Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu. 213

ligen, das sie das Kindlein mit der Mutter nach zwentzig oder dreissig tagen gefunden haben. Krelj: Koliko ijh ie bilu? — So li trie alli ftirie bili, obedan Evangelift nizh ne pishe. Nam tudi to ifto niftar ne pomaga. Sato fo ti Menihi nekada marfkai Liidem naprei ftavili, v'nih lashnivih Legendah, kàw fo diali, inu fo vfi na puflid menili, da bi trie Krali bili, pàr imenu Kafpar, Baltasar, Melhior. Inu fo to malikovanie na puflid snefhli, da fo po hifhah hodili, kropili, na dovri piifali, inu krishali, kako ti pravi Egypki Zuperniki &c. fe tudi ne vei, kateri lih dan fo pèrfhli v'Judovsko deshelo.

Za ta dodatek je Krelj imel dovolj jednakih in podobnih mest v istodobni nemški in latinski protestantski književnosti; že v cerkveni postili M. Luthera (Kirchen-Postilla) — meni je izdaja od 1. 1558. pri roki — beremo podobne misli na str. 166: „Darvmb sind diese Magi oder Weisen nicht Könige, sondern gelerte vnd erfarne Leut in solcher natürlicher Kunst gewesen, wiewol on zweiuel es nicht alles rein mit jnen gewesen ist; das sie daneben auch viel gauckel werk's getrieben. Dennoch heutigen tages haben die selbigen Morgenländer gros und manchfaltig zauberey vnd ist auch diese kunst verachtet vnd abgenommen . . Darvmb sind diese Magi nicht anders gewesen, denn was Philosophi in Griechenland und Priester in Egypten. In tudi v močno razširjeni postili Brenca (Joh. Brenz, Auslegung der Euangelien 1557) beremo: „Von solchen Eltern komen diese Weisen her und wie jhr name anzeigt werden sie selbs auch nicht rein von der Abgötterey gewesen sein.“

Z druge strani pa tudi Kreljeva in Jurišičeva postila nista bili brez vsakega vpliva na poznejši sloven. svetopisemski prevod. Sam Truber je, kakor sem že omenil, v svojem novem zakonu (Ta celi novi test.) iz 1. 1582. marsikaj popravil na podlagi Kreljevega prevoda.

Brezdvomno je Krelj pri prevodu svetopisemskega teksta rabil tudi cerkvenosloven. tekst glagolski ali cirilski. Da je poznal cirilico, to je nam sam povedal v predgovoru. Nekoliko sledu cerkvenemu prevodu je najti v njegovi postili, tako n. pr. v tem tukaj natisnjenem odlomku: *fo fe zhudo vele bili obeffelili, prim. Trub. glagolsko postilo z 1. 1562: zveseliše se radostju vele veliku, tako tudi v Trub. ciril. postili iz 1. 1563: zveseliše se radostju vele veliku, v glagolskem misalu iz 1. 1483. v'zradovaše se radostju velieju zělo.*

Da se bolje razvidi, kako je Krelj slovenil nem. izvirnik, pridejan bódi tukaj kratek odlomek iz Spangenbergove postile, in sicer iz izdaje od 1. 1550:

Warumb nennet man diesen tag Epiphania? Erscheinung oder den oerbersten? Vmb dreyerley Göttlicher Erscheinung oder

218 Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu.

Kada v' Judovsko deshelo prideio,
kam je nagneio inu prideio?

V'to Méfto Jerusalem, katero
ie Glava Judovske deshele bilu,
fe ijm ie sdelo, da ga ôte tukai
nai bersh naiti, v' kafhnim ve-
likim dvoru. Kako ie Kralica
od Saba Krala Salomona bila
nashla, Sato sprashueio, ky bi ta
novroieni Krall Judovski bil, Mi
fmo pravio niega Svesdo vidili v'
folnzhnim shodu, inu pridemo,
da ga molimo.

Kai ie Erodesc k' timu rekal?

Se ie vſtrafhil inu shnim red
vſe Méſto Jerusalem.

Sakai ſe Erodesc vſtrafhi?

On ie bil Judovsko Kralev-
ftvo po fili tèr krivici pod ſe
pèrpravil, inu ni bil te Boshie
ure shihar, vedèn ſe mu ie sdelu,
sdai zhe en drugi priti, inu ga
od Kralevftva pahniti. Alli pres
te ſkèrbi bi dobrò bil Erodesc
shivil Sakai Chriſtus ni prishal
eno posemalsko Kralevftvo sado-
bivat, tàmuzh eno Boshie Duhovno,
nebefko vezhno, kako ſe danas poie:
Hoftis Herodes impie, Chriſtum
uenire quid times? Non eripit
mortalia Regna qui dat Coeleftia.
Ti Neverni ſovrashnik Erodesc
sakai ſe le boijſh, kàr pride
Chriſtus: Ta ne iemle po fili,
inu ne rodi, sa Posemalsko, ka-
teri da vezhno Kralevftro.

Sakai ſe ie to Méſto Jerusalem
vſtrafhilu?

Oni ſo bili Erodesc hovo filo
inu tih Rimlianov muzh okuli
30. let dobrò ſposnali inu po-

Kam ſo bili prishli?

V to Meſto Jeruſalem, ka-
tero ie Glaua Judouske deshele
bilu, nym ſe ie sdelo, da ga
hote tukai nai bershe naiti vka-
keshnym velikim duoru. Kako ie
Kraliza od Saba Kralia Salomona
bila nashla. Sato ſprashuio, key
bi ta nouoroieni Krall Judouski
bil, My ſmo prauio oni, niega
Suesdo vidili Vſolnzhnim shodu,
inu ſmo prishli, da ga molimo.

Kay ie Erodesc Krall fturil ktakimu
vprashaniu?

On ſe ie vſtrashil, inu vſe
Meſto Jerusalem shnym.

Sakai ſe Erodesc vſtrashi?

On ie bil Judousko Kra-
lieuftuo po ſyli inu po kriuici
pod ſe perprauil, inu nei bil edno
vro shiher, veden ſe mu ie sdelu,
sdai hozhe en drugi priti, inu
ga od Krelieuſtua (!) pahniti. Alli
pres te skerbi bi dobro bil Ero-
desh mogal shueti. Sakai Chri-
ſtus nei prishal eno posemalsko
Kralieuſtvo sadobiuat, temuzh eno
Boshye, Duhouno, Nebesko, vezhno,
kako ſe danas poie: Hoftis He-
rodes impie, Chriſtum venire quid
times? Non eripit mortalia Regna,
qui dat Coeleftia. Ti neuerni
fourashnik Erodesc, sakai ſe le
boijsh, kir ie Chriſtus prishal:
Ta ne iemle po ſyli, inu ne rodi
sa Posemalsko, Kateri daie vezhno
Kralieuſtuo.

Sakai ſe ie to Meſto Jerusalem
vſtrashilo?

Oni ſo bili Erodesc houo ſylo
inu tyh Rimlianou muzh okuli
30. Let dobro ſposnali inu po-

Dr. V. Oblak: Protestantske postile v slovenskem prevodu. 219

zhutili, da néso veliku pokoia iméli, Obto so menili, Zhe kakov nov Krall vſtane, tako bode novo Voifkovanie inu krij prelitie. Alli leta ſtrah tih Judov prizha inu na snanie da nih nevero. Bi ſe bili bulë imeli inu ſpodobnò vſarcu veſeliti, kàr ijm ie Krall Israelski roien. Katerim je bil tulikai kratov obliüblen: Inu ſo tuliko Let tudi na niega zhakali.

### Kai po tim sazhne Erodesh?

Vkupe sbere te Viſhe Farie tèr ûzhenike inu vpraſha ijh, ky ima Chriſtuf roien biti, inu mu poveio to prorokovanie Mihea Pro-roka na 5. Katero ie poprei vshe enkrat poſtavleno, inu saſliſhano.

zhutili, da neſo veliko pokoia imeli, Obto ſo menili, Ako kakou nou Krall vſtane, tako bude nouo Voiskouanie inu Kry prelitie. Alli leta ſtrah tyh Judou prizha inu na snanie daie nyh neuero. Bi ſe bili imeli bolie inu ſpodobno veſſeliti, da ie nym Krall Israelski roien, Kateri ie nym bil tulikai krat obliublien: Inu ſo tudi tuliko Let na niega zhakali.

### Kai ie po tim ſtoril Erodesh?

On ie vkupe sbral te vishe Farie inu Vzhenike, inu ie nyh vprashal, key ima Chriſtus royen biti, inu mu poueio to Prorokouanie Mihea Proroka na 5. Katero ie vshe poprei rezheno inu saſliſhano.

Južno-avstrijske dežele za prvih let
vladanja Leopolda I.¹)

Spisal Anton Raič.

III.
Boj pri sv. Gotthardu; železnograjski mir.

Veliki vezir Ahmed Köprili, polastivši se Novega Zrinja, poskusi prek Mure iti, kar pa se mu po dve uri trajajočem boju zabrani. Ko pa je bil dne 7. malega srpana Novi Zrinj popolnoma razdejal, se je tako obnašal, kakor da bi hotel oditi, da bi s tem cesarsko vojsko izvabil iz tabora, potem pa bi se obrnil in Muro prebredel. S tem je tudi dosegel, da je grof Budiani šel s svojimi Ogri proti meji, misleč, da se vezir tja obrne. Ker pa je še nekaj vojske v taboru ostalo, streljali so drugi na druge še do 12. malega srpana. Istega dne pa gre vezir s svojo vojsko v Kanižo, da bi se od ondod proti severu obrnil, nadejajoč se, da mu bode mogoče prek Rabe priti, kar se mu pri Muri ni posrečilo.

Montecuculi pusti tedaj tri polke dragoncev, nekaj pešcev in konjikov pri Kotaribi in Legradu v varstvo pri Muri ter gre z ostalo vojsko za sovražnikom; dne 16. malega srpana gre pri Novem Dvoru črez Muro ter se zveže 17. z nemško vojsko, katero mu je grof badenski skoz Radgono pripeljal na pomoč. Montecuculi dobi zanesljivo poročilo o turškem premikanju, zato sklene na levem bregu Rabe jih prehiteti ter jim zabraniti prehod črez to reko. Pustivši pešce pod Sparr-ovim poveljem, hiti s konjiki od sv. Gottharda dalje po cesti. Medpotoma se zveže v Olznici s francosko vojsko pod poveljem grofa Coligny-a, ki mu jo je bil z Laškega skozi Koroško pripeljal, in z nekoliko

¹) Gl. Letopis 1893, str. 111.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 221

tisoč Ogri, katere mu je Nadásdy pripeljal, ter pride dne 26. malega srpana v Körmend. Istega dne dospe tudi veliki vezir s svojo glavno vojsko na desno pobrežje Rabe do Körmenda ter poskusi ondi črez Rabo iti, pa Montecuculi vrže njegovo konjico in pehoto nazaj. Na to gre Turek dne 28. malega srpana kraj reke proti sv. Gotthardu, poskusi 29. še enkrat pri Czakanu črez Rabo iti, pa cesarska prednja vojska ga na novo odbije. Dne 31. malega srpana gre vezir še pol milje više od svetega Gottharda tja, kjer se Raba zavije in kjer je bilo pripravno torišče za razvrstitev vojske, ker se je iz nevisokega hriba daleč videlo. Montecuculi pa je šel za Turki na levem bregu Rabe ter je vso svojo vojsko za boj razvrstil sovražniku nasproti, vedoč, da mora tukaj na meji kocka pasti. Bil je pripravljen za boj.¹)

Montecuculi je že dne 30. malega srpana naredil bojni načrt. V tem bojnem načrtu je bilo zapovedano, da imajo bataljoni stati v šestih vrstah, namreč štiri vrste kopjarjev in pred njimi dve vrsti puškarjev, da naj bode pri vsakem škadronu 24 do 30 puškarjev, kateri se naj, sproživši svoje puške, pomešajo med bližnje bataljone; če sovražnik hudo na nje pritisne, naj ne streljajo vsi puškarji naenkrat, temveč le jedna vrsta, da bode streljanje stalno, in da prva vrsta nabije, kadar zadnja strelja; jednako naj topničarstvo stori; čete naj bodo primerno daleč razstavljene, da lahko med njimi konjiki sovražnika preganjajo, če bi se pa preveč ustavljal, se lahko po istem prostoru nazaj pomaknejo. Oklopniki naj ne zapusté pešcev, da bi sovražnika preganjali, in naj se ne dadé zapeljati od prvega sovražnikovega bega, da bi ga preganjali, ampak vsa vojska mora korak za korakom za njim; naj se ne ustrašijo vpitja in tuljenja te velike množice, ker je to samo ničvredna in malopridna druhal; nikdo naj poprej ne pleni, dokler ni sovražnik popolnoma pobit i. t. d.²) V tem načrtu je Montecuculi tedaj natanko določil red za posamezne oddelke pešcev in konjikov, težke in lehke konjice, hoda in prateža.

V tem se je veliki vezir še jedenkrat s cesarskim poslancem Reningerjem o miru pogajal. Reninger je bil pooblaščen izjaviti, da cesar zahteva, naj se Szekelyhid in sv. Job razrušita; naj se cesarju Novi Zamki nazaj dadé, in naj se sme ob Vagu med Nitro in Guto v odvračanje plenjenja trdnjava postaviti. Vezir vendar ni v nobeno teh zahtevanj privolil in tudi ni hotel žitva-toroškega miru skleniti, ampak je hotel na podlagi zmage in osvojitve boljših pogojev doseči. Bodočega dne (31. malega srpana) napiše Reninger poročilo o pogajanju

¹) Mont. Mem. pag. 275—281, Hammer VI. 137.

²) Idem pag. 281—283.

222 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

zaradi miru, in zvečer, ko se je ravno sel odpravljal na odhod,
gre turška prednja straža črez Rabo.¹)

Na štajerski in ogrski meji pri cistercijanskem samo-
stanu, kjer se Laufnica z Bistrico v Rabo izliva, bíl se je od-
ločilni boj. Samostan pri sv. Gotthardu je na desnem bregu
Rabe, boj pa se je na levem bil. Raba namaka rodovitno
dolino, katero na obeh straneh obdajajo holmi; na levem bregu
je dolina samo do 2000 stopinj široka. Na desnem bregu Rabe,
jedno uro nad sv. Gotthardom, je vas Seming; sredi med obema
pa mala Slovenska Vas; nasproti Slovenski Vasi na levem bregu
Rabe pa je večja vas. Mockersdorf (Moggendorf) imenovana. In
tu se je boj bil, tako da bi se prav za prav moral po tej vasi,
ne pa po sv. Gotthardu imenovati. Proti vzhodu se vidi po
dolini Rabe, proti zapadu pa daleč do hainfeldskega in gleichen-
berškega klobuka.²) Na desnem bregu Rabe je stala turška,
na levem pa cesarska in pomožna vojska; šotori velikega ve-
zirja so bili na višinah nad Slovensko Vasjo, cesarski pa nasproti
na podnožju višine. Raba je tu samo 10 — 15 stopinj široka.
Med Mockersdorfom in Slovensko Vasjo, kjer se Raba na levo
zavije, je bila za Turke najlepša prilika, da so šli ondi črez
reko. Vezir je po noči tudi pripeljal petnajst lahkih topov na
to stran reke in nekoliko zadaj na višine, da bi svojo vojsko
pri prehodu branil. Državna vojska, ki je bila na sredini, je
tako nemarno brod čuvala, da še ni zapazila, da so Turki že
na levi breg prišli ter se začeli ondi utrjevati.

Ko so se na obeh straneh za boj pripravljali, prijaše neki
mlad Turčin v prekrasni obleki na arabskem konju iz bojne
vrste, mahne s svojim velikim mečem in pokliče najhrabrej-
šega kristijana na dvoboj. Mlad lotarinški vitez se mu ponudi
in vrže po kratkem boju Turčina raz konja. Ta zmaga je na-
znanjala prihodnjo vojno usodo.³)

Vojski na obeh bregih Rabe sta predstavljali zapadni in
vzhodni svet z vsemi ljudskimi posebnostmi in kulturnim na-
sprotjem. Tu so bili Albanci, črni vojaki iz Afrike, grdi Tatari
in Mongoli, ondi pa Slovani, Nemci, Madžari, Španci in Lahi,
francoski plemenitaši in vsakovrstni klativitezi. Veliki vezir
je imel 130.000 mož, med katerimi je bilo pa samo 30.000
pravih vojakov; drugi so bili od vseh strani pribegla, orožja
nevajena druhal; blizu toliko vojsko je imel Montecuculi.⁴)

1) Hammer VI. 138, 139.

2) Ibid. VI. 139.

³) Coxe, I. c. III. 157.

⁴) Wolf, Fürst W. Lobk. pag. 122; Coxe, I. c. III. 157; Zahn, Ferdi-
nand III. und Leopold I. pag. 139; Schlosser, I. c. XIII. 276; Zinkeisen,
I. c. IV. 923 i. dr.; Wagner I. 159, 160 Font. rer. austr. XXVII. 106. Monte-
cuculi Mem pag. 291: Besondere und geheime Kriegs-Nachrichten des
Fürsten Raymondi Montecuculi. Leipzig, 1736.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 223

Veliki vezir gre dne 1. velikega srpana ob devetih z vso svojo vojsko proti brodu pri ovinku. Izmail-paša pride prvi s 3000 spahi, ki so imeli ravno toliko janičarjev za seboj na sedlu, črez brod. Janičarji se utaboré pri Mockersdorfu. Sovražnik se vrže na nemško vojsko, ki je bila na sredini pod poveljstvom grofa Hohenlohe — na desnem krilu je bila cesarska vojska pod Montecuculi-jevim, na levem pa francoska pod Coligny-jevim poveljstvom — tako močno, da je začela bežati; Turki se približajo na jeden streljaj taboru državne vojske in šotoru badenskega mejnega grofa v Mockersdorfu. Vojvodič Karl lotarinški pridrevi svojemu polku na čelu ter usmrti z lastno roko vodjo vezirjevi telesni straži. Montecuculi zbere stare vojake okoli sebe ter vrže sovražnike po ljutem boju iz vasi in jih potisne v polukrog Rabe, ali črez reko jih ne more potisniti. Na to se utaboré sovražniki na levem bregu Rabe; ko jim vedno več vojske na pomoč prihaja, gredo nad Mockersdorfom na drugo stran reke in se pripravljajo tudi niže za prehod. Z najhujšo silo pa Turki pritiskajo na sredino in opoludne že pretrgajo bojno vrsto. Že se je kazalo, da je vojska izgubljena, in že je hotel Coligny bežati, ali sedaj mu Hohenlohe zakliče, če beži, bode jutri njegova glava v turški zobnici. Cesarski vojski je bilo ali zmagati ali pa umreti. Montecuculi skliče še na bojišču vojaško svetovalstvo, ki se je za boj odločilo, in sicer naj se sovražnik od vseh strani z vso vojsko prime. Turkom so še vedno nove čete črez reko na pomoč prihajale, zato poprosi Montecuculi generala Coligny-a pomoči. Ta mu pošlje 1200 pešcev in 600 konjikov pod poveljstvom vojvode de la Feuillade-a in Beauvezé-a; dalje še pridejo pešci cesarskih polkov Spick in Pio in konjiki polka Rappach ter naredé na novo red. Francozi jamejo kaj junaški po janičarjih udrihati; tudi vsa ostala cesarska in državna vojska je hipoma sovražnika od vseh strani prijela in ga ustrašila z velikim vpitjem, kakor je bila sicer turška navada z Allah-vpitjem sovražnika plašiti. Sedaj je cesarska vojska zmagovalno naprej rila; sovražnik se je v neredu pred njo umikal; v reki je okoli 10.000 Turkov smrt našlo. Druge narode turških konjikov pa, hoteče črez reko iti, so Hrvatje in cesarski dragonci sesekali. Med utopljenci so bili: Izmail-paša, bosenski namestnik in sultanov svak, aga janičarjev in spahov, trideset vezirjevih ag in njegov nadkonjar in kaniški renegat Garba, ki je turški vojski po Ogrskem pot kazal. 17.000 Turkov je dne 1. velikega srpana l. 1664. v boju pri sv. Gotthardu smrt našlo na bojišču ali pa v Rabi. Ob štirih popoludne je bil boj končan. 30.000 turških konjikov, ki so z desnega brega mirno boj gledali, jame bežati, zapustivši 15 topov, katere je zmagalec s 40 banderi dobil. Dosti so tudi naplenili srebrnih in

224 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

pozlačenih prsnih oklepov, sabel in bodal z dragim kamenjem posejanih, drage obleke in drugih dragocenosti.¹)

Ta zmaga pri sv. Gotthardu dne 1. velikega srpana 1. 1664. je bila največja med vsemi zmagami, kar so jih kritijani v tristo letih dobili na kopnem nad Turki; odslej je bilo avstrijsko orožje v turških bojih srečno.²)

Prihodnjega dne (2. velikega srpana) se je brala na bojišču sv. maša s „Te Deum laudamus“ tam, kjer je sedaj kapela. V boju padlim junakom se je v naših dneh postavil spomenik s primernimi napisi na vseh štirih straneh.³) Montecuculi si ni upal zmage do dobra porabiti in sovražnika preganjati, kajti veliki vezir mu je stal še s 30.000 spočitimi vojščaki nasproti, dasiravno je tudi vsa ostala njegova vojska sila dosti trpela, zlasti zaradi negotovega in nerednega dovažanja živeža, ter je bila vsa tako prestrašena, da bi mu bilo nemogoče uničiti sovražnika. Seveda je tudi cesarska vojska dosti trpela ter ni imela ne živeža ne streliva.

¹) Mont. Mem. pag. 285—294; Wagner I. 161—166; Sagredo (Font. rer. austr.) pag. 105, 106; Rink I. 520—527; Weiss V. 865; Hammer VI, 140—143; Zahn l. c. 140, 141; Mailáth III. 282—284 etc.

²) Da je ta prva velika zmaga cesarske vojske nad turško sploh nekako burnost provzročila in bila povod marsikateri pravljici, je jasno. Tako se pripoveduje, da je veliki vezir, zagledavši Francoze v nališpani obleki s svilnatimi trakovi in dolgimi, kodrastimi lasuljami, vprašal: „Kdo so ta dekleta?“ Ko pa so Francozi prav junaški po janičarjih mlatili, ti dolgo časa niso njih bojnega klica: „Allons, allons! tuez, tuez!“ pozabili ter so njih poveljnika Feuillada ime premenili v „Fuladi“ t. j. „Jekleni“. Dalje se pravi, da je v onem odločilnem trenotku, ko je cesarska vojska že na beg mislila, neki častnik nadpoveljniku Montecuculi-u rekel: „Boj je izgubljen.“ Ta pa je odgovoril: „Izgubljen? Jaz pa še meča nisem potegnil iz nožnice.“ Ko so v cesarskem taboru med bojem sklenili sovražnika z združenimi močmi prijeti, je konjiški general Spork pred svojimi konjiki na zemljo pokleknil in gologlav glasno molil: „Vsemogoči najvišji general v nebesih! Če že nočeš nam, svojim otrokom krščanskim, pomagati, pa vsaj nikar pomagati turškim psom in ti boš lepo reč videl.“ Pozneje je postal Spork grof. Z velikim trudom naučivši se svoje ime podpisati, podpisoval se je „Spork grof“, ne pa „grof Spork“, rekši, da je bil prej Spork kakor grof. Wagner I. 163; Hammer VI. 142; Zahn pag. 140; Mailath III. 284; Weiss V. 865, 866 etc.

