдачаю... кождому доброму. Купч. 1400 г. см. ЕЪЕЖДО, КЪИЖДО.

**КОЖЕДЬ** — Подобаетъ игоуменоу хитрой быти, въставнивоу на спасение владѣемымь кождь. Мин. Леоп. XVI в. 168 (М.).

**КОЖЕВЬНИКІЙ:** — Дрочию Нездыловъ сѣ кожевника. Нов. І л. 6748 г. Загорѣєвaa... отъ Хитрѣ отъ кожевника. Псков. І л. 6959 г.

**КОЖЕВЬНИЧЬСКЕЙИ** — прил. отъ сл. кожевникъ: — А въ соху два коня да третъее припряжь, да тшанъ кожевничскою за соху. Дан. ир. Нов. ок. 1437 г.

**КОЖИИ** — кожаный: — Держаща въ лѣви (рѣви) хартию кожю (тoμον χάρτου). Жит. Андр. Юр. XXIV. 93.

**КОЖИНА** — кожа: — Сверху покров'... кожинами (δέρρατα ύχνθνίνα, pellis). Исп. XXVI. 14 по сл. XIV в. То бо есть мыртвыхъ кожинъ одеждя. Ю. екз. Бог. 224. Сгорѣ съ дреколомъ... и съ кожиною (Геркулесъ). Мин. Чет. (В.).

**КОЖИНЬНЬИ** — сдѣланный изъ кожи: — Ӗкожи кожиньною одеждю (δέρρατίνους χιτώνας, tunicas pelliceas). Гр. Нис. Мин. Чет. февр. 129. Кожиньныхъ хо котыгъ съвлѣнчыся. Ю. Лпств. XII в. (В.).

**КОЖИЦА** — уменьш. отъ сл. кожа; — листъ, пергамена: — И книгы паче же кожица (тaς μερβράνας). Апост. толк. XV в. Тим. 2. IV. 13 (Оп. II. 1. 165). Кожица добры на чистое писати егъ-ше (optimas membranas). Прохор. Жит. Ю. Боюса. XLVI. Книгы шсэзоуга и

кожица превраціяці (тaς μερβράνας στρέφων). Доптр. Фил. XV в. (Оп. II. 2. 460).

**КОЖЕХВЪ** = КОЖЮХОВЪ: кожѣховъ сѣни: — А Игоря пусти на кожюховы сѣни. Перенел. 6655 г.

**КОЖЕХЪ** = КОЖЮХЪ — шуба, pellicium: — Яко полорѣти храмотмъ свѣнѣцъ продающитъ, и торговына кожюхомъ, дѣлалінда (γουνάκι). Геор. Ам. 377. Орътъ-мамъ и япониццамъ и кожухъ началя мосты мостити по болотомъ и грязными мѣстомъ. Сл. пак. Иор. Ӗ кожь острокынѣ ризы же и мантии, также кожюхъ вѣсть нарцати обычаи, ӳрчатиса тѣхъ хоцемъ. Уст. п. 1193 г. 224. Кожюхъ же оловира Грецкого и круживы златым шпоскымь ошить. Пл. л. 6760 г. Ивану сыну моему кожухъ желтал обирь съ женчугомъ. Дух. Ив. Кал. 1327 — 1328 г. А что съмь нынѣча нарядилъ въ кожуха съ аламы съ женчугомъ, а то съмь далъ меншимъ дѣтемъ своимъ. т. ж. А исц портъ изъ моихъ сыну моему Семену кожухъ черленыжь женчужный м. т. ж. Кожухъ камка Бурская по червчатоп земли въ цвѣтахъ шолкъ бѣлъ да зеленъ да лаюревъ съ золотомъ, на соболяхъ, нашинка жемчужная; пуговицы обвинзаны жемчугомъ; поесъ золотъ кованой. Вых. Аа. Мих. 1648 г.

— У града Твери, около валу рубина кожюхъ и землю насыпаша и ровъ копаше глубже человѣка. Кар. И. Г. Р. р. V. пр. 137.

— оболочка часовъ (Саов. 199): — Часы боевые зепьные, кожухъ мѣднон прорѣзной золоченъ, цѣна десять рублевъ. Дъл. о бунт. Разина.

**КОЖЕРЬНЬИ** — прилаг. отъ сл. кожа, сдѣланный изъ кожи: — Кожьною ризоу съвѣлѣклъ ис. Мин. 1097 г. 108. Писаті на кожьныхъ харотыхъ. Никон. Панд. сл. 29. Книгъи кожнѣла. Панд. Ант. XIV в. (Оп. II. 2. 274). Поясъ же усъянь, кожныя ризы. Кир. Тур. о черн. чин. 109.