³) Napisi so v latinskem, madžarskem, nemškem in francoskem jeziku. — Bojišče, na katerem so bili pred tristo leti od Turkov Srbi premagani, je dobilo ime srbski poraz, bojišče pri sv. Gotthardu tedaj tudi zasluži ime turški poraz: tu kakor tam je Mati Božja v neki zvezi. Vsled pobitja (poraza) ob Marici se je ustanovil božji pot v Marijinem Celju, in za zmago pri sv. Gotthardu je zahvalil Montecuculi Mater Božjo. Mem pag. 295; Wagner I. 167; Hammer VI. 172. Gradčani so v svojem strahu pred Turkom, ki bi bil lahko od sv. Gottharda v dveh dneh v Gradec prišel, obljubili Marijin steber postaviti. Resnično so ga postavili na Karmelitarskem trgu pa ga prestavili l. 1796. na Jakominijev trg. Weiss V. 866, Wilhelm v. Gebler, Geschichte des Herzogthums Steiermark. Gratz, 1862. pag. 335.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 225

„Sila je velika“, je pisal Montecuculi knezu Lobkovicu, „daleč na okrog je vse pusto in neobdelano.“¹)

Ahmed Köprili je še ostal pri sv. Gotthardu do 6. velikega srpana in na to je šel naprej v Körmend, potlej pa v Stolni Beligrad, kamor mu je prišlo novih 12—15.000 vojščakov Azijatov na pomoč. Dne 28. velikega srpana je bil v Ostrogonu; tam je postavil na novo most na korabih ter je šel 5. kimovca prek Donave in se postavil ob Nitri, da bi Nove Zamke branil. Montecuculi pa ni šel za njim, ampak skozi Körmend in Sabarijo v Šopronj in Požun. Ondi mu pride dne 15. kimovca general Heister iz Čalokeza na pomoč, ravno tako se ondi Nadasdy, ki ga je bil za sovražnikom poslal, ž njim zopet zveže. Na to gre Montecuculi za Vag, da bi se z velikim vezirjem drugikrat meril. Vojski sta si bili zopet samo par milj vsaksebi. V tem sta skoraj dva meseca pretekla. Bilo je odločeno, da ima cesarska vojska dne 1. vinotoka pri Šintavi črez Vag iti, da bi se s sovražnikom merila, kar poči v taboru glas, da je mir sklenjen in da ima boj prenehati. Na to gresta obe vojski k Donavi prezimovat, da bi lože dobivali živež in vse, kar je potrebno. Veliki vezir je šel proti koncu meseca vinotoka v Beligrad.²)

Ahmed Köprili je koj po bitvi pri sv. Gotthardu rekel cesarskemu residentu Reningerju, kateri je bil še vedno v turškem taboru, da je pripravljen poprej ponujani mir vzprejeti. Reninger dobi z Dunaja dovoljenje, da sme v marsičem Turkom popustiti. Cesar, ki se je le nerad s Turki bojeval, je bil pri-pravljen mir skleniti. Še med bitvijo so hiteli sli v Carjigrad miru ponujat. „Pri Turkih premorejo več meči kakor pisma“, je pisal benečanski poslanec Sagredo.³) Pri sv. Gotthardu so čutili avstrijsko silo in nadmoč krščanskega orožja; sedaj tudi niso dalje zahtevali, naj jim cesar Komorn prepusti, ter so rajši mir sklenili z Avstrijo kakor pa z Benečani.

Veliki vezir se jame dne 6. velikega srpana od sv. Gott-harda pomikati proti vzhodu ter sklene že dne 10. velikega srpana 1664 v Železnem Gradu (Vasvaru) mir ali prav za prav premirje na dvajset let, ker Turek miru ni sklepal. Vsled tega premirja naj bi vse sovraštvo med Avstrijo in Porto za dvajset let prenehalo. Tri dni po sklepu so se zamenjali z največjo tajnostjo mirovni dogovori, pred potrjenjem pogodbe, ki se je imelo v dveh mesecih zgoditi, pa vendar niso prenehali sovražni čini. Ta mir ni bil nikakor potrjen žitva to-roški mir, ki se je bil doslej vselej samo ponavljal, ampak to je bil čisto nov mir. Takrat so svojo tajnost pač bili tako

¹) Wolf, Fürst W. Lobkowitz, pag. 130.

²) Mont. Mem. pag. 299—306; Wagner I. 168, 169.

³) Fontes rer. austr. XXVII. (113.)

15

226 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

dobro ohranili, da se je ves svet kar začudil, ko se je mir naznanil: zadovoljen seveda ni bil nikdo drug ž njim kakor Turki pa menda nekateri dvorniki na cesarskem dvoru. Mir je bil namreč za Avstrijo tako neugoden in sramoten, kakor da bi ona pri sv. Gotthardu premagana bila, ne pa Porta, in kazalo se je, da je Reninger samovoljno ravnal ter še ni vedel, da je bila Turčija tepena.

Glavne točke železnograjskega miru se glase: Erdeljsko
spraznita cesarska in turška vojska; Apafi-a pripoznata cesar
in sultan za erdeljskega vojvodo, vendar ima on dosedanji
letni davek še zanaprej plačevati Porti in jej 60.000 tolarjev
vojne odškodnine odšteti; po Apafi-jevi smrti naj si Erdeljci
sami vojvodo volijo; Szatmar in Szobolcs ostaneta s hajdu-
škimi mesti vred cesarju Leopoldu I.; Porti pa ostanejo: Novi
Zamki, Novi Grad in Veliki Varadin; Szekelyhid se razruši,
razrušeni Novi Zrinj pa se ne sme na novo postaviti; cesar
sme Levice, Šintavo, Guto in Nitro utrditi in med Guto in
Šintavo ob Vagu sezidati novo trdnjavo (Leopoldov, 1665
ustanovljen); v štirih mesecih pošlje cesar sultanu dar
200.000 gld. vreden, katerega mu sultan s primernim darom
odvrne; mir naj traja dvajset let z vsemi ostalimi pogodbami
žitva-toroškega miru.¹)

Avstrija je tedaj s svojo sijajno zmago pri sv. Gotthardu
samo toliko dosegla, da Erdeljsko ni postalo neposredni turški
pašalik.

Železnograjski mir se je imel po posebnem poslanstvu
potrditi in razširiti. Za poslanca je bil Škot grof Walter
Leslie izvoljen, ki se je napotil dne 15. velikega travna
leta 1665. v Carjigrad. Njegovo spremstvo, obstoječe iz vi-
tezov in plemenitašev vseh narodov. Angličanov, Francozov,
Lahov, Nemcev in misijonarjev-jezuitov, ki so iz Carjigrada
bili namenjeni skozi Perzijo v Indijo, štelo je nad 150 osob.
Tafferner²) in Rink³) naštevata darove, katere je cesarsko po-
slanstvo seboj vzelo ne samo za sultana, temveč tudi za njegovo
mater, za velikega vezira Ahmeda Köprili in druge nadpaše.
Cesar je poslance opomnil, naj se lepo krščanski obnašajo, da
kažejo, koliko cene krščansko vero.⁴) Med Leslievim potovanjem

1) Wagner, l. c. I. 170; Rink, l. c. I. 529—532; Katona, l. c. XXXIII. 565—568; Zinkeisen, l. c. IV. 933, 934; Krones, l. c. III. 596.

2) Caesarea legatio, quam mandante August. Rom. Imper. Leo-
poldo I. ad Portam Ottomannicam suscepit perfecitque Excell. Dom.
Dom. Walterus S. R. J. Comes de Leslie etc a. R. P. P. T. (Taf-
ferner) Excell. oratoris Capellano. Viennae 1668. Pisatelj jezuit in po-
slančev spovednik govori obširno o tem poslanstvu.

3) L. c. I. 549—553.

4) Wagner I, 173.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 227

v Carjigrad prišel je turški poslanec Mohamed-paša v Beč
ter je bil dne 18. rožnika pri avdijenci.

Leslie je ostal blizu štiri mesece v Carjigradu — od
17. kimovca 1665. l. do začetka prosinca 1666. l. — kjer so
ga zelo častili, kakor pač malokaterega krščanskega poslanca,
vendar opravil ni skoro ničesar, dasiravno je novce kar trosil
med velikega vezira, mufte in vse ministre. Za Erdeljsko ni
ničesar dosegel, še toliko ne, da bi bila Porta od letnega
davka odstopila; ona je vkljub sklenjenemu miru hotela v
Apafi-u podložnega kneza imeti, kakor sta jej bila moldavski
in vlaški knez podložna. Leslie tudi tega ni dosegel, da bi
Porta nekatere mejne pokrajine pri Novih Zamkih cesarju iz-
ročila in trdnjavice razrušila. Turki so se namreč še po železno-
grajskem miru polastili do 200 vasi pri Novih Zamkih, imajoč
se za gospode na Ogrskem in Erdeljskem. Še v sedmih stolpih
zaprtih krščanskih jetnikov niso osvobodili. Veliki vezir je
sicer obljubil jih osvoboditi, ali on je umrl, in kristijani so
ostali jetniki; ravno tako niso katoliških cerkev v Galati in
Peri izročili minoritom in drugim duhovnikom, kar je Leslie
zahteval, ampak so samo obljubili, da ne bodo nadlegovali ne
katoličanov ne pravoslavnih. Leslie je jedino dovoljenje dobil,
da smejo hanzaške ladije pod cesarsko-nemško zastavo v turška
pristanišča, ne pa samo pod angleško kakor do sedaj. Isto
trgovinsko svobodo je dosegel za orijentalsko — od grofa Sin-
zendorfa ustanovljeno, pa v poznejših homatijah propadlo —
društvo, in to je Avstrijo stalo precej nad jeden milijon gol-
dinarjev.¹) Poslanstvo je tedaj bilo brezuspešno, razmerje med
Porto in Avstrijo je ostalo nestalno, in meje se bile odprte
kakor pred bojem. Nov boj je moral te razmere razbistriti.²)

Leslie izroči po svoji vrnitvi iz Carjigrada cesarju dve
poročili: jedno namenjeno za javnost, v drugem tajnem pa
govori o politični in fizični moči Porte in o njenih odnošajih
h krščanskim državam. Leslie popisuje v tem tajnem poročilu³)
Porto kot „bolnega moža“ in zelo propadlo. Turška sila je
v zadnjem stoletju zelo, zelo propadla, piše Leslie; trdnjave
so v slabem stanu, osobito po Ogrskem, ter bi se napada
redne vojske ne mogle ubraniti. Turki se jedino zanašajo na
številno vojsko, zlasti na janičarje in spahe, azijatska vojska
je za nič, in Turki jo sami zaničujejo, vojvode pa so neizkušeni.
Turški ministri, ki kaj o vojski umejo, so Evropci, večinoma

1) Tafferner, l. c. 123–141, 144; Katona, l. c. pag. 609 sq.; Wolf,
Fürst. W. Lobk. pag. 136.

2) Wolf, F. W. Lobk. pag. 134 136.

³) „Gehaimbe Relation An Jhr May. was Jhr Exia H. Graff von Leslie in wehrender Jhrer Ambasciada nach der Porten von der Otto-manischen Kriegsmacht gemerckht haben.“ Izdal Adam Wolf v „Archiv für Kunde österr. Geschichtsquellen.“ Wien 1858. XX. 320 331.

15*

228 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

Bošnjaki in Albanci, oni ne marajo ne Rumuncev ne Ogrov ter jim očitajo, da so lažniki. Turška vojska na morju je popolnoma propadla, in Kapudan-paša ne umeje o mornarstvu ničesar. Najboljši častniki so še paše po mejnih pokrajinah na Ogrskem. Ko bi kdo Turško na kopnem in mokrem z izdatno vojsko prijel, bi se ne mogla rešiti. Državni dohodki so se za polovico zmanjšali od dohodkov za časa Sulejmana II. Angličani kakor Francozi se hočejo polastiti nekaterih otokov, zato misli Ludovik XIV. na to, da bi kakega Francoza na poljski prestol spravil. Sultan ima petindvajset let in ni posebno bistrega uma, pa je molčeč,¹) on se boji druhali, ki ga sovraži zavoljo dragega lova, katerega on posebno ljubi. Največjo veljavo imajo beli skopci (evnuhi), kateri tudi najvažnejše dvorne službe opravljajo. Na to še govori Leslie o serajlskih razmerah in omeni, da nikdo ni za jeden dan svojega življenja varen.²)

Kaj pa je bil vzrok, da je Avstrija ta sila neugodni in sramotni mir sklenila? Če različne zgodovine prebiramo in o tehtnem vzroku poizvedujemo, pač moremo reči, da nas vse na cedilu pusté: vsak zgodovinar išče kje drugod vzroka, jeden tu, drugi tam. Najlože bi bilo reči: cesarski resident Reninger ni imel pooblastila takega miru sklepati in je svoje polnomočje prestopil. Ali to ni resnica. Oglejmo si tedaj, kake vzroke navajajo najimenitnejši zgodovinarji.

Menzel³) se sklicuje na Wagnerja⁴), rekši: „Cesar je mislil, da nima sredstev za nadaljevanje vojske, ni zaupal Ogrom in je želel francosko pomožno vojsko kolikor mogoče hitro domov poslati.“ To so pa samo navidezni in neveljavni vzroki, kakor Wagner poprek same izmišljene vzroke navaja ter jih cesarju Leopoldu pripisuje. Saj je bila armada v sovražnikovi deželi zbrana, in Turkom ni nič drugega ostalo, kakor se dalje bojevati ali pa mir skleniti. Tudi nezaupanje v Ogre pač ni dovolj vzrok, kajti Ogrov ni bilo v vsej vojski veliko, tedaj tudi niso mogli merodajni biti; Ogri tudi sedaj med bojem niso kazali svoje nezadovoljnosti, ampak je bilo navdušenje za boj splošno postalo, ko so bili Turki pri Levicah in sv. Gotthardu premagani. Wagner še dalje pravi, da so se nemški stanovi veselili, ker so bili sedaj vojnega davka rešeni. Ali boj se je šele začel, in saj so vsi stanovi soglasno v vojsko privolili. Dalje pravi isti Wagner, da se cesar na

¹) Ibid. XX. 327: „Jst von Keiner sonderlichen Vernunfft, aber sehr verschwiegen.“

²) Ibid. XX. 330: Wolf, Fürst W. Lobk. pag. 136, 137.

³) Neuere Geschichte der Deutschen seit der Reformation, Breslau, 1855. IV. 317.

⁴) Wagner I. 170—172.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 229

državne stanove ni mogel zanašati, še menj pa na francosko
pomožno vojsko, zato je rajši poprej mir sklenil, kakor pa da
bi pozneje moral zanj prositi. Tudi ta vzrok je ničev, kajti
državna vojska se je v vsem pokazala zvesto, dasiravno ni
bila posebno dobro orožja vajena. Wagner še dalje navaja,
da cesar ni mogel upati z vojsko, iz tolikih in tako različnih
elementov sestavljeno, kaj izdatnega doseči. To je sicer istina,
da je za nadpoveljnika veletežavno tako različne in razno-
rodne elemente zjediniti, pa vendar je boj pri sv. Gotthardu
pokazal, da je tudi s tako raznorodno vojsko mogoče zma-
gati. Nazadnje še Wagner omenja, da se ima vsaka zmaga
za popolno smatrati, če jo le mir sledi.¹) Ta nazor je pač kaj
čuden. Če tedaj vse od Wagnerja navedene vzroke premislimo,
moramo reči, da ni nobeden posamezen vzrok dovolj tehten
in tudi ne vsi vkup, da se je tako neugoden in sramoten
mir sklenil.

Engel²) pravi, da so bili Montecuculi in jezuiti vzrok tega
miru, rekši: „Zdi se, da je zmagovalec Montecuculi, obupavši
nad daljnjimi lavorikami, cesarju svetoval mir skleniti." Naj-
prej naj si Leopold osvoji na Ogrskem neomejeno oblast in
potlej se s Turki bojuje, je utegnil Montecuculi svetovati; na to meri
ves duh njegovih memorij. Temu nasvetu so pritrdili jezuiti
in Porcia: „protestantska vera se naj še bolj zatira in kato-
liška povsod vlada, potem bode že šlo." Ves duh navedenih
Engelovih besed kaže neko zaničevanje do ministrov, vojsko-
vodje in posredno tudi do cesarja, zato se smemo toliko menj
nanj ozirati, ker ne more nič pozitivnega navesti ter govori
samo z „zdi se, je utegnil."

Zahn³) pa misli, da je vlada prav iz istih vzrokov mir
sklenila, iz katerih se je leta 1662. tako boja bala. Ona se
je bala velikega boja, ker je bila dosti slabša od Porte; tudi
ne bi bila mogla posvetiti vse pozornosti naklepom, katerih
se je imela od Francoskega bati. Stanje armade je bilo tudi
takšno, da je cesar moral miru želeti. V dednih deželah in
na Ogrskem nabrana avstrijska vojska takrat ni bila jedin-
stvena in celotna. V obeh vojskah so si bili poveljniki in
vojaki navzkriž, Ogrom ni ugajalo Montecuculi-jevo zavlače-
vanje in odlašanje, Montecuculi pa tudi ni hotel svojih vojakov
po načrtu bojaželjnih plemenitašev voditi. Ogrski vojaki so
nemške kot tujce sovražili; nemški pa tudi ogrskih niso marali
zbok neugodnosti in krivic, katere so morali na Ogrskem pre-
trpeti. Nemška državna vojska pa je bila mlada, neizkušena
in slabo oborožena, razcepljena v porensko in državno vojsko,

1) I. 171.

2) L. c. V. 36.

3) L. c. 142, 143.

230 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

pod posebnimi poveljniki posameznih knezov. Napram francoski vojski pa se je moralo priljudno vesti, in poveljniki so na svoje ljudi bolj pazili, nego je ugajalo skupnemu bojnemu smotru. S tako vojsko se pač previdni Montecuculi ni upal ob spodnji Donavi vojskovati. „Vsa vojska je propadala,“ navaja Zahn Montecuculi-jeve besede,¹) „nekaj vsled smrti, uhajanja in bolezni vojakov, nekaj je ločena, nekaj pa osupla in nezbrana; ni bilo živeža za vojake in konje, ne streliva, ne dovažanja; vojaških komisarjev in izplačevalcev ni nikdar tam bilo, kjer bi morali biti. Med generali in četami je bilo večno zbadanje, pikanje in zdražba; temu je bilo sedaj povelje, sedaj vera ali kaj drugega vzrok. Vsak se je opiral na svoje dozdevno boljše mnenje ali pa na povelje svojega gospoda; vsak se je hotel samostalnega pokazati ter je potem poročal, kakor je dogodke sodil ali umel. Nekomu je bilo ukazano svoje mesto z okopom utrditi, pa je to povelje smešil, kar pa je moral drago platiti; drugi pa je imel po kakem določenem potu iti, pa ugajal mu je drugi bolje. Zgodilo se je, da se je straža brez povelja s svojega mesta umeknila ali pa je kar zapustila, ker je bila kroglam izpostavljena, ne pa da bi se bila z okopom zavarovala; nekoč je hotel general sredi boja svoje čete odpeljati, češ, da sovražnik ni njegovega oddelka prijel in da je drugi tudi tako storil.“

S tako zanemarjeno in nepokorno vojsko res ni bilo pričakovati nobenega izdatnega uspeha. Vendar nam je pomisliti, da se je pokazala vsa ta zanemarjenost in razdraženost in nepokorščina prav šele takrat, ko je že vojska šla prezimovat, poprej pa, ko je bil določen 1. dan vinotoka za prehod črez Vag, je bila vsa vojska tako za boj vneta, da se ji je pogum že na obrazu videl.²)

Krones,³) Weber,⁴) Weiss⁵) in Zinkeisen⁶) nam vse iste vzroke navajajo, katere Wagner omenja. Krones še dalje išče vzroka v nezaupanju dvora do vojaške pripravljenosti, posebno pa do političnega mišljenja Ogrov.

Schlosser⁷) pa pravi, da je cesar nekoliko zató ta neugodni mir sklenil, ker je cesarski vojski smodnika⁸) in živeža primanjkovalo, cesar pa ni imel novcev, da bi oboje nakupil; nekoliko pa, ker vsled evropskega položaja ni bilo mogoče zmagonosne vojske vkup držati. Na to še reče: „Razen tega

¹) Mem. pag. 307, 308.

²) Mont. Mem. pag. 305.

³) L. c. III. 599.

⁴) L. c. XII. 445.

⁵) L. c. V. 866, 901.

⁶) L. c. IV. 932.

⁷) L. c. XIII. 277.

⁸) Montecuculi Memor. pag. 297.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 231

so se protestantski Ogri rajši dali od Turkov tlačiti kakor pa od jezuitov zatiravati. To razmerje je tudi hrabrega Zrinjskega, hrvaškega bana, z Montecuculi-jem na smrt razprlo in je najveljavnejše ogrske plemenitaše napotilo, da so jeli na to misliti, kako bi se popolnoma rešili avstrijskega vladarstva.⁵¹)

Wolf²) navaja, naslanjaje se na Sagreda, za prvi vzrok železnograjskega miru primanjkanje denarja, rekoč, da je avstrijska vlada jedva nemški vojski živež preskrbela, ne da bi še vojakom zaostale plače dala. Državna vojska, ki je tako počasi prihajala, se ni obnesla ter je, izvzemši Braniborčane, bežala, ko so se prvikrat s Turki prijeli. Poveljniki, n. pr. Hohenlohe in mejni grof badenski, so bili po pogodbi samostalni. Vsak je hotel zapovedovati. Montecuculi je, to previdevši, nasvetoval, naj sklenejo mir.³) Cesar je pričakoval smrt španskega kralja in boj s Francozi ter se ni hotel v nevaren boj s Turki spuščati. Dalje je mir pospešilo nasprotje in nezupanje Nemcev do Ogrov in Ogrov do Nemcev. Tudi črna vojska se 1. 1663. ni obnesla, in ravno tako od velikašev nabrane čete 1. 1664. niso spolnile svoje dolžnosti. Ogri so menili, da jim hoče Avstrija njih stare svoboščine uničiti, Nemci pa, da hočejo Ogri svoje svoboščine zadobiti, potem pa od Avstrije odpasti in si kakega Ogra za kralja izvoliti. Benečanski poslanec Sagredo piše:⁴) Cesarjevi ministri menijo in se tudi ne motijo, da so Ogri le iz strahu pred Turki cesarju pokorni in podvrženi. Isti poslanec trdi, da ministri nikkor ne žele Turkom Ogrskega vzeti, zato tudi niso silili, naj se Nove Zamke cesarju izročé.

Nezadovoljnost z železnograjskim mirom je bila tako splošna, da se je ministrom potrebno zazdelo neki publicističen sestavek v lasten in v cesarjev zagovor objaviti.⁵) V tem sestavku se med drugim pravi: „Ker so bile dedne dežele vsled davkov, prehajanja in nastanitve vojakov silno opešale, se niso smeli prebivalci v obup tirati. Kdo pa bi mogel kaj takega misliti, da bi cesar na Ogrskem blizu štirideset hramov ob meji na lastne stroške mogel dolgo vzdrževati, ko so ti za časa vojske trojno posadko, celó neverjetnc dosti streliva, živeža in drugih reči potrebovali.“ Tudi v tem publicističnem sestavku ne navajajo ministri dovolj tehtnih vzrokov za navedeni sramotni mir.

1) Cf. še Schlosser XIII. 275.

2) L. c. (Fürst W. Lobk.) pag. 132, 133.

3) Montecuculi Ibid. pag. 133.

4) Font. rer. austr. XXVII. 107.

5) Michael Caspar Londórp, Der Römischen Kayserlichen Majestät u. dess heiligen Römischen Reichs... Acta publica u. Schrifftliche Handlungen. Franckfurt a/M. 1070. VIII. 309.

232 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

Rink¹) nam navaja druge važne vzroke, katerih ni mogel dunajski dvor javno povedati. On pravi namreč, da se cesar ni upal z lastnimi silami boja nadaljevati, na Nemško pa se ni mogel zanašati, dalje je pričakoval smrti španskega in že ostarelega poljskega kralja. Če bi bil cesar v turški boj za-pleten, bi bil moral španske in poljske stvari v nemar pustiti.

Kar se Španskega tiče, je potrebno omeniti, da se je Leopold nadejal španski prestol dobiti. Sedaj je mislil, da bode vsak trenotek potrebno v španske zadeve poseči. Da so bile španske nasledstvene razmere vplivale na Leopolda pri naglem sklepanju miru, smo že zgoraj od Wolfa izvedeli. — Tudi na poljskem prestolu se je pričakovala prememba. Habsburžani so se večkrat poganjali za poljsko krono. Benečanski poslanec Battista Nani 1658. l. pravi,²) da Avstrija misli na poljski prestol, kar je tem naravnejše, ker je imelo Poljsko na Ogr-skem posestva.³) Ivana Kazimira soproga Marija Louisa Gon-zaga je pa že leta in leta za izvolitev naslednika na prestolu delala in iz nenaklonjenosti do Avstrije⁴) je hotela kakega francoskega princa na prestol povzdigniti. Zato je cesar Leo-pold menil, da mora vso svojo pozornost tem dogodkom na vzhodu posvetiti. Za tem namenom poljske kraljice so tudi tičali ogrski malkontenti (nezadovoljneži) in francoske čete; zato Francozi tudi niso hoteli po sklenjenem miru domov iti, ampak so zahtevali, naj se jim odkažejo⁵) zimovišča na Mo-ravskem ali pa na Šleskem. Dalje so bili v Beču izvedeli, da si Coligny in la Feuillade neprenehoma dopisujeta z grofom Miklošem Zrinjskim, kateri je v Čakovcu živel in tudi na to delal, da bi kak Francoz prišel na poljski prestol. Te razmere so pač dunajskemu dvoru strah prizadevale in so bile za-dosti tehten vzrok, da se je mir sklenil, toda moral bi se bil drugače skleniti, ker je Turčin sam roko k miru ponudil;⁶) vsa pomožna vojska bi bila toliko časa ostala in pomagala, da bi se bil ugoden mir sklenil.

Ta nesrečni in sramotni železnograjski mir je bil vzrok žalostne prikazni: zarote Zrinjskega in Frankopana.

Oglejmo si še nekoliko jugoslovanske dežele za časa zgoraj navedenih vojsk in homatij ter začnimo s Hrvati zato, ker so ti imeli in še imajo, dasiravno z Ogri v politiški zvezi,

1) L. c. I. 538.

2) Font rer. austr. XXVII. 22.

3) Marino Giorgi 1671, v Font. rer. austr. XXVII. 137.

4) Alois Molin 1661, v Font. rer. austr. XXVII. 67.

5) Wagner I. 172.

6) Rink I. 538.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 233

vendar neko samostalnost; potlej pa se ozrimo še na Slovence,
ki so v vseh vojskah svojo kri prelivali ter se vselej in povsod
kaj hrabro držali.

Hrvatje.

Po mohaški bitvi (29. velikega srpana 1526) je pripadla
ravna Slavonija Turčiji, Hrvatje pa so si dne 1. prosinca 1527. 1.
izvolili Habsburžana Ferdinanda I. zoper Ivana Zápolyo za
svojega kralja¹) ter so ostali od te dobe združeni z Avstrijo.
S Slovenci vred so morali sila dosti pred Turki trpeti. V
tridesetletni vojski so se med drugimi avstrijskimi narodi po-
sebno Hrvatje s svojo hrabrostjo odlikovali ter so 1. 1647.
pod poveljstvom mladega Petra Zrinjskega cesarja voze rešili.
Švedski general Wrangel je namreč kanil cesarja ujeti ter je
bil že v ta namen podkupil ljudi, ki so se bili v cesarjev
tabor ukradli. Vse je spalo, jedino okoli cesarja zbrani Hrvatje
so bdeli ter ga rešili.

V dolgi tridesetletni vojski so vsi narodi osuroveli,
in dolgo je trpelo, da so se izbrisali gmotni in duševni na-
sledki te krvave vojske. Hrvatom in Slovencem niso prinesli
potoki v tej vojski prelite krvi nobene koristi. Hrvatje so si
sicer pridobili s svojo hrabrostjo ime, ki je dvesto let vsakemu
sovražniku strah in trepet prizadevalo, ali ravno zbok te moči
in hrabrosti hrvaškega vojaka je jela vsa zapadna Evropa
hrvaški narod z vsakojakimi imeni grditi. ²) Zemlja je po več
straneh opustela, ker ni bilo dovolj delavnih rok, posebno pa
je trgovina propadla. Denarja je bilo tako malo, da je vojska
polovico svoje plače za več neplačanih let banu odpustila,
videč povsod denarno stisko. Hrvaška se je imela tudi za
postavne pravice boriti, katere so ji hoteli kratiti zlasti tuji
cesarski generali, ki so v tridesetletni vojski prišli na površje.
V naslednjih letih je Hrvaška dosti trpela, ker so Turki, da-
siravno je bil med njimi in cesarjem mir, skozi Hrvaško na
Dalmatinsko hodili, ko so se z Benečani bojevali. Mikloš
Zrinjski, (od 1. 1647) ban hrvaški, jim je branil skozi deželo
hoditi, ker so vselej po svoji navadi plenili in pustošili in
vasi požigali; dunajski dvor pa ga je opozarjal na mir.

Še večje neprijetnosti je imel z dunajsko dvorsko poli-
tiko Miklošev mlajši brat Peter Zrinjski, ki je dobil po delitvi
imenja med bratoma vse Zrinjsko imenje na Hrvaškem, vendar
je je moral braniti pred Turki in pred napadi nemške vojske
iz Krajine. Peter je večkrat razbil turško vojsko, ki je na ti-
soče mož štela, pa so ga zato pozivali v Beč na odgovor.
Ker je bil ob jednem cesarski general, so ga parkrat odsta-

1) Kukuljević, Jura Croatiae. U Zagrebu, 1862. II. 20.

2) Smičiklas II. 150, 151.

234 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

vili od te časti; ko pa so bili zopet v zadregi pred Turki, so ga na novo imenovali generalom. Ko je Peter Turke pri Visibabi premagal in obilen plen dobil, je bilo to dunajskemu dvoru tako všeč, da se je na novo ž njim pomiril, ali z nemškimi generali se Peter nikdar ni mogel pomiriti. Ti sami niso bili sposobni za junaški boj s sovražnikom, pa so vendar hlepeli po gospodstvu na Hrvaškem ter so z neko peklensko zlobnostjo črnili na dvoru Petra, kateri pa je, ne brigajoč se niti za cesarjeve niti za njih zapovedi, slavno premagoval Turka, tako da so ga rojaki slavili kot spasitelja domovine. Oba Zrinjska sta se odmikavala od dunajskega dvora, na katerega so prišli njuni zlobni nasprotniki.

Oba Zrinjska, Mikloš in Peter, se pa nista odlikovala samo na bojnem polju v bojih zoper krutega sovražnika krščanstva in omike, ampak tudi na leposlovnem polju: oba zavzemata v literarni zgodovini častno mesto, in sicer prvi starši v madžarski, mlajši Peter pa v hrvaški. Mikloš [rojen dne 1. velikega travna 1. 1618.] in Peter [rojen 1. 1621.] sta bila sina 1. 1626. umrlega Jurice in pravnuka Mikloša Zrinjskega, sigetskega junaka. Mikloš je bil zelo izobražen: on je dobro pisal latinski ter je bil prijatelj klasičnemu pesništvu in je bil tudi sam pesnik. Njegova epiška pesen: „A Zriniász, vagy az ostromlott Sziget“ (Zrinijada ali obsedeni Siget) proslavlja njegovega pradeda, sigetskega junaka, in ob jednem krščansko vero v bojih z dednim sovražnikom krščanstva. Ta epos je prišel 1651. 1. v Beču na svetlo v zbirki Mikloševih pesni, kateri zbirki je naslov: „Adriai tengernek Sirenaja: Gróf Zrini Miklós“ (Jadranskega morja Sirena: Grof Zrinjski Mikloš).

Mikloš je bil tedaj madžarski pesnik. Že takrat je bilo osobito med hrvaškimi velikaši več mož, ki so tujo mater od lastne bolj ljubili; že takrat je v marsikateri hrvaški obitelji zavladal dualizem ter je bil jeden brat veren ostal svojemu narodu, dočim se je drugi pomadžaril. Tako je bilo tudi pri Zrinjskih. Zrinjski so izgubili mnogo gradov in gospoščin po južni Hrvaški, ko so se Turki ondi vedno bolj širili in utrjevali. V zameno za izgubljena posestva so dobivali druga imenja po severni Hrvaški in od ondod so prehajali na Ogrsko. Sigetski junak Mikloš Zrinjski je dobil Medmurje (Medžimurje), ki je bilo še takrat hrvaško. Mikloš († 1614), vnuk sigetskega junaka in naših pesnikov stric¹), je postal veliki župan saladski; naš Mikloš pa, pesnik madžarske Zrinijade, je že bil veliki župan saladski in šumoški. Da bi

1) V ložje razumevanje Zrinjskih, o katerih se tu govori, naj služi ta-le rodovnik:

Mikloš († 1566 v Sigetu)
Jurica († okoli 1594)
Mikloš († 1614) Jurica († 1626)
Mikloš († 1665)
madžarski pesnik
Peter († 1671)
hrvaški pesnik.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 235

imel svoja posestva v svoji županiji, priklopi Medmurje via facti sa-
ladski županiji. Drugi vzrök, da je Medmurje prišlo k Ogrskemu, se
utegne še v tem iskati: luteranstvo se je za sina in vnuka sigetskega
junaka Mikloša sila hitro širilo po Medmurju. Na Ogrskem so lute-
ranci sedaj pa sedaj svobodno opravljali svojo vero, dočim je bilo novo-
verstvo na Hrvaškem strogo prepovedano. Nekateri Zrinjski so bili
privrženci nove vere, zato so tudi gledali, da bi Medmurje Ogrskemu
priklopili. Naša pesnika, Mikloša in Petra, je bil sicer varuh, zagrebški
vladika Peter Domitrović, v katoliški veri odgojil; pozneje je pa bil
starši brat Mikloš protestantski veri naklonjen, Peter pa je ostal do
smrti dober katoličan in iskren narodnjak. Mikloševe besede, katere je
protestantom govoril, ko so dne 2 kimovca 1662. I. zapustili požunski
državni zbor, nam pričajo, da je bil prijazen protestantizmu. Rekel jim
je namreč: „Jaz sem sicer drugega verskega spoznanja kakor vi, ali
vaša svoboda je tudi moja svoboda, in vam storjena krivica se
tudimeni stori“.¹) Sme se tedaj menda reči, da je bilo nekoliko
tudi luteranstvo krivo, da se je marsikateri Hrvat pomadžaril in se s
tem, da se je veri izneveril, izneveril tudi narodu. Kar se Zrinjskih
tiče, se je to tem lože godilo, ker so dobivali na Madžarskem velika
županstva in ina dostojanstva, in sam junak sigetski je bil nekaj časa
ogrski tovarnik.

V Miklošu sta združena Hrvat in Madžar, ali po mišljenju
je bil Madžar, dasiravno se tu in tam še spominja svojega
hrvaškega pokolenja.²) On je bil brezobziren branitelj svobode
ogrskih stanov. Bil je bojaželjen in velik v malem boju, časti-
lakomen in strastno nagel, težko pogodljiv, pa plemenit značaj,
ki se nikdar podlih pripomočkov ne poslužuje.³)

Miklošev mlajši brat Peter je bil tudi pesnik, in sicer
hrvaški. Preložil je madžarsko Zrinijado svojega staršega brata
na hrvaški jezik. To vendar ni zgolj prelaganje, ker je marsi-
kaj izpuščeno (kar pa večkrat smisel kali) in zopet marsikaj
pridejano, kar pa je nepotrebno za razumevanje pesni in je
samo izliv njegovega bogoljubnega srca. Mikloš je pel svojo
Zrinijado v proslavljenje svojega pradeda in svojega rodu;
Peter pa svojo za Hrvate, naj ohranijo v spominu neumrlega
sigetskega junaka, hrvaškega bana. Petrovi epiški pesni je
tendencija narodna; narodnost se poudarja v predgovoru
in v obilih stihih in kiticah, česar v madžarski Zrinijadi ne
najdeš. Od tod tudi v prelaganju premembe. Da je hrvaška
Zrinijada večkrat nejasna, pa od tod prihaja, ker ima Peter v
vsakem stihu po dva stika, in sicer za šesto in za dvanajsto
stopico; za šesto stopico ima s stikom ob jednem odmor.
Peter je tedaj moral preveč na obliko paziti, in to večkrat
kali pesni pravi smisel in potrebno jasnost. Nam preložena

1) Krones III. 591.

2) V „Györi Történelmi és Régészeti füzetek.“ II. 3. pag. 194 je
njegovo latinsko pismo natisnjeno, v katerem se nahajajo znamenite
besede: „Ego mihi conscius aliter sum: etenim non degenerem me
Croatam et quidem Zrinium esse scio“.

3) Krones III. 591.

236 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

hrvaška Zrinijada zaradi omenjene tendencije bolje ugaja od izvirne madžarske.¹)

Ko so Hrvatje Leopolda I. kronali za svojega kralja, so od njega zahtevali, naj se krajinsko prašanje reši. Kmetje so namreč begali izpod oblasti zemeljske gospode v one kraje, kjer so Vlahi pod varstvom svojih privilegijev živeli. Kedor se je v Krajini kaj pregrešil, pa je zbežal k Vlahom, in s tem je zavladala negotovost po vsej zemlji. Vlahi so šuntali gosposke podložnike, osobito Vlahe po drugih krajih, ki so bili podložniki hrvaški gospodi, naj se rešijo podložništva, ter so jih silili, naj se nikomur ne pokoravajo. Hrvaški stanovi so bili pri tej občni zmešnjavi v skrbi, kaj bode z njih zemljo, osobito ako se sovražnik prikaže, kakor se je tudi neprestano glas raznašal. Leta 1658. uredé stanovi obrambo domovine po zgledu drugih dežel ter si postavijo stalno vlado, ki naj bi bana zastopala. Na čelu je bil tej vladi ali deželnemu odboru podban, dalje so bili v njem: zagrebški vladika in kaptelski predstojnik, velikaša Toma Erdedi in Šime Keglević in plemiča protonotar Ivan Zakmarda in Ivan Ručić. Ta odbor je imel zemeljsko upravo v rokah, vse važne stvari pa je reševal zbor stanov.

Gledé krajine je cesar Leopold pač lahko rekel Hrvatom, da sedaj ni časa to vprašanje reševati, temveč je potrebno za veliko turško vojsko se pripravljati. Na dunajskem dvoru so se namreč posvetovali, bi li začeli boj s Turčinom ali ne. Tudi bana Mikloša Zrinjskega so poklicali v to tajno svetovalstvo, toda on ni imel pravega zaupanja v dunajski dvor, dasiravno so ga ondi lepo vzprejeli in še lepše častili, pa on je dvomil, „da li će njega ikada dvorska vatra ugrijati," ker se je že zadosti „dima nadimil".²)

Na dvoru se je sukal pogovor o turško-erdeljskih razmerah. Z Rakoczy-jem II. se boreči Turki so namreč vzeli erdeljskemu knezu Veliki Varadin z vso okolico ter so ustano-vili novi sandžakat na škodo Ogrskemu. Ko se je bilo v dveh letih sedem knezov pulilo za Erdelj, nastala je na Erdeljskem in Ogrskem stranka, ki je želela, da bi se cesar polastil trd-njav na Erdeljskem in rešil Ogrsko propada.

Turki so napadali iz Kaniže banovino Zrinjskega, zato je sklenil ta Kanižo si podvrči. Cesar mu je vendar prepo vedal Kanižo oblegati, katero bi bil takrat (l. 1660.) lahko vzel, ker je bil večji del trdnjave zgorel ter je zidovje od vročine

¹) Gl. Dr. Franjo Iveković „Hrvatska Zrinijada prama magyarskoj“ in V. Jagić „Adrianskoga mora Sirena iliti Obsida Sigetska“. Književnik. U Zagrebu, 1866. III. 319 – 407.

²) Smičiklas II. 152 – 159.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 237

popokalo. Ko mu pride od cesarja prepoved, vrže od gneva
sablo na zemljo. Da bi na lastno roko svojo deželo branil,
jame Mikloš pri vtoku Mure v Dravo zidati trdnjavo, kateri
je dal pred hrvaškimi stanovi ime Novi Zrinj. Sosednji
županiji: križevska in varaždinska sta na njegovo in na za-
poved stanov prihiteli nove trdnjave zidat. Da bi ljudstvo k
delu obodril, je ban sam v toligah zemljo in pesek vozil, in
tudi banica je pri delu pomagala. Zaradi te trdnjave so se
jeli v Carjigradu cesarju strašno groziti, kaniškega pašo pa da
sultan zadaviti, ker je Zrinjskemu dovolil trdnjavo postaviti.
S to trdnjavo niso bili ne Leopoldovi politiki ne vojvode za-
dovoljni, ker so se vsake tudi najmanjše neprilike bali, ki bi
utegnila Turkom povod za boj dati.¹)

V tem ko so si Turki na Gornje-Ogrskem Nove Zamke
in druge trdnjave osvojili leta 1563., šel je ban Mikloš Zrinjski
v Medmurje, da bi branil Novi Zrinj, kjer je že Peter Zrinjski
prve navale kaniškega paše razbil. Kaniški paša jame Novi
Zrinj oblegati, ali ban Mikloš plane iz njega, mu razbije vojsko
ter jo preganja do Kaniže; pred Kanižo osvoji jedno utrdbo
(trdnjavico). Že so se Turki bali za Kanižo, zato so jeli iz
nje voziti, kar so le mogli; Mikloš pa jim vse blago vzame
in se vrne z obilim plenom obložen v svoj Novi Zrinj.

Po nesreči in izgubi cesarske vojske na severnem Ogrskem
je vzbudil ta dogodek na vsem Ogrskem toliko veselja, da so
Ogri imenovali hrvaškega bana svojim generalissimom. Dasi-
ravno so ga mnogi Madžari kot rojenega Hrvata pisano gle-
dali in le neradi za svojega vojvodo spoznali, plane on zopet
s svojimi Hrvati in nekaterimi madžarskimi plemenitaši nad
Turka pri Novih Zamkih in mu razbije jeden tabor, potem pa
se umakne proti Komarnu. Montecuculi pa je ves čas od strani
gledal, kako so Novi Zamki in druge trdnjave padale. Turki
so na to šli prezimovat, osvojene trdnjave pa so utrjevali.
Dokler se je Mikloš po Ogrskem s Turki bojeval, branil je
njegov brat Peter Hrvaško in je razbil vojsko bosenskega paše
Čengića pri Jurjevi Steni.

Oba Zrinjska sta bila tedaj leta 1663. jedina zmagovalca,
zato pa se je tudi njuna slava po vseh evropskih novinah
širila. Na Nemškem so se jima na slavo zlagale in prepevale
pesni ²) in se širile priče in čudne povesti o njunem junaštvu.

¹) Valiero, pag. 518; Hammer VI. 84; Mailáth III. 273; Schlosser
XIII. 269; Weiss V. 861; Zinkeisen IV. 896; Smičiklas II. 159, 160.

2) Iz pesní o Petru bodi navedeno v zgled:

„Graf Serin, Du edler Held,
Deine Faust die Feinde fällt.
Deine Thaten die ermatten
Feindes Kräfte plötzlich treffen;
Das erschallt in ganzer Welt.

238 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

Vendar vkljub vsej slavi se je Peter zaman nadejal postati v Karlovcu general. On sam se napoti v Rezno k cesarju, kjer so ga prav lepo vzprejeli, ali odpravili so ga samo z lepimi besedami. „Kako smo mogli,

1)

„Kako smo mogli," pravi sovremeni dvornik,¹) „tolike časti na ta dva brata nasipati. Mogočna po rodu in slavna po svojih delih bi lahko, če bi se jima dale tolike cesarske vojske v roke, na Hrvaškem in po sosednjih zemljah, kjer sta na dobrem glasu, poskusila samostalna postati."

Kako srečno se je Mikloš Zrinjski začetkom leta 1664. proti Turkom bojeval in kako slavo si je s tem pridobil, smo že izvedeli; ravno tako smo izvedeli, da je bil pri Kaniži nesrečen, ker je ni mogel vzeti, in da so mu preljubljeni Novi Zrinj sovražniki po Montecuculi-jevi malomarnosti vzeli in razdejali in mu s tem provzročili toliko žalost, da ga ne najdemo v boju pri sv. Gotthardu; takrat se je kujal v svojem Čakovcu.

Okoli Petra Zrinjskega pa se zbere do 16.000 najboljše hrvaške vojske z namenom, črez Savo jo mahniti v Bosno. Hrvatje so se bili namreč z Bošnjaki dogovorili, da se vsi vzdignejo in turško gospodstvo doli do Beligrada uničijo. Nagli mir s Porto pa je razbil to lepo osnovo. Franjo Frankopan pravi: „Bog nam je bil dal neprijatelja v roke, pa kar hipno sklene cesar, ko še nikdo ni slutil, najsramotnejši mir na propast in žalost vsega krščanstva.²)

## Slovenci.

Najslavnejša doba za Slovence je bilo XVI. stoletje. V tej dobi so se Slovenci bojevali neprestano z dednim sovražnikom krščanstva, s Turkom, in sicer večinoma sami, na lastno roko, in ga marsikaterikrat užugali. Jednako so se bojevali z Benečani, samo da te vojske niso bile tako dolgotrajne in so Slovenci tudi od cesarja pomoč dobivali. V tej dobi neprestanih bojev, osobito za protestantske dobe, uživali so tudi stanovi slovenskih dežel neko samostalnost in svobodo; krepko so se poganjali za svoje pravice in svoboščine in včasi celó niso davkov dovolili. Če so se jim njih pravice kratile. Ko pa so bile turške vojske ponehale in je deželni knez s protestantizmom vred uklonil samosvestne stanove, se niso na Dunaju več kaj prida zmenili za stanovsko svobodo; naši deželani niso hodili več kot samostalni oddelki v boj, temveč popolnoma združeni z vseavstrijsko vojsko. Izpremenile so se razmere in okolščine ter so nanesle,

> Herr Graff Peter, wie das Wetter,
> Er drein schlaget und verjaget
> Die Feind von der Christen Hut.

Da so se te pesni tudi popevale, se vidi iz tega, ker nam je podal sovremeni Nemec tudi note te pesni. Smičiklas II. 162.

1) Ibid.

2) Ibid. II. 165. Rački, I. c. pag. 4.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 239

da je narod mnogo dobrega in slavnega izgubil, kar si je bil
pridobil v slavnih zmagovitih turških vojskah. Najprej je pre-
nehalo ono poprejšnje krepko življenje, ker niso sovražniki več
dežele vznemirjali, zaradi česar je morala poprej vedno na
nogah biti. Deželni stanovi so jeli svojo poprejšnjo veljavo iz-
gubivati, ker so se sploh razmere med vlado in stanovi jele
izpreminjati in se je osrednja vlada krepčala deželnim stano-
vom na škodo, revnejšim podložnikom pa včasih nekoliko na
korist,¹) in to tem lože, ker je bil junake stare domače rodo-
vine ljuti Turek po večjem na bojiščih pobil ali pa so je ugo-
nobile druge nemile okolščine. Sedaj je ostalim najbolj kazalo
z vlado potegniti, ker je le pri njej bilo še slave in bogastva,
in to tem več, čim več je prihajalo v deželo tujcev, zlasti
Nemcev in Lahov. Ti tujci se pač niso zmenili za blagostanje
Slovencev, temveč so iskali le časti, imenitnih mastnih služb,
velikih zemljišč, bogastva in sploh vsega, kar življenje lepša
in razveseljuje; kmetu pa so se neizmerni davki nalagali,
obrtstvo se je oviralo, ker je tudi trgovstvo pri splošnem
uboštvu dobivalo le skromen dobiček. Narodnost, ki se je v
luteranski dobi jela gibati, je zopet zadremala, število uče-
njakov se je sila skrčilo, narodno pisanje je zaostalo, sloven-
ščina je morala šolo zapustiti in je prišla na novo ob vse
svoje pravice, na njenem mestu pa se je jela tujščina, nem-
ščina in laščina šopiriti, kakor še nikdar poprej; tujščina se
pa ni samo šopirila po gradovih in gradičih, temveč tudi
po mestih in trgih. Njen mogočen vpliv se je kazal v
domačem in javnem življenju, v umetnostih in vednostih.
Vselej zvesti Slovenci so molčali in v tridesetletni vojski
trojno breme nosili: varovali so mejo zoper Turke, hodili
so z Avstrijo združeni proti njenim sovražnikom in proti
sovražnikom katoliške vere na Nemško na boj in pomagali
so bojne stroške plačevati. Vsled tega trojnega bremena se
je Kranjsko tako zadolžilo, da je 1. 1630. že 16 690 gld. pri-
mankljaja imelo, kateri je naravno vedno rastel. Dne 5. svečana
1633. 1. je cesar zahteval na Wallensteinovo prošnjo, naj se
odkaže njegovi vojski na Notranje-Avstrijskem za pet mesecev
stanovanje, naj tudi posamezne dežele pomagajo breme za
vojsko nositi. Naložilo se je: Štajerski 984.045 goldinarjev,

1) Štajerski deželni stanovi so sredi XVII. veka leto za letom v deželnem zboru zahtevali, naj se prepove z Ogrskega žito uvažati, ter so se celo branili davke dovoliti. Ker so oni sami bili veliki posestniki, so s tem hoteli doseči, da bi peki in drugi najprej od njih vse žito pokupili po visoki ceni, kakor bi jo sami nastavili. Notranje-avstrijska vlada se je temu odločno upirala ter vsako nepotrebno draginjo zaprečila, da si je mogel meščan in delavec kruha kupovati. Leopold I. je večkrat rekel: „Naj ima meščan svoj košček kruha“. Mittheilungen des hist. Ver. f. Steierm. XXV. 132.