**КОЗА** — сарга: — Козелъ ӳ кожъ (τράγος αἰγών). Дан. VIII. 5 (В.). Козох тризож. Изб. 1073 г. (В.). Аже оукрадоутъ объюоу, пли козоу, или свинью, а ихъ будеть 10 омною объюоу оукраїль, да положать по 60 рѣзанъ продажи. Р. Прав. (по Ак. сл.). Не скотъ въ скотѣхъ коза, а не звѣрь во звѣрѣхъ ежь. Сл. Дан. Зат.

— Ср. А.-С. hecen — козленокъ; Лат. kasa — коза.

**КОЗИ:** — кози Гѣндъстаньскага — кокосовые оръхи: — Вино же у нихъ чинять въ великыхъ оръсехъ кози Гундустаньскаа. Аван. Никит. — См. И. И. Срезневскаго. Хокз. за три мор. 68.

**КОЗИИ** — прил. отъ сл. коза — αἰγεῖος: — Козелъ козиin (б тpáγoς τῶν αἰγῶν). Дан. VIII. 8 (В.). Въ козияхъ кожахъ (εν αἰγείσις δέρρασιν). Евр. ХІ. 37 (В.). Ходиша въ объчахъ и козьахъ кожахъ. Панд. Ант. ХІ в. 35. И отъ козьихъ кожь обоченья. Кир. Тур. Посл. Вас. 123.

**КОЗИЦА** — уменьш. отъ сл. коза: — Власи твои тако стада козицъ (ώς αὐγέλαι τῶν αἰγῶν). Ппск. Ппск. IV. 1. (В.).

**КОЗИЧАТЫИ** — козій: — Власи твои тако же волна

1246

1247

КОЗ — КОК

КОЗПЧАТА (тако стада козъ). Пъси. Пъси. VI. 4. Библ. 1499 г.

**КОЗИЧИНА** — козья кожа: — Очръвивше козичинѣ (ерёзх, ланам). Ю. Мал. Хрон. Покръся козичиною (stragulis; въ др. сп. козлинцею). Жит. Андр. Юр. І. 3. И скоро на шдрѣ възлегъ, покрывъса козичиною свокю. Прол. сент. ХІІІ в.

**КОЗЛИНИЦА** — см. КОЗИЧИНА.

**КОЗМА ИНДИКОПЛОВЪ** — книга изъ числа книгъ Новаго Закона (отъ апост. запов.).

**КОЗМА ХАЛКЪДОНЬСКЭЙІ** — книга изъ числа книгъ Новаго Закона (отъ апост. запов.).

**КОЗМИТЪ** — хосрітнѣ (см. Ducang.): — А попови идоуче въ олтарь на въходъ, то въ козмитъ цѣловати, то бо ксть колѣно Христово. Вопр. Кир.

**КОЗМЬНИКЪ** — миряннѣ (отъ Греч. κόσμος): — А попѣдняя нищеты житіе, сврѣчь отъ козмникъ осужденіе, досады, укоризны, хулы. Кир. Тур. Посл. Вац. 122.

**КОЗНЬ** — см. КЪЗНЬ.

**КОЗОКОШТВА** — трахγελαφος (τράγος + ἵλαφος): — Конечікъ и спрій и козокошута. Ю. Дам. Діалскт. (В.). Къзокошта басноумышленіа (тραχελαφων μυθοπλαστία). Ю. екз. XVI в. (Оп. II. 2. 317).

**КОЗОРОЖЬЦЪ** — козерогъ, знакъ зодіака: — Въ козорожьц. Сильь. и Акт. вопр. XVI в. (Оп. II. 2. 149).

**КОЗЫРЬ** — высокій стоячій воротникъ, закрывающій весь затылокъ (Сав. 199).

**КОЗБЛИИ** — прилаг. притяж. отъ сл. козьлъ: — Кровь козлію и тельчкю (τό αἰμά τῶν μόσχων καὶ τράγων). Евр. ΙΧ. 19. Ни лицъ же косматыхъ възлагати на са, ни козлихъ, ни сатуорьскыхъ. Нові. Корм. 1280 г. (Буса. 383).

**КОЗБЛИНА** — козья шкура: — Козьлинъ бо томоу бѣахоуть, тако многоцѣнныя и свѣтълая одежа, власаница же, тѣко же чѣстьная и пѣрскалъ баграница. Нест. Жит. Θεοδ. 27.