240 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

Kranjski 345.350 goldinarjev, Koroški 584.490 gld., Goriški 81.725 gld. in Pazinu 122.330 goldinarjev. Za stanovanje so Wallensteinovi vojski na Kranjskem odločili: Krško, Ljubljano in Novo Mesto. Naslednjega leta je cesar zahteval od kranjske dežele 1200 vojakov ter še 60.000 gld. bojnega davka. Leta 1635. dovolijo kranjski stanovi 80.000 gld. in prevzamejo od 37 s Češkega premeščenih polkov 30 kompanij na svoje stroške, za kar morajo 15.000 gld. na posodo vzeti. V Ljubljani in Kranju sta bila polka Eckenförter in Manzier, v Loki polk Gonzaga in v Novem Mestu polk Strassoldo. Leta 1643. dovoli Kranjsko za nabiranje, vzdrževanje, oboroževanje itd. 160.000 gld. Istega leta se je tudi polk Hauser na Kranjskem popolnil. Vsako leto potem so še morali Slovenci velika bremena za tridesetletno vojsko nositi, posebno še leta 1645.¹) Vseh bojev so se tudi Slovenci udeleževali, ker so pa bili med drugimi avstrijskimi polki pomešani, zato se tudi ne ve o njih posebnih delih. Slovenska zgodovina postane pomankljiva in prazna.

Cesar Ferdinand III. je skrbel, da se njegov starši sin Ferdinand IV. še za njegovega življenja za naslednika v avstrijskih deželah pripozna. Leta 1646. so ga za češkega in leta 1647. za ogrskega kralja kronali, v notranje-avstrijske dežele pa ni sam prišel, da bi prisego stanov vzprejel, ampak je bil poslal svojega namestnika Maksa kneza Dietrichsteina, da je vzprejemal prisego. Ker pa je mladi cesar in kralj (od dne 23. velikega travna 1653) Ferdinand IV. še pred očetom umrl, so mlajšega sina Leopolda I. 1655. in 1656. na Češkem in Ogrskem kraljem izvolili in kronali, ravno tako so mu tudi avstrijski stanovi zvestobo prisegli.

Ko je pa Leopold I. po očetovi smrti dne 18. malega srpana 1658. leta tudi nemški cesar postal, prišel je dvorni tajnik Pütterer to na Kranjsko naznanjat. Dne 31. malega srpana se je praznoval veseli dogodek v Ljubljani s sijajno veliko mašo pri očetih jezuitih, in s trikratnim strelom na gradu iz 30 topov in 120 možnarjev. Zvečer je bilo mesto razsvetljeno, in ob devetih se je na gradu na novo streljalo. Deželni stanovi čestitajo Leopoldu k izvolitvi ter mu poklonijo 20.000 gld. za pot.

Cesar Leopold I. je sklenil po Notranje-Avstrijskem osebno prisego zvestobe in udanosti vzprejeti, kar je tudi stanovom naznanil. Štajerski stanovi dovolijo 30.000 gld. za to svečanost, ki se je dne 5. malega srpana leta 1660. zelo sijajno v Nemškem Gradcu vršila. Od ondod je naznanil cesar dne 15. malega srpana kranjskim stanovom, da sam pride na Kranjsko. Iz

¹) Dimitz III. 414–418.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 241

Gradca se napoti cesar na Koroško ter stopi dne 26. velikega srpana 1660 pri Brežah na koroška tla; iz Brež gre dne 27. v Sv. Vid in 28. v Gospo Sveto, kjer je bil pri božji službi ter je ondi obedoval. Koroški stanovi odločijo pustino pri Sv. Juriju za vzprejem cesarja, ki je bil tudi pod krasnim šotorom presijajen. V vzprejemnem nagovoru se je naglašalo, da Koroško že 216 let, od časa Miroslava IV. ni bilo tako srečno, da bi bilo v cesarju tudi svojemu deželnemu vojvodi priseglo zvestobo in udanost. Od ondod so šli v slovesnem sprevodu v Celovec med streljanjem s topi in možnarji in zvonjenjem. Deset škadronov oklopnikov in neštevilni vozovi so spremljali cesarja, ki je skozi velikovška vrata, slovesno prejemši mestne ključe, jahal pod bogato z zlatom obšitim nebom, katero je osem mestnih svetovalcev nosilo, po Žitni ulici in Starem trgu v cerkev sv. Duha, kjer so zapeli „Te Deum“. Iz cerkve je šel v Rosenbergovo palačo; koroški stanovi so ondi za spomin postavili iz brona cesarjevo podobo na konju na vzvišenem podnožju. Svečanosti so trpele pet dni.

Poklanjanje se je vršilo dne 2 kimovca v dvorani deželne hiše, kjer je cesar gologlav pohvalno omenil, da so mu prisego in navadne ceremonije opustili, ter je zastavil cesarsko in deželnega vojvode besedo, da bo stare stanovske in deželske pravice in svoboščine držal, varoval in potrdil. — Pri cesarskem obedu so opravljali dotični plemenitaši dedne službe, in po obedu so šli vsi stanovi v deželno hišo, kjer jih je cesar pogostil v grbovni dvorani pri jednajstih mizah in v svetovalnici pri jedni dolgi mizi. Pri tej priložnosti je cesar tudi „vojvodskega kmeta“, čegar rodbina je imela starodavno pravico, koroške vojvode ustanovljati, s sinom in dvema srodnikoma pogostil pri posebni mizi, bogato obdaroval in mu stare svoboščine potrdil. Cesar še obišče na ladiji novo sezidani Rosenbergov grad na Gorici ter jezuitski samostan ter gre ob priliki poklanjanja v cerkev sv. Duha. Godba je vsak večer po lepo razsvetljenem mestu svirala, in se je streljalo. Dne 4. kimovca se odpoti dvor v Ljubljano, vsa v Celovcu nastavljena vojska je stala na paradi, in stanovi so cesarja v vozeh in na konjih spremili do mostu čez Glinico (Glanfurt).

Kranjski deželni glavar Vuk Engelbert Turjaški gre cesarju do meje naproti ter mu ponudi od vselej zveste Kranjske udanost, vse moči in sile. Dne 5. kimovca je prenočil v tržiški grajščini in 6. v Kranju, 7. obeduje na Goričah, ob štirih istega dne dospe v šotor, ki je bil jedno uro nad Ljubljano pozstavljen. Od ondod gre v preslovesnem sprevodu v Ljubljano, in sicer po Celovški in Dunajski cesti, skozi Zvezdo, po Gosposki ulici, Turjaškem trgu, Čevljarskem (Hradeckega) mostu in Mestnem trgu v stolno cerkev, kjer je pičanski vladika

16

242 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

zapel: „Te Deum“. Cesar, nadvojvoda Leopold Viljem, Porcia in Schwarzenberg gredo na to v škofijo, kjer je bilo njih stanovanje. Dne 9. kimovca sklenejo vsi trije stanovi (namreč duhovniški, gosposki in viteški), da prisežejo vsi svojemu vojvodi zvestobo, od njega pa ne bodo zahtevali prisege, kakor je bilo doslej v navadi, ker so prepričani, da je cesarjeva beseda zanesljiv porok, da se jim nikdar ne bodo kratile deželske svoboščine in pravice. Vojvodi so prisego opustili proti pismenemu reverzu in ustni obljubi, da bode njih stare pravice varoval in krepko branil. Kranjski stanovi mu prisežejo dne 13. kimovca zvestobo. Pred prisego poje pičanski vladika v stolni cerkvi slovesno veliko mašo in po prisegi zapoje „Te Deum“.¹)

Dne 15. kimovca istega leta se odpelje cesar, zapustivši v Ljubljani svojega bolehnega strica nadvojvodo Leopolda Viljema, po Ljubljanici na Vrhniko, potem skozi Planino v Vipavo, kjer je prenočil v gradu Lorena grofa Lanthiera. Deželni glavar Ernest pl. Herberstein, spremljan od štirih najimenitejših goriških plemenitašev, mu pride do Vipave naproti ter ga spremi na plano med Solkanom in Gorico. Žiga pl. Orzone, namestni deželni maršal, ga ondi pozdravi v imenu dežele. Na to gre v slovesnem sprevodu, obdan od svojih dvornikov in deželnega plemstva, v mesto, kjer ga župan Pollini pozdravi in mu izroči v znamenje zvestobe mestne pečate. Cesar gre na to v mestno cerkev, kjer ga je pičanski vladika Viccano pričakoval. Dne 22. kimovca se je vršilo poklanjanje, ki se je začelo s cerkveno svečanostjo v župni cerkvi. Na to mu prisežejo deželni stanovi, meščani in občinski poslanci v veliki dvorani udanost in zvestobo.

Iz Gorice gre cesar dne 24. kimovca v Trst Deželni glavar in stanovi ga spremijo do meje.²)

Zvečer istega dne dospe vladar v Devin, kamor mu je prišel od tržaškega magistrata poslani baron Aleksander de Fin naproti, da bi ga v imenu tržaškega mesta pozdravil in povabil, naj se pripelje v tarentini od magistrata poslani v

¹) Zakaj se ni tedanji vladika grof Buchheim Oton udeleževal teh slavnosti, ne vemo. J. Parapat meni, da je bil morebiti takrat v Salzburgu, kjer je imel kanonikat, ravno tako je še imel kanonikate v Pasavi, Devinu (Magdeburg) in Halberstadtu. Vladika je zaradi homatij večkrat bival izven Kranjskega. — Ker so nam te svečanosti obširno popisali Valvasor v X knjigi, str. 371—388, Dimitz IV. 4—13 in J. Parapat v „Letopisu Matice Slov. za l. 1869.“ pag. 36–46, in je tedaj že bil v Matičnih knjigah o njih govor, ne kaže jih še znova popisavati; prijazni čitatelj rači se ondi o njih poučiti. Opozarja se posebno na 39 str.

²) Carl Freicherr v. Czörnig, Das Land Görz und Gradisca. Wien 1873. pag. 748, 766.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 243

Trst. Cesar zadnje vabilo prijazno odkloni, rekši, da se bode vozil na Petra Zrinjskega ladiji, ker mu je to že v Gradcu obljubil, pa izprosil si je mestno brigantino za ribarjenje.

Takratni zvesti magistrat tržaški se je bil že s početka razveselil, zaslišavši, da cesar kani dedne dežele obiskati, zato je hitro volil dva mestna odbornika, Antona Saurerja in Josipa Locatellija, ter ju poslal v Gradec cesarja vabit, naj obišče Trst. Cesar jima ni nič gotovega obljubil. Ko pa je med tem tržaški vladika Marenzi v Gradec prišel, mu reče cesar za slovo: „Na svidenje v Trstu“. Ko so Tržačani to zvedeli, so se jako razveselili. Magistrat je tako naglo in tako previdno delal, da je v nekoliko dneh živež za ljudi in konje preskrbel, za kar so po drugih mestih po dva meseca potrebovali. Težko pa je bilo v tržaškem, takrat primeroma malem mestu s 6000—7000 prebivalci¹) potrebna in dostojna stanovanja najti, kajti računati so morali, da razen cesarskega dvora z ministri, knezi, grofi in poslanci pridejo še drugi dostojanstveniki s spremstvom in prevelika množica ljudi od vseh strani, zlasti iz Benetek, s Furlanskega, in iz Istre. Ali ravno takrat je bilo morje ves čas tako nemirno, da skoro ni bilo mogoče ničesar po mokrem prevažati; dalje so bili v Trstu vsi studenci usehnili, samo Locatelli-jev studenec je imel vode.

Cesarju in prvemu ministru knezu Porcii so škofijo odmenili za stanovanje, pričakovanim izrednim poslancem beneške republike in njih spremstvu pa stanovanja grofa Petazzia in v osemintridesetih sosednjih hišah. Drugi gostje pa bi naj pri različnih obiteljih stanovali. Ali za toliko konj in sena je bilo težko potrebnega prostora najti, morali so za to samostane, kleti in kolibe porabiti.

Tržaški magistrat je tudi skrbel za ladije ter je pripravil za cesarja krasno brigantino, okrašeno z belordečimi zastavami. Vseh štriindvajset veslarjev na tej brigantini je imelo rdeče kamižole in kape z belordečimi trakovi. Na desnem boku brigantine so visela svilnata zagrinjala z všitimi cvetlicami; tla so bila pogrnjena s perzijskimi preprogami, in na skrajnem koncu je bil prekrasen sedež z nebom, črez katero je segal orel z zlatim šaplom na glavi, mečem in žezlom v krempljih. Ta tržaška brigantina se odpelje dne 25. kimovca zarana z jedno genoveško tartano, jedno marcilijano in štiridesetimi drugimi umetno sestavljenimi barkami v Devin ter pozdravi cesarja s streljanjem s topi in možnarji. Ker je bilo morje jako nemirno in ker se je glas raznesel, da se bode cesar

¹) Löwenthal. Geschichte der Stadt Triest. Triest, 1857. I. 111. Pri popisovanju svečanosti za bivanja Leopolda I. v Trstu nam je glavni pripomoček navedena knjiga

16*

244 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

po kopnem v Trst peljal, gre večina navzočih na barke, da bi se pred cesarjem v Trst pripeljali. V Devinu so ostale samo ladije grofa Zrinjskega, mestna brigantina in jedna Locatel- lijeva barka. Grof Zrinjski je bil prišel z malim ladijevjem, ob- stoječim iz galeot, brigantin in feluk, najprej v Trst ter se je ž njim ustavil pred mestom v vnanji luki blizu Campo Marzo, potem pa je tudi odjadral v Devin.

Po obedu se poleže nekoliko veter, in cesar gre z naj- odličnejšimi dvorniki na jedno ladijo grofa Zrinjskega, ostali pa gredo na druge ladije; samo brigantina tržaškega mesta je ostala prazna, ker je bila cesarju na razpolaganje dana. Iz mesta veslajo med trobentanjem brezštevilne barke cesarju naproti. Pri Grljani stopi cesar na kopno, da bi v samostanu pri minoritih svojo molitev opravil. Menihi ga slovesno vzprejmo in mu ponudijo proseškega grozdja. Cesar Leopold je ostal v Grljani skoro jedno uro ter je z veseljem gledal, kako so se morske svinje (delfini) v morju igrale. Ko je gvardijan prinesel cesarju, na navadnem stolu sedečemu, blazinico z altarja, mu to cesar zabrani, rekoč, da se ne spodobi, da bi se posvetni knez posluževal v lastno ugodnost reči, ki so božjemu opravilu posvečene. Na to se je vožnja nadaljevala v poprejšnjem redu med neprestanim grmenjem topov.

Od nabrežja v Trstu je bil daleč v luko priličen most narejen, da se je lahko stopilo na breg; most je bil z rdečim suknom pregrnjen. Na velikem molu je stala mestna vojska pod poveljstvom stotnika Giuliani-a in poročnika Vitala dell'Ar- gento, ki je cesarja po vojaško pozdravila. Na koncu mola še pozdravita cesarja poslanec beneški Alviso Molino in pa- pežev poročnik Caraffa. Vladar nato zajaha konja ter jaše proti mestnim vratom, kjer ga je čakal mestni odbor z mnogo- številnim plemstvom ter mu na srebrnem pladnju izročil ključ. po govornikovih besedah ne samo od vrat, katera so meščani do zadnje kapljice krvi pripravljeni braniti zoper vsakega vladarjevega sovražnika, marveč tudi od njih lastnih src. Ta govor je bil cesarju všeč; on zagotovi meščane svoje milosti in naklonjenosti, dá ključ od mestnih vrat magistratu nazaj ter ponudi svojo roko, da so jo smeli meščani in ple- menitaši ponižno poljubiti.

Cesar gre na to v mesto pod krasnim nebom, v katero so bile vezene cvetlice in je bilo zlato vtkano. Nebo je nosilo na osmih drogih z zlatimi orli osem plemenitašev. Naprej so šli vojaki z godbo; za njimi pa so jahali dvorniki in mnogo druge gospode. Blizu cesarja je korakal grof Lamberg z golim mečem; dalje so sledili papežev poročnik, beneški poslanec, prvi minister knez Porcia; za temi so šli strelci z lokom ce-

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 245

sarske telesne straže, plemenitaši in dolga vrsta tujcev in
domačinov. Cesar je z veseljem gledal steber, katerega so
Tržačani na Velikem trgu na osmooglatem vznožju s podobo
cesarja Leopolda I. z jeklenim oklepom na prsih postavili
ravno nasproti stebru z orlom. Novopostavljeni steber je imel
sledeči napis:

Leopoldo primo
Augusto Tergestinos
Invisenti Statutaque
Patria approbanti
Devote urbis gratitudo
Erexit.¹)

Črez Veliki trg je šel cesar k stolni cerkvi. Vsa okna
so bila s pisano svilo in preprogami zastrta in polna ljudi,
zlasti dragoceno opravljenih dam. Po ulicah pa je bila taka
gneča, da se je jedva moglo po njih hoditi.

V veži stolne cerkve je sedel pod nebom tržaški vladika Marenzi v vladiški opravi med korarji in drugimi duhovniki. Pri cesarjevem prihodu vladika vstane in pozdravi cesarja, kateri nato gre pod nebom, ki so je korarji nosili, k velikemu altarju; tam je sédel na pripravljeni sedež z nebom, dočim je vladika „Te Deum“ pel. Na to gredo vsi do vladarjevega stanovanja. Pred vhodom v hram so bile nad jonskimi stebri zapisane besede:

Felici, fausteque ingressui.

Sredi karnise se je videla dlan z odprtim očesom: na
jednem prstu roke je visela zemlja z geslom:

Consilio et Industria,

in nad njo je plaval orel z mečem in žezlom v krempljih,
obdan z znamenji zmage.

Prva dva večera je bilo mesto krasno razsvetljeno. Na
pročelju trdnjave se je svetila nad L cesarska krona, in na
holmih so se kurili kresovi, katere so mornarji že od daleč
na morju videli. Lep in po takratnem ukusu narejen je bil
tudi umetelni ogenj na morju. Nebo noseči Atlant z geslom:
„Non plus ultra“ se je opiral na dva Heroslavova stebra;
blizu njega je bil v školjki Poseidon, hoteč s svojim trizobom
„Non plus ultra“ odtrgati in letečega orla v letanju podpi-
rati, kateri je z geslom: „Plus ultra“ plaval nad njegovo
glavo.

¹) T. j. „Svetlemu Leopoldu I., ko je obiskal Tržačane in jim do-
mače pravice potrdil, je (ta steber) preponižno postavilo hvaležno
mesto“. — Ta sprva od lesa narejeni, 24 črevljev visoki steber se je
pozneje nadomestil s stebrom od brona na mramornem vznožju ter je
bil sprva na trgu imenovanem „Piazza del pozzo del mare“; od leta
1808. pa je na Borznem trgu.

246 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

V nedeljo, dne 26. kimovca se pelje cesar na mestni brigantini, spremljan od petdesetih drugih ladij in bark v miljski zaliv, da bi gledal, kako so ribe lovili. Nalovili so jako dosti rib. Prvo ribo, katero so mu prinesli, je Leopold osvobodil; z ribiči se je prijazno in dosti pogovarjal ter jih cesarski obdaroval. Zvečer so igrali in plesali beneški plesači „moresca“ in druge gimnastiške igre in plese, kakršnih ljudje še nikdar niso videli.

Za Tržačane pa je bil posebno imeniten dan 27. kimovca, dan poklanjanja. Cesar Leopold, na krasnem prestolu sedeč, vzprejme magistrat, jeden del mestnih svetovalcev in mnogo imenitnih meščanov, da so se mu poklonili. Na desni strani mu je stal grof Lamberg z golim mečem, na levi pa najvišji dvorni kancelar grof Zinzendorf, knez Porcia z drugimi knezi, grofi, vitezi in plemenitaši. Slavnost se je pričela s tem, da je veliki kancelar naznanil, da hoče Njegovo Veličanstvo spoštovati vse pravice in milosti, katere so Njegovi svetli očetje mestu podelili. Na to prebere tajnik prisego, katero so magistrat in drugi mestni zastopniki doslovno za njim govorili; potem so mu vsi navzoči smeli roko poljubiti: najprej magistrat in za njim vsi drugi; baron de Fin pa je v dolgem govoru izražal udanost mesta. Svečanost se je končala s sijajnim obedom, in stotnik Petazzi, kateri je ves čas, kar je bil dvor v Trstu, vse dvorne gospe in viteze sijajno gostil, priredi pod milim nebom javen obed. Jednako radodarno in sijajno so se v teh dneh vedli Locatelli in še nekateri drugi meščani. Tudi cesar je pod nebom javno obedioval, in med obedom so goste kratkočasili dvorni pevci z laškimi pesmimi in godbo. Zvečer izroči magistrat cesarju v imenu mesta krasen podnos (Credenzteller) z občinskim grbom; pri tej priliki je zopet baron de Fin lep govor imel. Leopold reče, da rad to vnanje znamenje udanosti svojih zvestih podložnikov vzame za spomin ter je hoče hraniti z drugimi darili, katera so Njegovemu očetu poklonili, ter še pridene, da bodo sčasoma sad njegove milosti uživali ¹)

Izredna beneška poslanca, Andraž vitez Contarini in Mikloš Cornaro, nista mogla zaradi prevelike burje o pravem času v Trst pripluti in sta bila prisiljena v Peranu ostati.

¹) Tržaški patricij Vital dell'Argento pravi v svojem leta 1661. tiskanem poročilu, da je cesar Leopold I. pri tej priložnosti Trstu med drugimi dobrotami podelil tudi naslov „svobodno mesto“ in magistratu pravico, da sme v komornikovi predsobi čakati. Take prednosti niso imeli niti zastopniki beneške republike niti zastopniki svobodnih državnih mest. O teh prednostih tržaškega mesta vendar ni v diplomi ddo Trst dne 29. kimovca 1660, ne v drugih listinah ne sluha ne duha.
— Löwenthal, I. c. I. 119.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 247

Tržačani jima pošljejo grofa Königsecka s 100 konji naproti,
da bi s svojim obilnim spremstvom po kopnem v Trst prišla.
Osemnajst mestnih plemičev so jima dali za postrežbo. Drugi
dan po svojem prihodu sta bila pri cesarju v avdijenci, kateri
jima je svoje konje in nosila na razpolaganje dal, da bi lože
iz svojega stanovanja pri grofu Potazzi-u do cesarjevega sta-
novanja hodila; ona sta vendar rajša s svojim sila obilim
spremstvom peš hodila. To poslanstvo je bilo najštevilnejše,
kar jih je le kedaj republika odposlala. Naprej je šlo štiriin-
dvajset služabnikov v modri in rdeči baržunasti obleki, za
njimi so šli dragoceno opravljeni plemiči, potem beneški ple-
menitaši, vitezi in grofi, nazadnje poslanca v dolgih talarih
med grofoma Königseckom in Wolfsteinom in poslancem Mo-
linom. Poslanstvo je šlo črez Veliki trg proti mitnici k ce-
sarskemu stanovanju, kjer so je vzprejeli knez Porcia in drugi
vitezi ter je v dvorano za avdijenco peljali. Domov so se
vračali v istem redu in istim potem.

Dne 1. vinotoka sta bila beneška poslanca zadnjikrat
pri avdijenci. Cesar jima je poklonil dva velika demanta, ni
se pa udeleževal svečanosti, katere sta njemu na čast priredila
na svojih ukusno okrašenih galejah, pač pa so se udeleževali
dvorniki in dame, katerim se je gostoljubno postreglo s hla-
dilno pijačo in sladčicami.

Po cel teden trajajočem bivanju v Trstu zapusti cesar
z dvorom in španskim poslancem Trst ter obišče v Ljubljano
in Beč se vračaje še gredoč v Lipici žrebčarijo. Vse ceste do
cerkve sv. Katarine so bile polne ljudstva, ki je hotelo še
enkrat svojega vladarja videti in pozdraviti. Pred cerkvijo
vzprejme magistrat cesarja z nagovorom, in na to so se gnetli
vsi, tudi najnižji stanovi, da bi za slovo še cesarju roko poljubili.

Za spomin na cesarjevo bivanje v Trstu se nahajata dva
napisa na mramornatih ploščah; jeden na škofiji se glasi:

„Hic D. Caesari Leopoldo
Fidelissima urbs Tergestina
Praestitit Homagium
D. XXVII. Sept. Ann. MDCLX.“¹)

drugi pa na javnem poslopju, ki se glasi:

„Hanc venit Caesar Leopoldus Primus
In urbem.
Juraque firmavit jure vetusta novo.
Anno 1660 die 25. Septembris.²)

¹) „Tu se je poklonilo najzvestejše tržaško mesto cesarju Leopoldu dne 27. kimovca 1660. leta.“

²) „Cesar Leopold I. je prišel v to mesto in je potrdil stare pravice dne 25. kimovca 1660. leta“

248 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

Tržačani so tedaj cesarja zelo sijajno vzprejeli, tako da so imeli s tem premnogo stroškov ter so svojo blagajnico izpraznili. Zato so pozneje cesarja prosili, naj jim odpusti za dvajset let oni donesek letnih 2000 goldinarjev za vzdrževanje mestnega gradu.¹)

Tudi v Lipici je nad glavnimi vrati žrebčarije zapisano: „Leopoldo I. pio orbis Caesare imperante, Josepho inimicos debellante.²)

Nazaj grede iz Trsta v Ljubljano, podeli cesar dne 4. vinotoka v Bistrici ondašnjemu opatu Cirirajni in njegovim naslednikom naslov prelata. Še istega dne pride cesar nazaj v Ljubljano, kjer je bil na novo zelo sijajno vzprejet. Dne 8. vinotoka ob jedni popoludne zapusti cesar Ljubljano ter se odpelje proti Krašnji, kjer je prihodnjega dne v župnišču obedoval, prenočil pa je poprej v črneškem gradu.

Leto 1660. je tedaj za Slovence zato zanimivo, ker jih je njih vladar posetil: oni pa so si tudi prizadevali, da bi ga kolikor le mogoče sijajno vzprejeli. Ta sreča jim že dolgo let ni bila dana, da bi se svojemu vladarju samemu mogli pokloniti — Goričanom pa še celó nikdar poprej ne — ter so se vselej samo cesarskim namestnikom poklanjali. Še enkrat so se Slovenci svojemu vladarju samemu poklonili, in sicer poslednjemu moškemu Habsburžanu Karolu VI. leta 1728. ; tedaj so se spominjali svoje nekdanje veljave in slave.

Za Leopoldovega vladanja so se kmetje leta 1662. v Kočevju zoper svojo gospodo uprli, vendar o tej buni in njenem koncu ne vemo nič druzega kakor to, da so nekaj ustaških vodnikov dne 17. svečana 1662. ob glavo dejali, nekaj pa iz dežele spodili.³)

V bojih, katere je imel Leopold I. s svojimi sovražniki, so se tudi Slovenci bojevali in odlikovali. Valvasor nam pravi, da so Slovenci radi hodili na boj ter so se v boju dobro držali. „Vsako leto jih gre samo v Ljubljani več stotin med vojake, bodi si za rimskega cesarja, bodi si za španskega kralja, ki vsako leto po Ljubljani vojakov nabira, bodi si za Benečane. V vseh polkih so Slovenci, pa mora se reči, da so najboljši in najvztrajnejši vojščaki. Pa saj tudi ne more drugače biti, kajti ljudstvo ni mehkužno in razvajeno, ker se

¹) Löwenthal, I. c. I. 113—121, 122. — Matija Sila, Trst in okolica. V Trstu 1882. pag. 92, 93.

²) „Ko je Leopold I. pobožni svet vladal in Josip sovražnike premagal — je bila kobilarna postavljena.“ — Zanimiva je določba lipiškega zavoda iz leta 1658., ki se glasi: „Kaplan naj vsako nedeljo in vsak praznik bere sv. mašo v lipiški kapeli ter razlaga evangelije v slovenskem jeziku hlapcem in čuvajem.“ Sila, I. c. pag. 93.

³) Valvasor XI. 200.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 249

mora neprestano s Turčinom bojevati; dalje je še dosti viteškega plemstva med Slovenci.¹) Dokaz so nam trije bojeviti sinovi Jakoba pl. Widerkerna. Fran Žiga, stotnik pri polku Arteaga, je bil v milanski službi, Janez Henrik je bil stotnik v neki mejni trdnjavi na Dalmatinskem, tretji Šebjan Bogomir pa je stopil, prepotovavši Evropo, Afriko, Indijo, Kitajsko, Japonsko, Mehiko (1695.) in Azijo (1701.), v službo poljskega kralja Avgusta II. ter se je odlikoval kot podpolkovnik in vojvodov pobočnik v Ogulfovem polku. Vido Krsto baron Ravbar je stopil leta 1673., ko se je cesarska vojska pri Hebu zoper Francoze zbirala, v polk generala grofa Silvija Porcie ter se je odlikoval pri obleganju in vzetju trdnjave Bonn-a; ko je šel 1675. leta zopet na Francoze, gre ž njim 1200 Kranjcev, in med njimi je bilo dosti plemenitašev: neki grof Thurn, Gall, Eck, dva Lichtenberga, Ramschissel, Karol Vajkart grof Burgstall²) itd.

Avstrija si je za dolgega Leopoldovega vladanja najlepšo slavo priborila v turških vojskah. Leta 1664. je bilo v Montecuculi-jevi vojski dosti kranjskih plemenitašev, med njimi Valvasor;³) štajerski pešpolk Tasso (od 1. 1769. št. 45), kateri se je nabiral po nemškem Štajerskem, pa tudi v mariborskem okraju,⁴) branil je Nove Zamke in se bojeval pri sv. Gotthardu.⁵) V tem boju se je pred Montecuculi-jevimi očmi odlikoval Kranjec Juri Bogomir baron Lamberg kot cesarski major. Leta 1667. je bil povišan v stan „državnega grofa“.⁶)

Kranjsko je imelo s Koroškim vred že dolgo časa nalogo, hrvaško in pomorsko mejo braniti. Ker pa je Štajersko samo slovensko mejo branilo, zato se zberó 1. 1677. kranjski, koroški in štajerski stanovi v Mariboru ter sklenejo, da še Štajersko prevzame brambo trdnjave Petrinje. — Slovencem so se tudi včasih inde imenitne službe podeljevale. Herbart grof Turjaški je bil general hrvaške meje od 1. 1652—1668. Ob jednem s Turjaškim je bil s posebnim delokrogom umeščen bivši kapetan ogulinski grof Jurij Frankopan Trsatski kot namestnik (Ambtverwalter) vrhovnega zapovednika in kapetan žumberški. Po smrti grofa Jurija 1. 1661. je bil namestnik

¹) Ibid. II. 103. Valv. govori sicer samo o Kranjcih, ali gotovo jo pogodimo, če izraz „Kranjci“ razširimo v pojem „Slovenci“, kakor so ga kranjski pisatelji še pozno v nášem stoletju rabili (n. pr. Prešeren), ter rečemo, da so se Slovenci v vseh polkih odlikovali.

²) Dimitz IV. 26, 27.

³) Valv. XV. 601.

⁴) Joseph Carl Kindermann, Repertorium der Steyermärkischen Geschichte, Geographie, Topographie, Statistik u. Naturhistorie. Grätz, 1798. Pag. 495.

⁵) A. Graf Thürheim, Gedenkblätter aus der Kriegsgeschichte der k. k. österreichischen Armee. Wien und Teschen 1880. II. 535, 536.

⁶) Dimitz IV. 27.

250 A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I.

grofa Herbarta Turjaškega kot podgeneral grof Peter Zrinjski. Zrinjski je opravljal v krajini vse posle pravega poveljnika ter se branil pred Turki, dočim je Herbart, oslanjaje se na svojega mogočnega brata, ministra Vajkarda, pač dovolj kóristi užival od karlovške in primorske okrajine, svojo službo pa je prav slabo opravljal. Prebival je večinoma na svojih posestvih: v Trnu pri Krškem, na južnem Štajerskem in včasi v Samoboru, katerega je podedovala njegova žena, baronica Ana Moskon, po knezih Erdödih; v krajino pa je Herbart samo takrat zahajal, kadar je že skrajna sila nastala, ali pa kadar je bilo potrebno dohodke za krajiško službo potegniti. Z miroljubnim Jurijem Frankopanom se je Turjaški še precej pogajal, ali ko je Peter Zrinjski prevzel namestništvo, sta se jela svajati. Ko je Peter Zrinjski jeseni 1. 1663. bosenskega pašo Čengića pri Jurjevi Steni pri Otoču premagal in mu živega brata ujel, razglasil se je Turjaški brž za zmagovalca, dasiravno še v ognju ni bil, ter si prisvajal ujetega Čengića, katerega je potlej tudi v Senju od Zrinjskega izmamil ter ga, prelomivši dano besedo, na povratku v Benetke prodal.¹) Turjaški vendar ni pohvalil svojega namestnika zavoljo hrabrosti in se ni radoval zmage, nad Turki dobljene, temveč ga je še opravljal pri vsemogočem Lobkovicu in prosil cesarja dovoljenja, da sme oporne zapovednike, kakoršen je Zrinjski, za nekaj časa od službe odstaviti. Ko je Peter Zrinjski postal hrvaški ban, je zahteval Turjaški, naj se Zrinjskemu vzame poveljništvo na krajini, sicer gotovo nastane boj s Turki, ako še on nadalje ostane v krajini. Ti dogodki so zabodli prve žalce v Zrinjskega dušo, kateri se je še leta 1667. pri Lobkovicu zaradi otetega sužnika (Čengića) pritožil. Poslednja leta so nadomestovali Turjaškega v krajiški službi veliki kapetani: baron Ivan Jakob Trank, grof Miroslav Sauer in nazadnje nesrečni Franjo Krsto Frankopan. Kadar pa je nastala kaka večja vojska s Turki, pa je bil poveljnik Peter Zrinjski, kateri se je tudi leta 1665. na ogulinski krajini bojeval, pozvavši narodno vojsko na pomoč.²)

Hrvaška krajina je takrat imela naslednje trdnjave: Karlovec, Stunj, Križanski Turen, Vražić, Skrad in Barilović, Tovin, Oštarija, Plaski, Kamensko, Dobrinić, Kozaj, Ogulin, Modruš, Otok, Pamor, Kostel Novi, Goljaki, Debica in Delnica,

1) Smičiklas II. 162 pravi, da je Zrinjski odvedel ujetega Čengića v svoj grad Baker; na to je začel nad njim Turjaški vpiti, kako se je predrznił jetnika v svoj grad odvesti in zakaj ga ni njemu, svojemu poglavarju, izročil. Celó tožil je Zrinjskega pri cesarju; ker pa cesar ni njegove smešne prošnje uslišal, se je odpovedal zaradi „slabega zdravja“ generalstvu.

2) Radoslav Lopašić, Karlovac. Poviest i mjestopis grada i okoline. U Zagrebu, 1879. Pag. 194, 195.

A. Raič: Južno-avstrijske dežele za prvih let vladanja Leopolda I. 251

Žumberk; morska krajina pa: Senj, Otočec, Brinje, Ledenice, Reka in Trsat. Na hrvaško mejo se je naslanjala slovenska meja, na kateri so bile do trdnega Varaždina, kjer je bil sedež generalata, trdnjave: Koprivnica, Jurjevec, Križ, Ivanić in Ludbreg Pri izlivu Mure v Dravo na pročelju pa je bila trdnjava Legrad. Ta od obeh rek omejen trikot se je prej imenoval po Zrinjskih imenju „Zrinjski Otok“ ¹) Sred Medmurja je bil z nasipom in jarkom dobro zavarovan in utrjen Čakovec, kjer so Zrinjski svojo orožnico in svoje zaklade imeli. Slovenska krajina je segala do Drave in je mejila na jedni strani na hrvaško, na drugi pa na ogrsko krajino; njena najjužnejša trdnjava je bila Kaniža.

Trdnjave ob meji so bile ali prave trdnjave z nasipom in jarkom ali pa posamezni stolpi ali gradovi ali pa samo čardaki (stražnice na kolih). General hrvaške in morske meje je imel svoj sedež v Karlovcu. Hrami so bili v tej trdnjavi leseni; samo grad, v katerem je general prebival, je bil iz kamenja. Okoli mesta je bil nasip s šestimi bastijoni in širok jarek. Jeden bastijon se je imenoval turjaški, drugi pa kranjski. Brana je vezala še s koli zavarovano trdnjavo z deželo. Vode niso imeli dosti, pač pa izvrstnega vina.

Ob mejah je bil vkljub vsem sklenjenim premirjem neprestan boj. Turki so vsak trenotek prekoračili mejo ter prebivalce plenili; osobito je bilo na Hrvaškem sila nevarno. Ondi je bilo že vsako torišče s krščansko krvjo napojeno, ter so se morali vsak dan, še celó vsako uro pred Turki braniti. Če je kmet oral, je imel pripasan meč in osedlanega konja zraven sebe, da se je mogel vsak trenotek braniti, in če je bil premagan, na svojem hitrem konju zbežati in sosede v orožje sklicati. Na obeh straneh so zahajale turške čete v deželo na plen, ne pa z namenom, da bi morile in požigale. O žumberških Uskokih, pribeglih iz Turškega, se pravi, da so bili hrabri vojaki, samo da niso mogli brez plena in ropa živeti ter so včasih zahajali črez mejo v turško krajino na plen. Jetnike so toliko časa na obeh straneh pretepavali, dokler niso obečali se odkupiti; ali zahtevali so toliko odkupnino, da je zavoljo revščine nobeden ni mogel platiti. Tak siromak je moral biti pripravljen, da ga bodo vsak dan pretepali, na njem so vselej po deset, dvajset, trideset in tudi po sto do tristo leskovk zlomili. Število palic, katere so o njem zlomili, se je od dne do dne množilo, in siromakom so še tudi devali petnajst do dvajset funtov težke okove na noge. Kdor je k mohamedanski, oziroma krščanski veri prestopil, se je odkupnine rešil. Včasi so Turki pustili kakega jetnika

¹) Dimitz IV. 28

Ustanovitev narodne šole na Slovenskem.

Po arhivnih virih spisal Jož. Apih.

Iz prazgodovine narodne šole na Slovenskem.

Dné 20. oktobra 1740. l. je zatisnil oči zadnji Habsburžan; izumrla je ž njim dinastija, ki je na uprav čudoviti način ustanovila v srcu Evrope mogočno državo, t. j. pod svojim žezlom je združila množico velikih in manjših držav in državic, katere so sestavljale pač državno skupino na zunaj in so bile trdno zvezane tudi v državnopravnem smislu, odkar je stopila v veljavo pragmatiška sankcija; a prave, tesne, organične zveze med temi narodi in državami vendar ni bilo. Uprava in zakonodaja sta bili več ali menj avtonomni, federalistični, posledica načina združitve toliko dežel pod jedno in isto vladajočo rodbino. Sedaj pak je nastopil nov rod, habsburško-lotarinški; a ta izprememba ni bila zgolj dinastična; pod novo dinastijo je zvladal v Avstriji strože nego v zadnjem stoletju tisti zistem, ki v zakonodaji in upravi teži za jednoličnostjo; sredstva pa, s katerimi hoče doseči ta smoter, se zovejo: absolutizem, centralizem in germanizacija. To je pa samo formalna stran novega programa, ki je imel tudi svojo materijelno vsebino; pravi se tej skratka „prosveta“. Nebrojnokrat se ponavlja terjatev: treba je seznaniti podanike s „pristnimi“ pojmi, da spoznajo dolžnosti svoje proti Bogu in državi, da bodo živeli krepostneje, da bodo marljivejši in imovitejši in — fiskalično to stališče se je posebno često poudarjalo — da bodo lahko zmagovali davščine. Ker pa „prosvetljeni absolutizem“ ni našel takih podložnikov, začel je vzgajati si jih. Prosveta mu je med ostalimi idejami, ki so zavladale v 18.

254

Jož. Apih: Ustanovitev narodne šole na Slovenskem.

veku v Evropi, vdihnila tudi skrb, katere dotlej vlade nikjer
niso poznale, skrb za to, kar imenujemo javno, občo vzgojo
narodno. Prosvetljeni absolutizem je bil nivelujoč, nasprotnik
je bil privilegijem, tudi privilegiju izključne izobražbe za ne-
katere srečnejše sloje človeške družbe; pouk in vzgoja bodita
občna, da se doseže ž njima tista „jednoličnost“, po kateri
je tako hrepenel 18. vek. Te dolžnosti si dotlej država ni bila
v svesti, in zato po pravici smatramo velevažnim oni izrek
cesarice Marije Terezije, da „je in ostane šola državna stvar“
(politicum).

V nastopni razpravi hočem podati rojakom sliko gibanja,
provzročenega po novih idejah, po novih zadačah, katere si
je stavila država na polju narodne vzgoje; nadejam se, da se
blagi čitatelj ne bode plašil z menoj požirati prah tistih starih
aktov, ki nam razkrivajo zgodovino postanka naše narodne
šole; upam, da se bode tudi drugim krogom zdela ta slika
iz domače zgodovine tako mična, kakor se je videla meni,
saj so se že takrat dotikali marsikaterega pitanja, ki še dan-
danes ni rešeno, tako da je marsikaj v tem oddelku naše
kulturne zgodovine še dandanes živega, aktuelnega interesa.¹)

Ako sem pa temu odstavku dal naslov: „Iz prazgodo-
vine narodne šole“, ne mislim Bog ve kako globoko segati v
zgodovino tega predmeta, nego za uvod sledečemu omeniti
samo to-le:

Šol za elementarni pouk za maso narodovo je bilo do
Marije Terezije jako malo v Avstriji; saj se pa tudi niso nič
brigali zanje; le tam pa tam je kateri samostan ali grajščina
ali katera večja mestna ali tržna srenja nameščala tako ime-
novane „schulmeister-e“; ti so poučevali otroke, sosebno dečke
iz boljših rodbin v čitanju, pisanju in računanju. Drugje pa
so poučevali cerkovniki ali orglarji, možje, kateri so služili od
danes do jutri, katere je občina najela za ta posel spomladi
z drugimi koristnimi občinskimi služabniki vred, n. pr.: s čred-
nikom, in jih zopet odslovila v jeseni ali takrat, ko se je mo-
gotcem srenjskim videlo, da nima občina od njih zaželene
koristi, ker cerkovnik ne umeje o hudi uri pravočasno zvoniti
in toče preganjati, ali ker je poučeval slabo, pretepal bolj nego
učil dečke, pijančeval, se bolj bavil s tem ali onim rokodel-
stvom nego s šolo, ali ker se je na kakšen način zameril
vaščanom. Dostikrat je pa tudi učitelj ali poučujoči cerkovnik
sam pobral kopita in šel drugam ali si izbral drug posel, pri
katerem mu ni bilo treba toliko požirati zaničevanja in —
slin, pri katerem mu ni bilo treba borno svojo plačo pobirati

1) Nabral sem gradivo v arhivu c. kr. naučnega ministerstva, c. kr. namestništva štajerskega, Rudolfina v Celovcu in Ljubljani. Tiskanih virov sem porabil le malo.

255

od hiše do hiše s črednikom vred.¹) Tako je bilo na kmetih, pa veliko boljše ni bilo niti v večjih mestih gledé osnovnega pouka; tudi tu, celó v prestolnem mestu dunajskem je bilo malo šol, malo učiteljev, malo učencev; stariši, ki so se kaj več šteli, so dali svoje otroke poučevati po srednješolskih ali „latinskih“ dijakih doma; mrgolelo je torej po mestih domačih učiteljev, ki so bili dostikrat izprijeni dijaki brez znanja, surovega vedenja in tudi podlega značaja in so svoje dijake imeli pripravljati za vstop v latinske šole. O glavni stvari v šoli, o metodi, se tem in drugim učiteljem niti sanjalo ni, saj o njej še slišali niso nikdar, k večjemu jim je znana bila le tista metoda, ki smatra leskovko za „arcanum“, kateri ne odreče nikdar in nikoli.

Baš prvo polovico 18. veka pa znači med ostalimi težnjami tudi živahno gibanje na polju šolstva, ne samo tam zunaj na Nemškem, nego tudi v Avstriji; jeli so šolniki bolj in bolj čislati modrega Koménskega nauke; jeli so se truditi da bi temeljito preosnovali šolstvo, da bi poleg šol latinskih in visokih, pristopnih samo izvoljencem iz plemstva ali bodočim učenjakom, duhovnikom i. t. d., osnovali tudi šole za narod sam, da bi se tudi bodoči kmet, rokodelec in trgovec naučil kaj koristnega; seveda so zahtevali, da bodi taka šola „narodna“ t. j. nemška, da se ne trpinči ubogi otrok z mrtvo latinščino, da se ne muči zgolj z znanjem, ki mu nikdar ne koristi v prihodnjem poklicu, temveč, da se mu uri in vežbaj roka in duh, da se mu bistrijo pojmi o Bogu in prirodi, o človeku in družbi človeški, da ga šola reši tistih vraž in predsodkov pa tudi tistega pregrešnega življenja, katero sta zaman pobjala duhovnik z lece in deželska gosposka po svojih ukazih. Živahno zanimanje za vzgojo narodno je prišlo v modo; državniki in duhovniki in učenjaki so se pridno bavili z raziskavanji pedagogičnih pitanj; za Avstrijo posebno važen je postal opat saganski Felbiger, rodom Nemec iz Vratislave (roj. 1724); on je spoznal, da je napredek nujno potreben; zato je temeljito proučil „nemške“ šole na Nemškem, osobito v protestantskih krajih, n. pr. v samem Berolinu; tu je prišel do uverjenja, da je treba šoli pomoči osobito v dvojnem oziru: zboljšati je treba metodo in izvežbati dobrih učiteljev, ne pa prepuščati oboje slepemu samouku. Kar je potem uvedel v Saganu, to seveda ni bil nikakor nov evangelij, a zaradi tega mu ne gre kratiti zasluge, da je baš on presadil zboljšano metodo iz protestantske Nemčije v katoliško „nemško“ šolo najprej na Nemškem, potem pa tudi v Avstriji. Ta metoda se je ljudem videla jedino prava; nazivali so jo „pristno“ (echte

¹) Prim. opis šolstva pred Marijo Terezijo v Wiener Realzeitung 1772, str. 714 in tudi pri Helfertu.

256

Lehrart) ali tudi sagansko metodo ter zaradi nje tako hvalili opata Felbigerja, da so skoraj pozabili, da je Felbiger le dejanski izvrševal, kar je bil izumil Hähn: to je poučevanje po „tabelah“ ali „črkah“, mi bi rekli po strogi logiški dispoziciji, katero zapiše učitelj na šolsko desko; „tabela“ obsega v kratkih stavkih to, kar uči učitelj; mesto celih besedi se smejo rabiti tudi same začetnice (črkovna ali literarna metoda); teh „tabel“ se mladina uči na pamet. To metodo je uvedel Friderik II. v pruske šole; Felbiger pa je deloval zanjo po svojih knjigah in vežbajoč učitelje v Saganu.