**КОЗБЛИЩАРЬ** — пастухъ козлищъ и пін козъ. Соборн. 186 (В.).

**КОЗБЛИЩЬ** — козленокъ: — И поставить оvecа о десніхъ себе, а козьлица о лѣвѣнъ (τά δὲ ἐρίφλα). Мъ. XXV. 33. Остр. ев. Козлишть... съѣвѣнѣ. Изб. 1073 г. (В.). Козлищи пострищися, хотяще. Жит. Θομ. Дерф. Мин. Чет. ион. 231.

**КОЗЪЛОГЛАСОВАНИЕ** = ЕЪЗЛОГЛАСОВАНИЕ — кωμος: — Въ козлогласованіхъ. Петр. 1. IV. 3 (В.). Не козлогласованіи и пьянствы. Римл. ХІІІ. 13 (В.). Подобаетъ праздновати день Рождества великаго Ioанна Предтечи въ чистотѣ и цѣломудріи, духовнѣ, въ молитвахъ и въ пощеніихъ и въ братолюбіи, не козлогласованіемъ и піанствомъ. Посл. ил. Памф. Псков. нампъст. 1505 г. (Псков. І л. 7013 г.).

— трахωδία: — Козълогласованінъ непьюцкѣтва. Гр. Наз. ХІ в. 282. Хота ихъ къзлоглаваникъмъ обавити бѣдоу (Ξέλει αὐτῶν ἐκτραγωδῆσαι τὴν συμφοράν). Рим. ХІ. 21. Апост. толк. 1220 г. (Оп. II. 1. 159).

**КОЗЪЛОСТЕГНИКЪ** — см. ГОЗЪЛОСТЕКЪНИКЪ.

**КОЗЬЛП** — hircus, caper, haedus: — Се козьль козіи идѣаше ὥ въстока (τρέγος αἰγῶν). Дан. VIII. 5 (Упър.). И видѣ его тако же прорече Іεσεκінъ гла: и праведникъ и въ жезѣ пъ въ козлѣ на землю Халдеискл. Упър. Възнеслъ тѣбѣ волѣ съ козьлъ (μετὰ χυράσων). Панд. Ант. ХІ в. 271. Се же Исакии... шблече бо са во власаницю и повелѣ купити собѣ козелъ и шдра мѣхомъ козелъ, и шблече на власаницю, и шсше школо кго кожа съіра. Пов. вр. л. 6582 г. И показаша ему книги Данила пррѣка, и рекоша ему: ты еси козелъ, а шнѣ швенъ, и потолчеши и возмеши пртво его. т. ж. 6618 г. (по Ип. сп.). И вѣроваша (Елини) въ животная, въ коркодыли и въ козлы. Никиф. м. Посл. Влад. Мон. 65.

— Поимше кдного съвазаша веригами двоими, и козьлѣ тажькъ възложившѣмо кмоу, приведоша кго къ вокводѣ. Супр. р. 111.

**КОЗЪЛНЬІ** — прилаг. отъ сл. козьль: — Не ам бо масъ телчихъ ни швнихъ, ни крови козлінью. Паис. сб.

**КОЗЪЛЬРОГЪ** — козерогъ, знакъ зодіака: — І. козьльрогъ, декабра въ кē. Изб. 1073 г. 251.

**КОЗЪЛЬЦЬ:** — Козлецъ сѣна по 12 алтынъ. Тверск. л. 6951 г.

**КОЗЬЛА** — pullus caprae: — И мънѣ николи же не далъ еси козьлать (εριφον). Лук. XV. 29. Остр. ев.

**КОККИНЪ** — кóхкіνος (?): — Mapia... нача скати коккинъ. Дан. ил. (Нор. 133).

**КОКОВАТИ, КОКОВЮ** — куковать: — Толко часто ворони грають, зогзпиці кокбютъ, на трѣпы падаючи. Сл. о Задон.

**КОКОТЪ** — пѣтухъ, ἀλέκτωρ: — Кокотъ хода въ кокошѣ. Прити. XXX. 31 (Оп. І. 72). Не оубоитесь отъ чермаго кокота дукса (πετεινοῦ). Георг. Ам. 362. Отъ мниха Марина и Василія Кокота глаголемаго (τῷ πετεινῷ). т. ж. 382. — Ср. Лат. сосsum (Lex Salic. VII. 16); Скр. kokkuta — пѣтухъ.