Ona doba je bila sila plodovita gledé načrtov in nasvetov, kako zboljšati šolstvo, in ker je rastel vpliv javnega mnenja, je prodiral glas pedagogične publicistike čimdalje bolj tudi v vladne kroge; polagoma so se morali državniki in vladarji ukloniti zahtevi, da se brigaj državna uprava bolj nego doslej za narodno omiko; začela je tudi vlada avstrijska postajati pozorna na šolstvo — a treba je bilo dolge vrste let, da ji je postal jasen položaj našega narodnega šolstva, da je prišla po dolgih posvetovanjih končno do premišljenega programa in do doslednega izvrševanja onih načrtov, ki so jih izdelali tu upravni uradniki, tam šolniki po poklicu ali iz navdušenja za šolo. Prvi korak je bil ta, da je vlada poizvedovala, kje so šole, kakšne imajo učitelje, kaka je denarna podlaga itd. Prvotna ta preiskovanja so posebno zato znamenita, ker so podala vladi pristno sliko šolstva pred zistematičnimi reformami Marije Terezije. Kako so se vršila ta povpraševanja po vsem Slovenskem, ne vem; mislim pa, da bode dovolj, če podam dotične uradne poizvedbe v celjskem in mariborskem okrožju, t. j. na slovenskem Štajerskem; boljših razmer, nego so bile tu bi gotovo v oni dobi po ostali Sloveniji zaman iskal, pač pa so brezdvojno bile drugod še izdatno neugodnejše.

Dne 29. prosinca 1751. l je zahtevala vlada od okrožnih glavarstev štajerskih poročila, kako je s šolstvom na kmetih, v trgih in po mestih, kje so zakotne šole, kje poučujejo učitelji, kje pa cerkovniki in orglarji, koliko imajo dohodkov in iz katerih zakladov, kaže li tu in tam osnovati še novih šol, ako imajo potrebnih denarnih sredstev; ali imajo redni krščanski nauk za otroke i. t. d. Da bi vlada mogla presojati zmožnost učiteljev, oziroma cerkovnikov, zahtevala je od njih svojeročno pisane izkaze dohodkov. Okrožni uradi so zahtevali najprej poročil od grajščinskih gosposk in mestnih uradov, pozneje vsled naredbe z dne 10. prosinca 1752 pa tudi od župnikov, oziroma dekanov. A proti temu ukazu je ugovarjal gen. vikar Bartholotti, češ, da nima okrožni urad pravice, pošiljati ukaze neposredno župnikom; zahteval je preklic ukaza, potem

257

pa on izvrši poizvedovanje po župnikih. No, pa se ni iz tega
vnela nobena „kulturna vojska", nego se je razpor hipoma
poravnal. Vlada je odpisala vikarju (dne 13. marca 1752), da
„je vladi dolžnost izvedeti, kako je s šolstvom v deželi, in
se li poučuje mladina, kakor je treba", in da mora zato
ukreniti, kar je potrebno, pa da noče nikakor segati v cer-
kvene pravice, marveč imajo okrožni glavarji nalog, da spo-
štujejo „spiritualia" in nič ne store brez sporazumljenja z
župniki; a kar se „tiče učiteljev in pouka mladine v čitanju,
pisanju in lepem vedenju samem na sebi, je pa ta stvar
brezdvojno izključno izročena oskrbi posvetne gosposke, in
zato morajo okrožni glavarji sami izvršiti potrebne poizvedbe
in od učiteljev zahtevati poročila." Generalni vikar je ugodil
želji vlade in župnikom ukazal poročati okrožnim uradom o
šolstvu dotičnih župnij. Znamenita je pa ta kratka kontro-
verza zato, ker je cesarska vlada, četudi samo deželna vlada,
reklamovala šolo zá-se, jo proglasila za „publicum" in s tem
uveljavila načelo, katero je nekaj let pozneje odobrila osrednja
vlada, oziroma cesarica sama, ko je izjavila, da je šola „po-
liticum".

Velika večina župnikov, grajščinskih upravnikov in
mestnih (tržnih) gosposk se je odzvala vladnemu ukazu, dasi
nekateri šele pozno.

Iz vladnega poziva so izvajali dotíčniki, da hoče vlada
zboljšati šolstvo, zato je zanimivo izvedeti, kako jim je ugajala
namera vlade, sosebno župnikom. V tem oziru je konstato-
vati, da je bilo med župniki lepo število prijateljev šolski
reformi. Župnik v Lembachu pravi, da je „nameščenje učitelja
prepotrebno"; župnik v Grižah je ves vnet za „izvrstno in
sveto misel, osnovati šole v vaseh, da bo draga mladina bolj
omikana, nego so njeni živinski roditelji; da bi se le našel
dobrotnik, ki bi dal glavnico za šolo, da bi učitelj mogel po-
učevati brezplačno in bi še otrokom dajal dopoludne in po-
poludne kos kruha; tako bi zvabil otroke v šolo, kajti ljudje
so večinoma siromaki." Prijatelja šoli sta bila dalje župnika
v Slov. Bistrici in pri Sv. Lovrencu; vuzeniški župnik se je,
prišedši v Vuzenico, sam trudil „osnovati šolo in je iz lastne
mošnje plačeval učitelja", pa rektifikacija mu je tako skrčila
dohodke, da je sila potreben poboljška; sedaj naj bi se mu
preskrbel boljši dohodek, „kajti župnik je brez primere važnejši
nego učitelj". Črešnjevški župnik smatra šolo za „blago"
ustanovo, ž njim se vjemajo župniki šmarijski, teharski, brežiški,
rogaški, šoštanjski, šentjernejski, ivniški, šentjurški (ob Ščav-
nici). Med najbolj vnete pa spada župnik središki, ki „bi
srčno rad videl, da bi se namestilo celo krdelo učiteljev v
povzdigo časti božje in poučevanje mladine".

17

258

So pa med njimi tudi pogojni in brezpogojni nasprotniki šolski reformi, osobito tisti župniki, ki se bojé slabih nasledkov za versko življenje kmetov, ali pa so bolj čmerni ljudje, n. pr. župnik žalski, ki že začetkom svojega poročila godrnja, da se duhovnikom ni brigati za pisanje in čitanje, kajti naša dolžnost je, skrbeti za pouk mladine v krščanskem nauku, potem pa pravi, da bi se ne čulo o toliko luteranskih izseljencih¹), ako bi ne bilo čitanje in pisanje tako splošno. Tudi že omenjeni župnik v Grižah ima pomiselke, češ, da se podložniki upró svojim gosposkam, kadar bodo znali čitati in pisati; pozivlje se na svoje triintridesetletno službovanje na kmetih in dostavlja v dokaz za svojo trditev, da pridejo h krščanskemu nauku sicer tudi odrastli ljudje, ki pa menj vedo o krščanskih resnicah nego otroci, če jih pa župnik vpraša, pa molče trdovratno ali pa odgovarjajo tako ošabno, da mora molčati župnik, če noče provzročiti upora. „Experto credat Ruperto.“ Zoper take župljane izdaj vlada ostre naredbe. Župnik šentpavelski smatra šolo za nepotrebno, ker bi siromašni kmetje itak ne mogli pošiljati otrok v šolo; istega mnenja je župnik gotovelski. Mariborski župnik misli, da bi bila več kakor jedna šola v njegovi župniji „ne samo brezkoristna, nego tudi škodljiva“, kajti župnija šteje samo 4000 duš, torej je premalo otrok za več šol, za viničarje pa je zadosti, ako „se otroci nauče vinoreje, da morejo pozneje služiti kruh za svoje onemogle roditelje“ Vrh tega bi ne mogel nikdo zadosti nadzorovati učiteljev, teh bi bilo preveč, drug bi snedel kruh drugemu, vsi bi prišli na beraško palico in bi z mladino vred postali potepuhi. Pač pa zagovarja ustanovitev šol po bližnjih vaseh in nameščenje zmožnih učiteljev „veščih nemškega materinega jezika“ (!) Župnik šentjurski (ob Ščavnici) je za šolo le tam, kjer postanejo iz šolarjev posvetni ali duhovni gospodje; ako pa bi se naučili vsi ondotni otroci čitati in pisati, a bi ostali kmetje, bi pa iz sosednjih ogrsko-slovenskih luteranskih pokrajin prodrlo k nam krivoverstvo“. Najbolj pa se boji luteranstva župnik v Hajdini: če pride kateri „luteranski ali drugi krivoverski predikant s svojimi prokletimi nauki“, bi vse preslepil, „ich wollte mit ihm das Trünggeld nicht theilen“; dokler pa kmet ne zna čitati, bodo pa zaman vrivali krivoverske knjige. Bil je torej narod v veri slabo podkovan; potreba je torej bila, da podpiraj veronauk v šoli propoved duhovnikovo v cerkvi.

Učitelje (schulmaster) so imeli takrat samo v Slovenski Bistrici, Slivnici, Rušah, Celju, Starem trgu pri Slov. Gradcu, Teharjih, Rogatcu, pri Sv. Lovrencu v puščavi, v Mariboru (s

¹) Marija Terezija je pošiljala luterance iz dežele, ali pa so se tudi včasih sami izselili.

259

tremi pristavi), pri Št. Jerneju, Št. Pavlu, Sv. Petru v Sulmthal, v Brežicah, v Selnici, Središču, pri Št. Juriju na Ščavnici, v Ormožu, pri Sv. Križu (pri Slatini), v Ljutomeru, v Kamci pri Mariboru, Lučah in Ivnici. Učitelji so oskrbovali večinoma tudi posel cerkovnika in organista, bodisi sami, bodisi po svojih hlapcih.

A kakošen je bil položaj teh mož?

Nameščali so jih župniki ali občine; dohodki so bili jako raznovrstni — pa ysi vrelci vkup niso napolnili žepa in shrambe učiteljeve. Prava Kreza sta bila učitelja v Mariboru in Rušah, kajti prvi je imel 190 gld., drugi 100 gld. stalne plače na leto; že skoraj na pol Krezi so bili učitelji v Št Petru (64 gld), v Ljutomeru (56 gld. 36 kr.) in Slov. Bistrici (60 gld.); učitelj in organist v Laškem je imel 42 gld., v Središču 31 gld., v Kamci pri Mariboru 30 gld 32 kr., v Ormožu 23 gld. 36 kr. V Rogatcu je poučeval bivši teolog; srenja ga je namestila „pred 26. leti s 6 gld. na leto“; seveda je imel še nekaj drugih dohodkov, dočim so pri ostalih učiteljih navedeni skupni dohodki. K tem pripadajo nastopni: 1.) šolnina, 2.) štola, 3.) bira, 4.) stanovanje in vrtec, 5.) postranski zaslužek, a pomniti je, da so bili tudi učitelji, ki so imeli samo nekatere teh dohodkov; malokateri je imel vse.

Šolnina je bila po beraško pičla: običajno se je plačevalo 5—20 kr. od otroka za četrtletje; a otrok ni prišlo veliko v šolo, kajti otroci iz „boljših“ rodovin niso hodili v javno šolo, nego rajši v zasebne ali zakotne šole, ali pa so jih poučevali zasebni učitelji, t. j. večinoma dijaki srednjih šol doma, n. pr. v Slov. Bistrici, ali pa so pohajali dečki tu in tam samostanske šole, n. pr. v Celju šolo pri minoritih ali v Mariboru, kjer je imela neka vdova zavod, podoben našim zabaviščem; tu so se učili otroci „mirno sedeti, spoznati črke in moliti po katoliškem običaju.“ Ta zavod menda ni škodoval mariborski javni šoli, kajti ta je brojila 55 učencev — za oni čas precejšnje število; saj je poučeval učitelj laški samo 12, učitelj na Gomilskem pa 12—20 otrok, ki pa so mu plačali na leto k večjemu 4 gld. šolnine. V Rogatcu je bilo 4—5 učencev, v Št. Petru 1—3, v Središču 2. Da je bila šolnina prepičla, temu je bila kriva deloma tudi siromaščina po kmetih in mestih, še bolj pa menda mržnja proti šoli; po nekaterih krajih so sicer pošiljali deco v šolo, ko pa se je približal konec četrtletja in je bilo treba plačati šolnino, je pa našel učitelj — prazne klopi. Ptički so sicer zopet prileteli v šolo — šolnine pa niso prinesli; trpel je torej učitelj, trpel je pa tudi napredek učencev, a reči ni smel učitelj nič. če ne — pa idi drugam. Po zimi je bilo več šolarjev nego po leti, ker so roditelji pošiljali otroke rajši na pašnike z voli in kravami

17*

260

nego v šolo, ali pa so se dečki tudi kar sami ogibali šole. Seveda je bilo po kmetih tudi navadno predaleč v šolo, ali pa so pošiljali stariši otroke rajši v sosednje nemške kraje, da so se nemški učili. Dostikrat je bil pa tudi domači učitelj tako nepriljubljen, da so ljudje sovražili njega in šolo.

Dohodki za cerkvena opravila so bili pičli, kajti učitelj je dostikrat moral zastonj opravljati svoj posel pri krstu, pogrebu i. t. d. ali navadno najeti hlapca, kateremu je moral včasih dajati večjo mezdo, nego jo je sam imel od cerkovniške in orglarske službe.

Bira je bila jako negotova — odvisna od letine in dobre volje ljudi; včasih je dobil samo nekaj „skled žita“ (pri Sv. Lovrencu). Na Gomilskem je dobival poprej po 14—16 štrtinov vina, leta 1750. še 7 polovnjakov, „sedaj pa pobirata tudi kaplana biro od vina; sedaj tudi ne dobim nič za molitve o vseh svetih, izgubil sem tudi dohodek od spovednih listkov“; pšenične bire je za 22 gld., a od tega mora učitelj plačati 20 gld. organistu. Ljutomerski učitelj je dobival od cerkve v Zgornjem Ljutomeru 1 gld. 15 kr. in 16¼ četrtin ajde, od vsakega kmeta v neki vasi po 1 klobaso ali 3 kr., nekaj prediva ali 3 kr., po 1 kos sira ali 3 kr. in mesto štole nekaj prostovoljne bire. V Kamci je bila vsa bira vredna 7 gld. 12 kr. Tu in tam je imel učitelj prosto stanovanje ali celó majhen vrtec, kakor učitelj v Kamci, ki je pa mogel vsaditi tam „samo malo peteršilja.“ Če je bil učitelj srenjski pisar ali „tajnik“, je imel seveda za ta posel posebno plačo, n. pr. v Sv. Lovrencu 8 gld. na leto. Neka posebnost je bilo učiteljsko mesto na Gomilskem; ondotni učitelj ni dobival za pouk nič mezde; živeti je moral torej ob ostalih dohodkih, zval pa se je „schulmeister“.

Skratka: zavisni so bili učitelji popolnoma in na vse strani: od župnika in srenje, često tudi od gosposke in kmetov. In bili so med njimi možje, ki so se bili precèj šolali, ki so prebili marsikateri razred tedanje gimnazije in v tihem kotu, kamor jih je zanesla usoda, pripravljali dečke tudi na gimnaziske šole. Bile so pa med njimi tudi „problematične narave“, možje, katerim je bilo učiteljsko mesto bilka — rešiteljica iz valov življenja, v katerih so jim viharji razbili slabo stesani čolniček; taki možje so potem imeli samo nezadostno sposobnost za poučevanje, učili so, kakor čitamo, „po svoje“ ali „admodum posse“. Nekateri učitelji so se samolastno zvali „schulmeister“, kakor oni v Št. Petru pri Mariboru, ki je bil „zgolj cerkovnik, živeč po starem običaju ob biri ali beračenju (Bettelwerk) in majhni ustanovljeni štoli, a je prepustil ime cerkovnikovo svojemu — hlapcu in si pridejal zaradi „reprezentacije“ naslov učitelja, češ, da prihajajo včasih nekateri dečki, včasih pa tudi komaj

261

jeden ali dva otroka k njemu, da jih uči ... proti pičli plači abecedo." Po vrhu sme o trgatvi „mošta prosjačiti“ (betteln).

Z župniki so živeli učitelji večinoma v miru in slogi, kajti skoraj vsi župniki hvalijo nravstveno in pobožno, krščansko življenje učiteljev, ki so tudi časih ob nedeljah pomagali župniku pri izpraševanju; v Laškem je dobival učitelj zá-se in za svojo družino celó hrano v župnišču. V Ivnici je bil posebno „priden“ učitelj, kajti „je vedno doma in ne hodi ni-kamor, najmenj pa v krčme.“ Samo tu in tam smemo slutiti, da župnik in učitelj nista bila posebna prijatelja, n. pr. v Št. Jerneju; tu zahteva župnik, da se ne nameščaj učitelj, ako ga ni župnik izpital, kajti sicer postane lahko učitelj mož, ki zna komaj črkovati, „pa se smatra za učenjaka, in se drzne biti drugim učitelj.“ Tak človek ne ume dobro katehizma in ga krivo tolmači; učitelji naj bi tudi malo „bolj potrpežljivo po-slušali župnika, kadar jim kaj popravi ali dá katero navodilo.“ V Konjicah so imeli sicer učitelja, a „ker je rajši postopal za svojo ljubico, nego se brigal za svojo šolo,“ so pošiljali otroke rajši v zakotno šolo.

Učiteljev je bilo torej na Sp Štajerskem takrat jako malo; pa tudi cerkovnikov in orglarjev, sposobnih za pouk, je bilo sila malo; zadovoljne so morale biti srenje in župniki, ako je bil cerkovnik toliko izobražen, da je znal malo udarjati po orglah in malo pisati in čitati. Dva taka možaka so imeli v Žalcu, po jednega v Lembachu, v Teharjih, v Brežicah, v Slov. Gradcu, Novi cerkvi, pri Sv. Lovrencu, v Hajdini, Cir-kovcah, Vojniku, pri Sv. Benediktu, v Svičini, Gomilskem. Cerkovnik pri sv. Martinu nad Slov. Gradcem bi rad poučeval, „a tu na kmetih nimajo navade pošiljati otrok v šolo, dasi bi jaz rad poučeval za 1 gld. celo leto, a zaradi silnega siro-maštva med narodom poučujem poleg svojih otrok samo jednega fantiča; torej nimam kot učitelj nič užitka.“ Cerkov-nik v Gomilskem je v 24 letih poučeval samo 7–8 dečkov, a tudi te včasih samo po 5–6 tednov. V Svičini ne poznajo pojma „šolarček“, pri sv. Benediktu tudi ne; v Vojniku ne pošiljajo ljudje otrok k cerkovniku, ker bi morali plačati šolnino; rajši nadlegujejo duhovnike, naj vzamejo otroke v šolo, seveda brezplačno. Cerkovnik pri sv. Lovrencu bi bil zmožen poučevati, „ako bi bilo kaj šolarjev“ in potrebnega zaklada. V Laškem je poučeval srenjski pisar par otrok, tako tudi oni v Šoštanju cela 2 dijaka. Pri sv. Štefanu je poučeval neki Petrinec, tu in tam duhovščina; v Vitanju je beneficijat obvezan poučevati, pa dotlej še ni začel šole

V vseh ostalih župnijah so imeli samo popolnoma ne-uke cerkovnike, priproste kmete ali rokodelce; kajti dohodki so bili povsod tako pičli, da so zadovoljili za silo samo naj-

262

bolj preprostega človeka. V Žalcu n. pr., kjer je imel župnik tri cerkovnike, so imeli vsi trije pičlih 100 gld.; v Lembachu je dobival cerkovnik-orglar 22 meric rži, 2 štrtina vina, „nekaj suhega mesa in „parklje“, (vredne so bile te koline 1 tolar), potem 6 gld. štole in nekaj krajcarjev, sadja in sočivja od dečkov, katere je pcučeval in vežbal za ministrante; stanoval je v cerkveni hišici, pa ni imel toliko prostora, da bi mogel „rediti prešiča“; plačevati pa je moral cerkvenega hlapca, ki ga je s hrano vred stal 30 gld. na leto. Če je bila slaba letina, je moral pri biri požirati „dosti hudih besedi“. V Šmiklavžu je imel cerkovnik 37 gld. dohodkov, in za to plačo je najel župnik 1752. 1. cerkovnika, ki je tudi zmožen bil počevati; v Vitanjih so imeli cerkovnika, katerega zove župnik „ein Bauernkerl“, ki ni znal ne pisati ne čitati in je moral hoditi kmetom delat, da je mogel živeti; tako pičli so bili njegovi dohodki. V Št. Pavlu je dobival cerkovnik 26 škafov soršice in 6 škafov pšenice bire, v Gotovljah 30 škafov ajde, v Majšbergu 10 četrtink žita, 4 vedra mošta (à 20 bokalov), par beličev za zvonjenje in obhajanje — če so mu ljudje kaj hoteli dati; v Brežicah 30 mernikov prosa, za zvonjenje ob hudi uri 5–6 mern. žita, za zvonjenje mrličem 27 kr., nekaj krajcarjev o božiču, 4 gld., da je navijal uro, 2 gld. od cerkvenega perila, od 4 bratovščin 1 gld. 36 kr. za zvonjenje; ves dohodek je pa znašal 22 gld., orglarjeva služba mu je nesla 21 gld. 6 kr. stalne plače, 4 gld. štole in blizu 4 gld. o božiču, ko je šel kadit po hišah; včasih je opravljal vse te posle učitelj, t. j. bil je tudi cerkovnik in orglar; če je moral poleg tega še pobirati biro in desetino za župnika, ga je v šoli namestoval kateri duhovnik ali „katera druga sposobna oseba“.

Nočem naštevati dalje dohodkov ubogih cerkovnikov, saj so bili povsod pičli; to pa si je treba zapomniti zato, ker je pozneje vlada baš cerkovniške dohodke hotela porabiti za plačo učiteljem. Pa še ti dohodki so bili nestalni; zanašati se ni mogel cerkovnik nikdar nanje. Ustanove ali katerega druzega zaklada, bodisi v zemljišču, bodisi v denarju, pa nikjer ni bilo, in župniki so vsi naravnost rekli, da ne vedo, kje bi izteknili zaklad za plačo starim učiteljem, še menj pa za ustanovljenje novih šol, to pa so vsi vedeli, da za tako siromasko plačo ne bo dobiti nikjer dobrega učitelja. Samo v malo slučajih so dotični župniki vedeli nasvetovati, kje bi se morda dobil denar za šolo. Rogaški župnik je tarnal, da sodednje grajščine nič ne store za ceste, ki so „najslabše, zares tatarske“; vsled tega ni nobenega prometa; kmet in meščan ne moreta nič spečati in sta siromaka; vlada naj zatorej vzame gosposkam mitnice in naj popravi ceste; potem se oživi promet, in trg bo mogel namestiti tajnika, ki bo tudi

263

mogel poučevati „in bo pomagal neveščim, mehaničnim¹) (!) meščanom pri spisovanju pisem in poročil⁴. Mariborski župnik nasvetuje to-le: Bratovščinam in podružnicam gre mnogo denarja v izgubo, ker napravljajo povodom obračuna gostije; ako se prepovedo te nepotrebne pojedine in se dotični znesek razdeli med šole, cerkve in dečke, pridno učeče se krščanskega nauka, bo rodilo to obilo sadu, in sosebno šola se krepko podpre. Tu in tam je župnik namignil, da bi grajščine lahko kaj storile za šolo, ali da bi se pri občinskem gospodarstvu dalo kaj prištediti za učiteljsko plačo. Da se pa ni bilo nadejati kaj prida podpore od grajščin, to svedoči poročilo grajščine Ebensfeld; tu beremo, da ni nobene šole niti pri Novi štifti niti po vaseh, in da tudi ne bode mogoče osnovati je, saj „bi ustanovitev šol grajščini dokaj škode provzročila“.

Ozrimo se še malo na ovire, zaradi katerih se ni moglo razviti šolstvo na Slov. Štajerskem; poročila župnikov poudarjajo soglasno, da je narod sila ubožen, tako ubožen, da ga imenuje župnik vuzeniški „beraškega“, dočim nimajo ljudje okrog Kozjega včasih po več mesecev niti koščka kruha; kako bi potlej mogli še plačevati za šolo.²) Saj komaj more kmet v nekaterih krajih kupiti otrokom najpotrebnejšo obleko. Zgodaj že mora kmet otroka porabiti za gospodarska dela: že petletni deček mora pasti živino na pašniku in ostane pastir, dokler ni dorastel; potlej mora pa opravljati težka kmetska dela; ker mora torej kmet zgodaj izkoriščati otroke, da mu pomagajo pri domači hiši, jih ne more pošiljati v šolo. Kmet pa tudi ne ve, da je mogoče otroka vzgojiti za kaj boljšega. Lembaški župnik poroča, da „kmet misli, da otroku ni treba šolskega pouka, saj bo tudi brez čitanja in pisanja zrel za težko kmetsko delo ali za katero rokodelstvo“. V Halozah so siromaki veseli („glückselig“), „ako morejo otroka tako vzgojiti, da zna krave pasti, da jim ni treba najemati tujega črednika za drage novce, katerih itak nimajo“

Poleg fizične bede je ovirala šolstvo tudi huda duševna beda. Že nekaj let sem so bili vpeljali tudi po Slovenskem krščanski nauk ali izpraševanje v cerkvi po Parhammerjevem načinu, in poročila župnikov kažejo, da so se duhovni pastirji pošteno trudili, da bi ublažili narodu vsaj srce, drobeč mu kruh verskih resnic. Iz istih poročil pa vidimo tudi, da so se često ljudje le deloma odzvali klicu svojih dušnih pastirjev in niso pohajali radi in redno h krščanskemu nauku. Saj smo že čuli tožbo župnika v Grižah, da mu odrastli ljudje nočejo odgovarjati ali pa odgovarjajo prav ošabno; tudi drugi župniki

¹) Bržčas hoče reči „rokodelcem“.

²) Tako poroča tudi župnik pri Sv. Benediktu.

264

tožijo, da imajo malo mladih župljanov v cerkvi, kajti poleti morajo otroci krave pasti, po zimi pa sede za pečjo, ker nimajo obuvala in obleke; še hujše pa je to, da mnogi stariši otrok ne pošiljajo v cerkev iz gole nemarnosti; taki otroci se potepajo in se kmalu navadijo najhujšega pobalinstva. Ako pa so se ljudje ogibali prilike, jedine prilike, ki jim je mogla odkriti širji in višji svet, nego je bilo vsakdanje življenje, ali je potem čuda, če niso vedeli prav nič ceniti uka in šole sploh? Moralo je priti tako daleč, da toži župnik v Grižah: „Ljudje bi ne pošiljali otrok v šolo, če bi jo tudi imeli. Dvajset let sem že tukaj, a nikdo me še ni prosil, naj poučujem otroka. Quod bene notandum.“ Ravno tako piše župnik pri sv. Lovrencu: „Učitelj bi ne dobil tukaj nič učencev“, in župnik v Pilštanju trdi, da „ne dobiš otrok v šolo, makar če jih poučuješ brezplačno.“ Župnik v Hajdini misli celó, da bi se kmetje obo-tavljali pošiljati otroke v šolo, če bi jim tudi „kdo kaj plačal.“ Da so roditelji včasih učitelja ozmerjali, namesto da bi mu dali nagrade, smo že omenili. To zmerjanje pa ni izviralo vselej in povsod iz finančnopolitičnih razlogov, nego tudi iz pretirane, slepe ljubezni do otrok. Mariborski župnik toži, da bo treba malo ukrotiti to ljubezen, „kajti učitelj mora gledati skozi prste, ako izostajajo učenci brez vzroka 2, 3 ali tudi 14 dni iz šole; on ne sme kaznovati otrok zaradi razposajenosti ali čestokrat se dogajajočih činov surove hudobnosti, če noče, da pridrevi mati v šolo, ga vpričo vseh otrok debelo ozmerja in potem otroka odvede v zakotno šolo, ne meneč se za to, če mladina tam odrašča na pol kakor neumna živina; kajti roditeljem je le do tega, da ostanejo otroci dobre volje.“ Šent-jernejski župnik pa želi, da bi kmetje vsaj ne ljubkali „še bolj nego plemenitaši“ svojih otrok, kadar zaslužijo šibo.

To so bile žalostne ovire; nekaj menj žalostnega vtisa nam pa napravlja dandanes neka druga „ovira“, ki se je takrat ljudem videla grozno velika: materinščina naroda med Muro in Savo.

Slovenščina je bila izključena iz srednjih šol; slovenščina pa tudi načeloma ni sodila v šolo, najmenj pa v „nemško šolo“; tako je ime „nemške šole“ zaslepilo ljudi, da so mislili, da mora šola res povsem biti nemška; da znači „nemška šola“ narodno učilnico z narodnim jezikom, namenjeno narodovi prosveti — do te višine pedagogičnega spoznanja se še dolgo ni mogel dvigniti „pedagogični“ 18. vek z izdatnim delom 19. veka vred. Ker pa so naši omikanci, osobito duhovniki, uvideli, da ne gre poučevati nenemško deco v nemščini, so rekli naravnost: v Slovencih je šola sploh nemogoča Zato poudarja župnik v Lembachu, da so njegovi župljani „izključno slovenski“; zato trdi župnik pri sv. Lovrencu, „da je v tem

265

kraju osnovanje šole zaradi neznanja nemščine popolnoma nemogoča stvar“ („eine menschliche Unmöglichkeit“). Na Bizeljskem „so vsi trdi Slovenci (stockwindisch), v slovenščini pa ne vem, da bi se poučevalo, in bi se tudi med našimi kmeti menda ne dalo poučevati“ Šola bi pa bila koristna, da bi mladina v tem slovenskem kotu ne vzraščala tako zelo „incult“, da ni potem ni za vojaštvo ni za druge službe. Tako je poročal bizeljski oskrbnik. Pod osterviško gosposko „ne zna nikdo nemški, sosebno ne kmet, slovenski se pa nikjer ne poučuje; zato ni tukaj nobene zakotne, še menj pa redne šole; kmet nič ne ve, kaj je sv. pismo ali katera druga knjiga, temveč rabi pri molitvi mesto molitvenika samo sv. rožni venec“. V župniji svičinski „je težko trde Slovence pridobiti za nemški pouk“ Župnija gomilska je „trdo slovenska“, stariši ne dajo otrok ničesa učit, in če hoče sem in tja kdo katerega otroka kaj izučiti, ga pošlje v nemški kraj, da se tam bolje nauči nemščine. Pri šentjurski podružnici svičinski je tudi vse „trdo slovensko“, in ljudje pošiljajo otroke v Nemce. Tako poroča cerkovnik Jurij Schwarz, rodom Tirolec, ki se ponosom podpisuje „abgedankter Reiter“ — gotovo pravi učitelj za slovensko deco; da bi bilo škoda časa, če bi k njemu hodili otroci v šolo, to svedoči njegova grozno neokorna pisava. Župnik pri Sv. Križu piše, da so njegovi župljani, „kakor jim pravimo, trdi Slovenci, ali prav za prav govore neki poseben, pol slovenski, pol hrvaški jezik; zaradi tega pa ni mogoče naučiti otrok, neveščih jezikov in še brez razsodnosti, niti slovenskih niti hrvaških tiskanih in pisanih črk, pa bi jim ta jezik tudi ne rodil posebne koristi, niti bi prišli ž njim daleč okrog; zato dajejo otroke v nemške kraje, da se nauče nemški“.

Tako so poročale duhovne in posvetne oblasti; iz teh poročil pa je izvajal okrožni urad v Celju, da ni rednih šol, ker je narod ubožen, ker nedostaje „pravih in razumnih učiteljev“, kajti nameščajo se navadno sosebno taki možje, „ki znajo gosti in streči v cerkvi“. Želeti je zaloge na kmetih za plačo učiteljem, da „dvignejo kmeta iz pregloboke nevednosti, potem bo bolje služil državi in morebiti tudi vojaštvu (saj ima izvrstno, a sedaj še surovo in ne za dobro razvito nadarjenost)“. Okrožni glavar smatra skoraj vse šole mariborskega okrožja zakotnicami, izvzemši celjsko in slovenjebistriško; zakotnico smatra celo minoritsko šolo in zahteva, da jo je odpraviti z ostalimi šolami te vrste vred. V tem oziru pa so ga pustili v Gradcu na cedilu, kajti pohvalili so celó minoritsko šolo celjsko, ki je bila boljša od drugih šol; saj so dali celjskim učiteljem oster ukor, preteč jim s „hujšimi naredbami“, če ne bodo vestneje opravljali svojega posla. Vprašanje pa, je li ustano-

266

viti šole na kmetih, je okrožni glavar celjski tako-le rešil:
Kmetom ne gre osnovati šol, in sicer iz teh-le razlogov:
Kmet je ubožen, denarja za šolo ni; kmetu se ni treba učiti
druzega, „nego dobrega vedenja, točnega plačevanja davščin
in pravih verskih načel; vsega tega pa se nauči pri duhovitem
in marljivem duhovniku, torej ni pismo za kmeta nič bistve-
nega, ampak je nepotrebno, da celó škodljivo; kmet pa potrebuje
otroke za domače delo, ker nima poslov; tukaj mu koristijo
otroci več, nego če bi znali čitati in pisati.“ Otroci bi težko
hodili v šolo, ker stanujejo kmetje preveč raztreseni; „kmet
bi pa tudi, ako bi znal čitati, čital sumljive knjige in zapadel
bi krivoverstvu, kakor se je zgodilo po drugih krajih, kjer
znajo kmetje čitati; iz tega bi izvirale najhujše, pogubonosne
posledice za pravo katoliško cerkev in državo.“ Okrožnemu
glavarju se zdi samo to potrebno, da se povsod skrbi za
krščanski nauk, in da silijo gosposke kmete udeleževati se
izpraševanja; kaznovati pa je ljudi, ki se tako uporno vedejo
v cerkvi kakor kmetje v Grižah; sploh pa živi „slovenski
kmet bolj po podedovani prazni veri nego po utemeljenih
naukih krščansko-katoliške vere“, zato opravljaj župnik z
navdušenjem svoj posel, da reši duše za nebesa.

Mariborski okrožni glavar je menj gostobesedno poročal;
glavna stvar se mu zdi, da nameščajo župniki in gosposke
zmožne učitelje; na ta način se bode šolstvo krepkeje dvig-
nilo nego s povišanjem učiteljske plače. Mož pa ne pové,
kako upa privabiti „zmožnih“ učiteljev na limanico tiste be-
raške plače!

Kar je izvedela vlada tem potem o šolstvu na južnem
Štajerskem, je pa z dotičnimi nasveti vred ostalo le „schätz-
bares Material“ in je romalo „ad acta“. Poizvedbe niso kori-
stile nič; boljših učiteljev niso namestili, niti zboljšali učiteljske
plače, marveč so kmalu celó znižali plačo celjskemu učitelju
in orglarju, ne da bi bilo to spametovalo celjskega zanikarnega
učitelja.

Par let potem so se bavili v vladnih krogih tudi s kranj-
skim šolstvom.

L. 1739. je priobčil nemški publicist J. G. Gross v Augs-
burgu obširen načrt, kako bi se dal osnovati pouk za one
dečke, ki ne nameravajo pohajati visokih šol, a vendar hočejo
vstopiti v državno službo; nasvetoval je za te „seminarium
politicum“, nekako akademijo z uprav monstrozno osnovo in
namenjeno srednjemu stanu; mož je trdil, da je posebno tak
zavod potreben, da pa je že dosti šol za „latinsko“ mladež,
t. j. gimnazij, in tudi za priprosto mladež kmetsko in roko-
delsko. Že ta izrek svedoči, da Gross ni poznaval šolstva

267

drugih dežel, najmenj avstrijskih; to ga pa ni motilo mnogo;
publicisti one dobe so umeli delati reklamo za svoje projekte.
Tudi Gross je poslal svojo knjigo vsem vladam, seveda tudi
avstrijski vladi. Marija Terezija je dala deželnim vladam
(Repräsentation und Kammer) nalog, naj izrekó o tej knjigi,
ki ima mnogo pametnih misli, svoje mnenje gledé na vpra-
šanje, kaj bi izmed nasvetov Grossovih prijalo domovini
(1754). Tudi v Ljubljano je prišel isti ukaz. Dotična komisija
je pa soglasno izjavila, da je Grossov načrt za Kranjsko
neizvedljiv, sosebno zato, ker je na Kranjskem nemščina pre-
malo razširjena; najprej bi se moral namestiti dober nemški
učitelj, ki bi poučeval otroke priprostih ljudi; kajti to je nujno
potrebno. Vojak ne more uspevati, ako ne zna niti čitati niti
pisati; pa tudi rokodelcu je to treba, sicer ne zna niti „svinč-
nika rabiti", toži pl. Raigersfeld, in pritrdili so mu vsi člani
komisije. Svetovalec Hoffmann je poudarjal, da je za otroke
neobhodno potrebno, da se že od šestega leta naprej uče
krščanskega nauka, pisanja, čitanja i. t. d. To se pa najbolje
doseže po narodni šoli¹), a ta je na Kranjskem v jako žalost-
nem stanju. Ljubljanski magistrat stori še nekaj za šolo, a
treba je narodnih šol tudi po kmetih. Krščanski nauk v cerkvi
in poučevanje po roditeljih doma ne zadostuje, kajti otroci
prihajajo redkokedaj v cerkev, mnogi stariši pa sami nič ne
vedo o verskih resnicah „Gledé na vedenje se pa na kmetih
človek čestokrat komaj razlikuje od neumne živali.“ Sposobnih
ljudi je dosti, nedostaje pa vzgoje: dijaki, prihajajoči v latinske
šole, včasih komaj čitati in pisati znajo, rokodelcev je pa bore
malo zmožnih pisanja. Temu se odpomore z narodno šolo. V
Gradcu se je taka že ustanovila, za Kranjsko se je tudi že
zaukazala²), a doslej se še nič ne čuje o nji. Nadzorstvo in
vodstvo naj se izroči jezuitom; ti naj imenujejo za isto po-
sebnega „praefectus scholarum christiano politicarum“ Pouče-
vanje ljudi in pospeševanje časti božje je smoter jezuitskega
reda, ki ima dosti ustanov za ta namen. Kjer pa ni jezuitov,
se izróči šola dušnim pastirjem, a pod nadzorstvom jezuitov.
To pa velja samo o mestnih šolah. „Gledé kmetov in vasi pa
je šele rešiti vprašanje, je li v tej deželi koristno ali škodljivo,
je li torej pametno, da bi se kmetsko stanovalstvo brez razločka
tudi samo toliko poučevalo, da bi ljudje mogli čitati tiskano
knjigo. Jaz bi to pitanje skoro zanikal zaradi zlorabe, katere se
je bati osobito ob nekaterih mejah; pač pa naj zaukažejo cerkveni
predstojniki dušnim pastirjem z vso strogostjo, naj na kmetih
marljivo poučujejo v krščanskem nauku in boljši nravnosti:

1) Seveda jo zove po tedanji navadi „nemško šolo“

2) Ukaz, ki ga tukaj ima v mislih, mi ni znan; tudi Helfert ne
pové nič o njem.

268

to povelje bi sedaj duhovniki gotovo izvrševali. Osnujejo naj
se pa tudi šole za deklice, vsaj v večjih mestih, in poučuje
naj se tudi v ženskih ročnih delih. To pa velja tudi o Gorici
in o Gradiščanskem, saj hoče cesarica že zdavna tam uvesti
dobro nemščino in jednakomerno pisavo, ki bi bila v mnogih
ozirih jako potrebna. O bistvu narodne šole ta mož nima
pravega pojma; naziv „nemška šola“ slepi tudi njega, zato
meni, da je priučenje nemščine glavni smoter „nemške šole",
in osobito za goriško plemstvo želi take šole, da ne bo treba
pošiljati mladih gospodov v tujino.

Dasi so pohvalili ljubljanski magistrat zaradi skrbi za
šolo, je vendar mestni sindik pl. Radić še čutil potrebo po-
jasniti, kaj stori mesto za šolo. Tu izvemo, da je namestila
srenja „nemškega“ učitelja, t. j. narodnega učitelja, v mestni
bolnici; ta učitelj je tudi vešč godbi, ima prosto stanovanje,
25 gld. letne plače in po 34 kr. vsakega četrtletja od svojih
dijakov, katerih je bilo 25. To je bila jedina „javna“, „na-
rodna“ ali „nemška“ šola v beli Ljubljani, in jedina ta šola
je brojila 25 dijakov. Nadzoroval je ni bržčas nikdo, zato želi
pl. Radić, da naj se podredi očetom jezuitom „zaradi boljšega
reda“; saj so tudi 1750. l. imenovali nekega jezuita nadzor-
nikom vseh graških šol. Komisija pa ni bila tudi nič zado-
voljna ž njo, ker je gotovo imela premalo uspeha. Ker pa ti
gospodje niso imeli pravega pojma o bistvu in nalogi narodne
šole, temveč so šolo le tem bolj ali menj čislali, čim bolj ali
menj je izvežbala učence nenemške narodnosti v nemščini,
stavili so do cesarice prošnjo, naj namesti v Ljubljani izku-
šenega „nemškega učitelja“, t. j. učitelja nemščine; želeli so
torej jezikovno šolo nemško, tako nekako, kakor imamo uči-
telje za italijanščino, francoščino i. t. d. Grossove nasvete so
pa vrgli popolnoma v koš (16 sušca 1754).

Ko je ljubljanska komisija oddala svoje mnenje o Gros-
sovih nasvetih, pripravljala se je že grozna sedemletna vojska,
ki je dolgo vrsto let ovirala temeljite notranje reforme; ta
burja je bila vzrok, da se tudi marsikatera pred vojsko za-
ukazana stvar ni izvršila, n. pr. povelje cesaričino z dné
20. vel. travna 1754. l., s katerim je Marija Terezija odobrila
nasvete ljubljanske komisije ter zaukazala nameščenje spretnega
„nemškega učitelja“, ki poučuj mladino tudi v čitanju, pisanju
in računanju; to pa naj bi bilo samo začasno, in čim prej se
osnuj javna nemška šola, podrejena jezuitom; stroški bi se
pokrivali s šolnino in doneski ljubljanske občine; cesarica se
je nadejala, da „se to izvrši brez ovir“ Do izvršitve je pa
preteklo še celih sedemnajst let! Predloge zastran osnovanja
nemške šole so zahtevali takrat tudi od goriškega deželnega

269

glavarstva; pa ne vem, kako se je dotična stvar rešila; s posebno eneržijo se baje glavarstvo te zadeve ni lotilo, in kake ovire so bile tu in tam premagati, svedoči sledeči slučaj.

Na Goriškem je umrl takrat neki Boštjan Liebenhaus; v svoji oporoki volil je nekaj denarja za ustanovitev beneficija v Batujah in za nameščenje stalnega učitelja tam, a dostavil je, da veljaj to volilo za Černico, ako bi se v Batujah delale ovire. Glavni dedič pa ni hotel spolniti volje pokojnikove, temveč je ponudil samo 600 gld. za popravo černiške cerkve, češ, da bi bila šola v Batujah odveč, ker je tam samo 40 hiš (Feuerstätten), v katerih stanujejo zgolj kmetje; ti rabijo svoje otroke za pastirje in bi jih nikdar ne pošiljali v šolo; srenja batujska se je tudi izjavila, da bi ji bila jedna maša na teden za rajnike sorodnike ljubša nego šola. Goriški nadškof je tudi rekel, da bi bila šola v Batujah odveč; nejše je staro, že popolnoma propadlo farno cerkev, stoječo na samoti, podreti in v vasi novo zidati. Dedič naj v ta namen da 800 gld., cerkvi pa naj se naloži dolžnost, da skrbi za učitelja in orgle, kadar bo imela dosti glavnice. Sicer pa je zadovolel nadškof tudi s 600 gld. Kranjska reprezentacija in komora mu je pritrdila, češ da bi „itak neznatno, samo slovenski (sclavonisch) govoreče stanovalstvo v Batujah in v Černici ne imelo nobenega bistvenega dobička od šole“, pač pa bi se dala černiška župna cerkev zopet povzdigniti. Ker se je komisija za pobožne ustanove izjavila v istem smislu in ji tudi dvorna kancelija pritegnila, je cesarica 1757. l. potrdila ponudbo dediča Liebenhausovega.

Mislim pa, da bi se bila resolucija njena drugače glasila, ako bi bila takrat vlada že prišla do določnega načela gledé ustanavljanja narodnih šol, saj za zalogo v tem slučaju ni bilo skrbeti. Denarni nedostatek je mogel veljati kot izgovor samo v obče, ako se je tu in tam zahtevalo narodnih šol, kakor n. pr. uprav na Goriškem l. 1761. Takrat je poročalo goriško deželno glavarstvo o napredovanju „nemškega“ šolstva (dné 1. avgusta 1761. l.) in poudarjalo, da je v Gorici samo jeden nemški učitelj, ki uči nemščino s pomočjo italijanščine; učencev se oglaša toliko, da ne more vzprejeti vseh, zato naj cesarica, ki „želi vpeljati nemščino v to deželo in jo izjednačiti (uniformarlo) ostalim dednim deželam“, dovoli plačo še za jednega „maestro ossive schulmeister“. Ker pa ni bilo novcev, je cesarica odbila ono zahtevo in odredila, da je nameščati nove učitelje samo tam, kjer zamrejo stari učitelji, pa da je izbirati samo take osebe, ki znajo poleg italijanščine tudi nemščino. To povelje se je ponovilo 1769. l.: namestiti je več nemških učiteljev, da se mladež poleg čitanja in pisanja nauči

270

tudi nemščine.¹) Pa tudi ta ukaz je ostal in ostati moral na papirju, kajti bila je takrat še doba poizvedovanj in poskusov, ki so se pa skoraj vsi izjalovili; pravega zistema še ni bilo v vladni šolski politiki.

Ko je 1761. l. umrl ljubljanski stolni prošt, ki je bil zajedno tudi „cesarski“ župnik radovljiški, zahtevala je vlada od kranjske reprezentacije in komore poročilo o šolstvu pri omenjeni župniji in na Kranjskem sploh, vlada je želela, da imej vsaka župnija svojo šolo. Poročilo deželne vlade (z dne 17. jun. 1761) našteva samo 16 ustanovljenih osnovnih šol (gemeine oder Trivialschulen) na Kranjskem, a še te so večinoma samo vegetovale, ker so bile brez trdne ustanove; krščanski nauk so poučevali duhovniki in roditelji, čitati, pisati in računiti pa se ne nauči mladež niti v nemškem niti v materinskem, slovenskem (krainerische) jeziku. Deželna vlada priznava najnost narodnega, osnovnega šolstva; pouk spada med „prve in najodličnejše temelje prave sreče države; a za ta posel je treba dobro urejenih šol in spretnih učiteljev in zadostujoče zaloge z rednimi, gotovimi dohodki, a take zaloge Kranjska nima in je tudi ne more imeti, ker je dežela revna in so slabi časi. Iz tega pa sledi, da je očividno nemogoče ustanoviti v sleharni župniji šolo, saj niti kranjska mesta vsled svoje revščine ne bodo mogla ustanoviti in vzdržavati šol, ako se jim ne pošlje pomoč od drugod.“ Reprezentacija obeta konkretnih predlogov, in cesarica odloži dotlej svojo resolucijo. Kaj je nasvetovala kranjska vlada, ne morem povedati. Menim pa, da je vsa stvar še nekaj let spala; šele 1771. l. je cesarica velela v Ljubljani namestiti „nemškega“ učitelja z dunajske normalke — a brez mezde iz državne blagajnice. Imenovali so za to mesto (dné 29. apr. 1772) Matijo Strohmeyerja; za plačo so skrbeli stanovi „z ozirom na dobrodelni namen“ (150 gld.), mestna občina pa je imela skrbeti mu za stanovanje in oskrbeti šolske klopi; premožnejši učenci so mu plačevali za četrtletje po 1 gld; siromašne otroke je poučeval brezplačno. Na Dunaju so potrdili imenovanje dne 4. jul. 1772. Strohmeyer je bil prvi ljubljanski učitelj iz „nove“ šole; kajti bil je gojenec dunajske normalke, prvega zavoda za izvežbanje učiteljev po saganski metodi. V Gorici so malo potem tudi namestili „nemškega“ učitelja, Mateja Lebana, in mu nakazali precejšnje dohodke.