**КОКОТЪЕ** — ἀλεκτρυών: — (Κο)κοτκовъ и кокошен (δρνιθας καὶ ἀλεκτρυόνας, gallinas et pullos). Сказ. св. Соф. 19.

**КОКОШЬ** — gallina, kurija насѣдка: — Яко же събирайеть кокошь пѣтеньца своя подъ крилѣ (δρνις). Мъ. XXIII. 37. Остр. ев. Събирасть кокошь пѣтеньца своя. Лук. ХІІІ. 34. Юр. ев. п. 1119 г. Ведена бяше съ сынъми мати, яко кокошь покрѣвающи своя пѣтеньца. Стихир. ХІІ в. 78. (Ко)κοτκовъ и кокошен (δρνιθας καὶ ἀλεκτρυόνας). Сказ. св. Соф. 19. Тридесятіи кокошіи на дѣ (τριάχοντα ὄρνεις, triginta gallinas). Жит. Макед. 9. Мин. Чет. февр. 352.— Ср.: Лисица... кокошь похыти (gallinam). Гр. Παπ. 26.

**КОКОШЬ** — курица насѣдка: — За оутицą, и за селезна, и за кврѣ, і за кокошь присвѣжă по бѣ дѣ. Псков. судн. шам.

**КОКЪІГЪ** — кóхкіνος: — Кокъігъ. Цар. 2. І. 23 (Оп. І. 49). — Ср. ЧЕРВЛЕНИЦА.

1248

1249

КОЛ — КОЛ

1250

КОЛА — см. КОЛО.

КОЛАНТЪРЬ — безрукавый панцырь изъ металлическихъ досчечекъ: — Русkie оудалы... доспѣхи имѣютъ вемли тверды, злаченные колантыри. Мам. поб. 23. — См. КАЛАНТЪРЬ, КОЛОНТАРЬ.

КОЛАЧЬ: — Повелѣно бысть еи створити два колача. Жит. Оеодул. 4. Кое на колачи, кое на хлѣбы. Псков. І л. 7009 г. Тако жъ и властели земли тоя драгоцѣнными колачи гортань и чрево натыкающе. Арх. л. 7066 г. (Кар. И. Г. Р. т. VIII, пр. 476). Архидіакону Левонтію, да двумъ священникомъ, да чернцу, казначею, келарю по три блюдаѣствы человѣку, да три колача смѣстныхъ, двѣмъ человѣкомъ колачь. Дрл. Греч. (Кар. И. Г. Р. т. Х. пр. 198).

КОЛАЧЬНИКЪ: — Трофимку Васильеву колачнику... Тамож. гр. Новы. 1577 г. авг. 15.

КОЛВАСА: — Нѣции оубо крѣвъ кокго любо животворного хытростью некакою стварляють снѣдно, яже глаголють колбасы (вставлено). Новы. Крм. 218. Трул. 67. Правило возбраняетъ всѣмъ православнымъ христианомъ удавленины и крови ясти, спрѣчь колбасы. Стол.

КОЛВИЦА — вм. колибина (?): — Подушки и колбичѣ (въ др. сп.: сладки на неп же кладяшеся — вм. слатки?). Пат. Печ. Сим. посл. 7.

КОЛЕ — заколъ. — См. КОЛЪ.

КОЛЕВАТИСЯ — см. КОЛВАТИСЯ.

КОЛЕДА — см. КОЛАДА.

КОЛЕДЬНИКЪ: — О тѣре и ш лодыга и ш коледнице и про безаконны бои вы, попове, оуимаите дѣтеи свой. Дуб. Сб. XVI в. 138. О покаян. — См. КОЛАДНИКЪ.

КОЛЕМОГЪ — вм. колимогъ — шатеръ, tabernaculum: — Имѣяше въ величѣ чести, и молить ю и да хранить ю, и сего всп въ отчи колемози, и по малѣ времени умре Врисино болѣвши. Ю. Мал. Хрон. (Калайд. 182). — См. КОЛИМОГЪ.

КОЛЕСО — см. КОЛО.

КОЛЕСЬНИЦА — ἀρρυχ, currus: — Сѣдя на колеснице (ἐπὶ τοῦ ἀρρυχτοῦ). Дъян. VIII. 28 (В.). Вповади же Фараосъ колесницю свою (árriatá). Исх. XIV. 6 по сп. XIV в. Въ колесници третіи кони срѣни. Зах. VI. 3 (Библ. 1499 г.). На колесницахъ βδουщемъ. Нест. Жит. Оеод. 11. Житик колесницами живоущихъ Скюфь. Никон. Панд. сл. 34. (Ю. Злат.) На колесници газдя (τῷ ἀρρυχτῷ). Жит. Андр. Юр. XLIV. 169. Колесница ягго шружье ягго. Панд. Ант. XIV в. (Оп. II. 2. 266). Колесницы сребрены (по др. сп. — телѣга сребряна) благовѣрныхъ царей Константина и Елены (въ часлѣ служебныхъ церковныхъ сосудовъ). Сказ. Ант. Нов. (по Копенг. сп.). Колесници гонецъ, юи сопѣлникъ, или пласецъ... да штанутъ того. Пайс. сб. 91. Колесница, на нихъ же клѣть вожахъ. Жит. Петр. Берк. Мин. Чет. ин. 413.

КОЛЕСЬНИЦЕГОНЕТЕЛЬ — ἀρρυχτηλάτης, управляющій колесницею, возница. Ирм. гл. 1. (В.).

КОЛЕСЬНИЧЬНИКЪ — управляющій колесниццю: — Старѣштины, воевшды, и вся колесничники наорачиты (πάγυτζ τρισσούς ὀνομαστούς). Изъ. XXIII. 23 (Упр.). Сыны вашя возметъ и поставить я колесничники своя (δησεται ἀύτούς ἐν ἀρρυχνι λόγοι). Цар. 1. VIII. 11. Колесниччиноу съмуотившюуса кони бес чиноу риштоуть. Изб. 1073 г.60. — Ср.: И рē црѣ колестничникъ своемъ. Гр. Пап. л. 193.

КОЛЕСЬНИЧЬНИЕИ — относящійся къ колеснице: — Изсѣкоша древеса колесничная (тά ξύλα τῆς ἀρμάξης). Цар. 1. VI. 14 (В.).

КОЛЕСЬЦЕ: — В верху же цѣпляше малые колесца, еже плотники векшею зовутъ, чѣмъ на избы землю волочать. Литоп. Львов. 6984 г. (Кар. И. Г. Р. т. VI. пр. 103).

КОЛЕГДА — колыя — λάχχος: — II сломиться коло въ колии. Екклез. XII. 6.

КОЛИ — когда: — Отецъ ваю добръ былъ, коли княжиль у насть. Лавр. л. 6683 г. Ни силы кн (врачъбы) приплодимъ коли (по др. пер. когда). Никон. Панд. сл. 32. Коли соколъ въ мытехъ бываетъ, высоко пинцъ възбитьваетъ; не дастъ гнѣзда своего въ обдуву. Сл. ппк. Игор. Коли Игорь соколѣ полетѣ, тогда Вуръ влѣкомъ потече: труся собою студеную росу, претрѣгоста бо своя бръзая комоня. т.ж. На шѣдѣ, коли пгоуменъ шѣдакть. Грам. 1130 г. Коли каменіе вословѣтъ по водѣ..., тогда безумный уму научится. Сл. Дан. Зат. А коли, княже, поедешь въ Новгородъ, тогда тобѣ даръ емати по состояніямъ; а коли поедешь изъ Новагорода, тъгда даръ не надоѣ. Дов. гр. Новы. сб. к. Мих. Ар. ок. 1307 г. На полата стой патпіархъ, коли служа. Сказ. Ант. Новы. А коли Псковичи ступнишася съ Нѣмця битися... повѣда имъ лихую вѣсть. Псков. І л. 6851 г. Псковичи въ то же время, коли Нѣмци городокъ ставили, ѣшавше за Нарову въ малѣ дружинѣ, взяше посадъ у Ругодива. т. ж. 6849 г. Гое тое зимы, коли Корѣла за моромъ Двнянь грабили. Заклад. Вл. Степ. 1349 г. А тое весны, коли князь великіи приѣхалъ во Псковъ, тогда быша овсяная зобница по гривнѣ, а сѣно дорого вемли. Псков. І л. 6915 г. Какъ было при царпѣ при Тандулѣ и коли еѣ баскади вѣдали. Дол. гр. 1381—1382 г. А коли приидѣ грамота с пригорода, а ты грамоты и чести дьякв горѣскомъ. Псков. судн. грам.

— когда нибудь: — Аще будеть коли (ποτί, quando). Иис. Нав. XXII. 28/ по сп. XIV з. Ли къто видѣ коли же (ης τῆς ἑωραχέ ποτε). Ирм. ок. 1250 г. (Амф.). Нѣсть салышано отъ вѣка, яко оттерзе коли кто очи слѣну рожену. Кир. Тур. Сл. о сллп. 61. Сдѣ бо обличающіе бѣси душу, аще будемъ коли брату досадили, или нищему. т. ж. 95. Аще кде боудоу нзъгроубилъ, пли ую тоуѣ, или въ печалп, или въ бесѣдѣ коли съ дроугѣ. Ев. 1307 г. запис.

— если: — Коли гдѣ хощемъ поити, которая переди поиграеть, то станемъ послушающе, правая, ли лѣвая. Са. св. Кир. Рѣхъ: ци приливати воды къ виноу, коли

79