V Celovcu so bili do 1. 1768. trije „nemški“ učitelji; v tem letu se je tam vlada jela brigati za šolstvo; najprej si

¹) Poudarjati je, da je tudi tu šlo za „nemške učitelje“ — ne za „nemške šole“, kajti dotični ukaz (z dné 18. novembra 1769. l.) pravi, da so „nemški učitelji podloga učenju nemščine“ Ponovili so ukaz dné 21. avgusta 1770. l.

Jož. Ľapih: Ustanovitev narodne šole na Slovenskem.

271

je dala poročati o številu in stanju šol ter o plači učiteljev in je zahtevala nasvetov zastran ustanovitve novih šol; takoj se je dovolilo 300 gld. za nakup knjig in druge potrebščine, in to svoto so do l. 1870. zvišali na 1200 gld. 1767. l. so izdali instrukcijo za „nemške“ šole in jo priobčili tudi škofom, kajti nameravalo se je duhovnim pastirjem v prvi vrsti šolo izročiti, oziroma zaradi pičle zaloge za poučevanje porabiti cerkovnike, ki imajo itak stalne dohodke ali pa biro. Okrožni uradi in magistrati so poročali soglasno, kako potrebne in koristne bi bile šole, pa tudi to, da dohodki cerkovnikov s tistimi 300 gld. državnega prispevka vred ne bodo zadostovali. Koroški škofje so isto poročali, dostavljajoč, da rade volje svoji duhovščini naložé skrb za šolo, v kolikor bodo to duhovska opravila dopuščala, in da tudi dovolijo cerkovnikom poučevanje — a samo pod tem pogojem, da si pridržé cerkvene oblasti pravico, najemati in odstavljati take učitelje, oziroma cerkovnike. Takrat so posvetne oblasti temu pogoju nasprotovale, a cesarica je dne 23. jan. 1867 odločila v smislu škofov. Dne 13. prosinca 1768. l. je izšel nov dvorni dekret z bolj podrobnimi predpisi za narodno šolstvo, čegar smoter je bil pouk v „nemškem čitanju, pisanju in računanju“, to je „temelj vede“. Zahtevalo se je, da se ustanové šole v vseh občinah, in da naj se prebivalcem naložijo prispevki k troškom. Poleg treh celovških učiteljev naj se namesti še četrti, ki bi imel nalog, učitelje izpraševati in jim dajati spričevalo usposobljenosti. Zakotne šole je zapreti. Mesta in trgi imajo večinoma že učitelje, ki zadostujejo potrebi; sicer pa naj poučujejo sosebno duhovniki proti mali nagradi iz državne podpore (1200 goldinarjev), v prvi vrsti se to lahko zgodi v samostanih, kjer ni že iz prejšnje dobe šol; večje srenje naj skrbé tudi za učitelje, n. pr. Bistrica na Zili. Blatograd.

Deželno glavarstvo je želelo, „da bi se ne dala duhovščini izključna oblast, odslavljati učitelje, nego da se ta pravica pridrži državni oblasti kot „publicum“, tembolj, ker spada poučevanje mladine in od tega odvisna vzgoja otrok v prvi vrsti med opravila političnih oblasti, ki imajo torej dolžnost, da izvedó, kakšne osebe se nameščajo kot učitelji“; a z globokim vzdihljajem dostavlja zajedno, da je cesarica z. dekretoma z dné 23. pros. 1767 in 5. sušca 1768 odločila to pitanje v smislu cerkvenih oblasti. Vse oblasti pa so soglasno izjavile, da naj se tam, kjer se ustanové šole, ne nameščajo taki cerkovniki, ki „ne znajo nemški čitati, pisati in računiti“; podpirajo naj povsod grajščinske gosposke napore duhovnikov (policijska komisija dne 22. majn. 1770). Končno zahteva glavarstvo za četrtega učitelja v Celovcu 100 gld. letne plače, za katero naj popolnoma uboge otroke brezplačno poučuje,

272

od drugih pa sme zahtevati šolnino. Dvorni kanceliji se je pa
ta plača previsoka videla, češ, od 100 gld. „bi na kmetih živelo
lahko več učiteljev“ (dne 1. sept. 1770). V smislu dvorne kan-
celije je Marija Terezija končno rešila to stvar.

Malo tednov za tem pa je podpisala cesarica dne 28. sep-
tembra 1770 tisto tisoč- in tisočkrat citovano resolucijo, s ka-
tero je sicer hotela samo pojasniti odlok z dné 31. jan. 1770
gledé popolne odvisnosti cerkovnikov in učiteljev od duhovnih
predstojnikov „tako gledé cerkvenih kakor drugih službenih
poslov“; v istini pa je to razmerje čisto drugače določila:
dočim je poprej šolstvo smatrala še za bolj cerkveno stvar
in torej učitelje nekako za cerkvene organe, je vzprejela sedaj
ono načelo, katero smo našli že v navedeni vlogi koroškega dežel-
nega glavarstva, samo da so na Dunaju mesto besede „publicum“
uedli v državnoupravno terminologijo izraz „politicum“. Pod-
pisala je cesarica naredbo, v kateri beremo: „Moja volja je
bila in je ta, da so cerkovniki in učitelji, ako opravljajo oba
posla v isti osebi, kot cerkovniki jedino odvisni od duhovščine
in so njej podrejeni; šolstvo pak je in ostane vedno
državna stvar (politicum), torej ne sme duhovščina
sama najemati in odslavljati nobenega cerkovnika-učitelja; pač
pa je cerkovnik samo od duhovščine, učitelj samo od posvetne
oblasti zavisen tam, kjer sta posla učiteljski in cerkovniški
ločena.“

S tem načelom se je mahoma podržavilo ve-
soljno šolstvo; država je prevzela skrb za narodno vzgojo,
seveda po načelih prosvetljenega absolutizma. Takrat je bil
pasovski škof in knez grof Firmian že predložil cesarici svoje
nasvete, kako je pospešiti narodno šolstvo: „Koristi dobrih šol
za državo in sveto vero mi ni treba nadrobno opisovati Vaše
cesarosti najglobokejši modrosti; jaz sem sam uprav pred
kratkim predpisal občni katekizem in ukazal svoji duhovščini
z vso resnostjo, da se loti z vso marljivostjo poučevanja in
šolstva; s tem sem storil, kar morem in moram storiti kot
škof.“ Sedaj pa naj to delo pospeši cesarica s tem, da z jed-
nakimi naredbami spravi v Avstriji šole v dober red. Opomini
škofovi so padli na rodovitno zemljo: z vso eneržijo so se
lotili dela; najprej je bila ustanovljena šolska komisija gornje-
avstrijska, potlej dolenjeavstrijska; vpeljali so Fleury-jev kate-
kizem po vseh kronovinah, šolski red gornjeavstrijski so pri-
občili dne 26 majnika 1770. 1. notranjeavstrijskim kronovinam
v posnemanje; 1771. 1. se je otvorila prva normalka na Dunaju
pod ravnateljstvom Messnerjevim popolnoma po nazorih Fel-
bigerjevih. Vlada je poizvedovala natanko zopet o stanju na-
rodnega, „nemškega“ šolstva, o številu za šolo godnih in šolo
pohajajočih otrok, o učiteljih, o denarnih sredstvih i. t. d. Se-

Jož. Apih: Ustanovitev narodno šole na Slovenskem.

273

veda je dobila jako žalostna izvestja. Na Štajerskem ¹) je bilo 1770. 1. za šolo godnih otrok 61.876, a šolo je pohajalo samo 4620, torej niti 8% ne. Našteli so:

<table><tr><td>v okrožju mariborskem učiteljev 51, otrok za šolo godnih 1937, a šolo pohajajočih</td><td>813</td><td>=</td><td>4.2%</td></tr><tr><td>celjskem</td><td>10</td><td>1321</td><td>208</td><td>=</td><td>15.7%</td></tr><tr><td>graškem</td><td>62</td><td>25133</td><td>1477</td><td>=</td><td>5.8%</td></tr><tr><td>mesta Gradcu</td><td>9</td><td>1000</td><td>337</td><td>=</td><td>33.7%</td></tr><tr><td>bruškem</td><td>30</td><td>5811</td><td>743</td><td>=</td><td>12.9%</td></tr><tr><td>judenburškem</td><td>39</td><td>8711</td><td>1012</td><td>=</td><td>11.5%</td></tr></table>

Do pičice točne te številke gotovo niso, saj je takrat statistika bila še v povojih; a v bistvu smemo v njih videti sliko tedanjega šolstva štajerskega; bile so jako slabe razmere, sosebno v mariborskem okraju; najugodnejše razmerje je poleg graškega mesta bilo konštatovati v celjskem okraju, kjer je vendar šesti del mladine dobival šolski pouk. Poučeval pa je poprek jeden učitelj v mariborskem okrožju po 15, v celjskem po 20, v graškem po 23, v bruškem po 24. v judenburškem po 26 učencev; najbolj polne so bile seveda graške učilnice, kjer je prišlo na jednega učitelja po 37 učencev; pomniti pa je, da ni umeti beseda „učitelj“ v pravem pomenu; všteli so tukaj vse poučujoče osobe, torej poleg „schulmeistrov“ tudi cerkovnike, organiste in kantorje.

Sedaj ko je vlada smatrala narodno vzgojo za odlično državnoupravno stvar, — dasi še dolgo ne jednakopravno vojaškim, finančnim in drugim rečem, o čemer nas uveri pogled v obširne zbornike ukazov iz dobe Marije Terezije — izdala je dne 11. aprila 1772. 1. odlok, s katerim je pozvala notranjeavstrijski gubernij, naj se loti z vso odločnostjo zboljšanja šolstva v vseh naših deželah; najprej je ustanoviti normalko po vzgledu dunajske normalke, potem pa vzgojiti dobrih učiteljev in preskrbeti neobhodni „nervus“ vseh „rerum“, novce, zadostni šolski zaklad. Pa že koj tukaj državna uprava ni bila dosledna; podržavila je bila sicer šolstvo, prilastila si je vrhovno vodstvo — stroške za šolo pa je prepustila ali oprtala drugim činiteljem; le v najskrajnejšem slučaju je hotela kaj primekniti, pa še tega ne iz pravih državnih blagajn, nego (po razpustu jezuitske družbe) iz drugih virov, katere je država prav za prav samo upravljala. Računala je pa posebno na dospevke deželnih stanov; a zmotila se je, kajti štajerski stanovi so n. pr. naravnost rekli, da ne morejo dati ničesar, ker jih še žulijo dolgovi, katere so bili morali prevzeti osobito v 17. in 18. veku mesto dvora; niti tistih 1200 gld., katere je vlada zahtevala za šolo iz preostankov deželne blagajne, niso

¹) Glej tudi Popotnik 1892 in 1893: Zgodovina nekaterih šol na slov. Štajerskem.

18

274

hoteli privoliti, dasi jim je policijska komisija očitala, da pla-
čujejo učitelja za jahanje, borjenje, plesanje, tuje jezike in
druge plemenitaške vaje, „da pa od teh imajo korist samo
nekatere osebe, in še te bi lahko izhajale brez onega pouka",
dočim je narodna šola vsem koristna in potrebna; stroški
zanjo se lahko razdelé na vse stanovalstvo na stari podlagi
(Pfundgeld, dne 28. grudna 1772). Cesarica pa ni hotela siloma
od stanov izterjati, kar niso marali dati dobre volje; resolu-
cija njena se glasi „von den Ständen nichts beigetragen werden,
kan woll aber was abgängig durch ein oder andere eingehende
Fundi von maskirten bällen der stadt oder aus dem Jesuiten
Fond zu suppliren“. Računiti se je moralo torej na druge
„vire“ ali „fundi“, n. pr. iz vstopnine pri maškeradah, iz do-
neskov bratovščin in duhovščine i. t. d., šele eventualni pri-
manjkljaj naj doplača država. Maškerade so sicer tu in tam
precej vrgle, n. pr. v Celovcu 1773. 1. 295–40 gld., a za prazno
normalnošolsko zalogo je bilo to vse premalo; najvažnejši vir
je postal jezuitski zaklad, ki ga je cesarica ustanovila dne
12. svečana 1774 iz imetja bivšega jezuitskega reda; sprva je
moral še skrbeti za penzije razjezuitom, a penzije so se vedno
manjšale, in v isti meri so rastla sredstva za šolstvo; žal, da
ni bila uprava tega zaklada vedno in povsod kos svoji nalogi,
in da so morale šolske oblasti stikati po vseh kotih, da bi
nabavile tiste bore novce za najnujnejše potrebe.

Tukaj ni, da bi nadrobno opisoval, kako so še dalje na
Dunaju kovali načrte o šolstvu do 1. 1774.; stopili smo že v
dobo izvrševanja najvišjih naredeb cesaričinih, in zasledovati
nam je, kakšen odziv je Marija Terezija našla na Slovenskem.

Začetki nove šole na Kranjskem.

Cesarica je dné 7. marca 1772. 1. naročila kranjskemu
deželnemu glavarstvu, naj natanko poizveduje, kakšne do-
hodke imajo cerkovniki, in če je res, da so nekateri župniki
ustanove za učitelje-cerkovnike porabili za druge namene. To
naročilo pa se ni izvršilo takoj, niti se ni storilo nič, da bi
se izvršil ukaz z dné 11. aprila 1772. 1., s katerim se je zapo-
vedala ustanovitev normalke tudi v Ljubljani. Morali so z
Dunaja vnovič krepko dregniti kranjsko deželno glavarstvo,
da se je, četudi nekako nevoljno, vendarle lotilo prevažnega dela.

Povod temu pak je dal Blaž Kumerdej (rodil se je
dné 27. prosinca 1738. 1. na Bledu) takrat učitelj („correpetitor
juris“ ga zove dež. glavarstvo) orijentalske akademije na Du-
naju; profesor pravoslovja ni bil še, kakor ga imenuje Helfert¹),

¹) Volksschule 389.

275

nego stoprav „absolvirter Jurist“ (ga imenuje glavarstvo). Gosposka sama mu je dala spričevalo, da je „ein fähiger und wohlgesitteter Mensch“ Na Dunaju se je tudi on navdušil za šolsko reformo, o kateri se je takrat toliko govorilo in pisalo. Na Dunaju je videl prve uspehe nove normalke, prvi sad nove šolske politike; primerjal je pa ž njimi predobro mu znane žalostne razměre na Kranjskem. Videl je, kako se giblje na šolskem polju med Nemci; bil je pa navdušen Slovan: zakaj bi naš narod zaostal? Nenaprošen je 1773. l. predložil dunajski vladi „Domoljuben načrt, kako bi se dalo kranjsko stanovalstvo najuspešneje poučevati v pisanju in čitanju“. Žal, da se je Kumerdejeva vloga bržčas izgubila, kajti niti je ne pozna Helfert, niti je nisem mogel zaslediti pri dotičnih aktih. Glavne točke njegovega načrta moramo torej posneti iz presoj tistih mož, katerim ga je vlada dala v oceno.

Kumerdej si je stavil najprej vprašanje, je li „pametno, koristno in možno, da bi se poučevalo kmetsko prebivalstvo vojvodine Kranjske v čitanju in pisanju, in sicer ne samo v deželnem jeziku, nego — če bi se to dalo doseči — tudi v nemščini“, in kako bi se osnoval ta pouk, četudi le polagoma. Kmetsko stanovalstvo na Kranjskem ima bivališče jako ugodno za trgovino in promet in je jako nadarjeno, a presiromašno in ne more niti davščin plačevati. Vzrok temu — pravi Kumerdej dalje — pa je nevednost; komaj sto ljudi na kmetih zna pisati in čitati. Vrh tega govore na kmetih jezik, „ki ga poznajo samo kmetje in ki je „tako različen od drugih narečij, da narod ne more občevati s sorodnimi narodi“. Zato je treba učiti ljudi čitati in pisati v domačem jeziku, da priprosti človek lože in bolje spozna svoje državljanske in krščanske dolžnosti; zabite buče bi se razbistrile („die thume vernunft würde dadurch geschlifen und gewitzet“¹), ljudje bi se naučili lepšega vedenja, bi vedeli zboljšati svoje dohodke, cesarske naredbe bi se natančneje izvrševale, „ker bi se narodu priobčevale v domačem jeziku“, osobito „pa bi se smela gojiti ta nada tedaj, ako bi se dalo doseči: da bi se kmetje naučili poleg materinščine tudi nemščine in nekaterih najsorodnejših narečij, n pr. hrvaščine, dalmatinščine, češčine in poljščine“; občujoč z drugimi narodi bi postali sposobnejši za vojno službo, katere se sedaj bolj boje kakor smrti; marljiveje bi kmetovali in tržili in bi torej tudi davščine lože plačevali — ta, rekel bi „fiskalični“ smoter narodne prosvete je za dobo Marije Terezije in Jožefa II. tako karakterističen, da posebej opozarjam nanj — Kumerdej razpravlja dalje

¹) Iz presoje Jebacinove.

18*

276

svoj načrt, kako bi se dalo osnovati narodno šolstvo Vkljub temu, da se je šola proglasila za „politicum“, tudi on ne ve za drugo sredstvo, nego da prevzemo povsod cerkovniki po-učevanje, kajti Kumerdej je mislil, da imajo cerkovniki za-dostne dohodke, od katerih vsaj tako dobro živé kakor bajtarji; v ta namen naj se vsi cerkovniki nauče čitati in pisati; kedor tega ne stori, se naj odstrani. Okrožni glavarji naj prevzemó nadzorovanje šol; zagovarjal je torej posvetno, popolnoma državno šolsko nadzorovanje, kajti od duhovnikov ne upa nič pospeševanja šole; očita jim celó, da tu in tam ljudi svaré pred šolo, grozeč jim s peklenskim ognjem ako bodo pošiljali deco v šolo. Dobro pa ve Kumerdej, da brez sodelovanja duhovščine ne bode mogoče osnovati šole, zato zahteva: duhovnik vnemaj narod za šolo in poučuj cerkovnika.

No, to so bili nazori, bolj ali menj prikladni javnemu mnenju o šolskih stvareh one dobe sploh; izviren pa je Kumerdej gledé nasveta o jezikovni uredbi narodne šole na Kranjskem; ta zahteva, da vlada „spravi domači jezik v sklad s hrvaščino, dalmatinščino in drugimi sorodnimi jeziki“,¹) naj priredi abecednik in da posloveniti dobrih knjig, oziroma pospešuje izdavanje dobrih izvirnih slovenskih knjig. Kaj si je mislil Kumerdej gledé izjednačenja slovenščine z drugimi slovanskimi jeziki, o tem nas poučuje njegova tiskana okrožnica, s katero je vabil naročnike na svojo že potrjeno slovansko slovnico leta 1793.,²) ki pa ni prišla na dan. Kumerdej ni bil mož teorije, tudi ni bil samo za učeno, a za dejansko rabo v vsakdanjem življenju nepraktično primerjalno slovnico slovanskih jezikov, kakor meni Kopitar;³) njegove jezikoslovne študije so imele namen, zgraditi na podlagi vzajemnih elementov pojedinih slovanskih narečij vseslovanski jezik, ki bi omogočil promet med neposrednimi sosedi, pa tudi med Jugo-in Severoslovani, ki bi torej omogočil Slovanom medsebojno občevanje brez tujega, neslovanskega jezika; hotel je pa tak vseslovanski jezik, ki bi ne rabil samo učenjakom, nego tudi kot pravcati občevalni jezik vezal mase narodove. Drzen načrt! Saj ni mislil samo na jezikovno zjedinjenje južnih Slovanov, nego vesoljnega Slovanstva. In ta gorostasna misel se ni rodila v glavi sina katerega vélikih slovanskih narodov. nego skoro najmanjše betve one narodne skupine. Vse kaže, da je bil Kumerdej mož samostalnega mišljenja; saj tudi ni maral na slovenska tla kar brez preosnove presaditi „nemško“ šolo; dati

¹) „Dass die Behörde eine Ausgleichung der landes, kroatisch dalmatinischen und andern derley verwandten Sprachen treffe, diese den Leuten schriftlich mittheile.“

²) Šafařik I, 57.

³) Grammatik XLVI.

277

ji je hotel narodno lice po narodnem jeziku in narodni knjigi; smoter njegovi šoli je bila narodna omika, dočim je drugim razširjenje nemščine bil glavni namen narodne šole; tudi Kumerdej sicer želi, da se nauči slovenski otrok nemški, a znanje nemščine je njemu zgolj to, kar je znanje pisanja ali računanja, namreč koristno znanje, cenljiva spretnost. Smatrati ga moramo torej zavednim Slovencem, če tudi ne po današnjih nazorih; dà, smatrati ga moramo — panslavistom, in sreča zanj, da ni živel sto let pozneje.

Kumerdejev predlog je bil tako dobro utemeljen, da ga vlada ni mogla vreči v koš kakor toliko drugih nasvetov te vrste.

Marija Terezija izroči dné 7. sušca 1773. l. Kumerdejeve predloge deželnemu glavarstvu kranjskemu, okrožnim glavarjem, opatu stiškemu, kostanjeviškemu in bistriškemu in novomeškemu nadduhovniku v presojo z nalogom, da naj stavijo vsi presojevalci tudi samostalne nasvete, kako povzdigniti šolstvo na Kranjskem. Izjave teh dostojanstvenikov in oblasti so tako značilne za dobo „prosvetljenega absolutizma“, da zaslužijo bolj podrobno navedene biti; ta mnenja nam podajajo pristne barve za sliko one dobe Notranjski okrožni glavar grof Brigido poroča, da je čital Kumerdejeve nasvete „z vneto pobožnostjo“¹), ker Kumerdej „zares ljudomilo skrbi za svoje rojake, da dobé pótem šole razbornejše pojme, da jim obogati duha z vedo, in da postanejo spretnejši gledé obrtnosti; potlej bodo tudi lože uvidevali dolžnosti pravega državljana, bodo več koristili državi in v istini deležni one sreče, do katere je najmilostljivejša mati dežele otvorila toliko potov“. Podpirati ga v tem početju je dolžnost sleharnemu domoljubu. V konkretnih ozirih pa se ne strinja s Kumerdejem brez izjeme. O dohodkih cerkovnikov pravi, da niso tako obilni kakor Kumerdej misli, kajti cerkovnik ima samo slabo hišico z majhnim vrtcem, ki često komaj meri 4☐ sežnje, bire 6—8 mernikov žita, samo oni, ki imajo najboljše dohodke, imajo 24 mernikov žita bire; tu in tam včasih dobé kaj povodom kake ženitve ali krsta, nikdar pa nimajo toliko kakor slab kočar in morajo torej iskati postranskega zaslužka. Dokler se jim tako slaba godi, ne bo dobiti cerkovnikov veščih pisanja; še menj pa je upati, da se bodo stari cerkovniki učili čitati in pisati in potem mogli poučevati mladež, tem menj. ker mladina sovraži pouk. Zato ne gre takoj povsod ustanoviti šol, temveč samo polagoma, sedaj tu, sedaj tam, kjer je baš mogoče. To naj se zgodi tako, da se poučevanje naloži duhovnikom, ki so brez dušnega pastirstva, in zgodnjikom (beneficiati simplices in

¹) „Mit entzückender Erbauung.“

278

manemissarii), ki imajo „k večjemu vsako nedeljo in praznik govoriti slabo sestavljeno propoved“, a uživajo tudi borne dohodke; iz hvaležnosti naj poučujejo mladež; taisto se more zgoditi tudi v samostanih. Brigido našteva takoj celo vrsto krajev, v katerih je možno takoj otvoriti šole. ¹) V teh šolah naj bi se mladina učila čitati in pisati slovenski in nemški, računiti, krščanski nauk in vrh tega „še malo prirodno moralo“, („ki je za spoznavanje prekoristne vede o dolžnostih človeške družbe nujno potrebna in na Kranjskem žalibog skoraj čisto neznana, dasi je bistveni pogoj prekoristne izomike podložnikov“) Končno smatra Brigido s Kumerdejem vred za potrebno izdajo slovenskega abecednika („Namenbüchlein“), da se tem uspešneje razvije slovensko pismo, ²) ki je celo domačinom večinoma neznano.“ Država preskrbi tudi drobno knjižico o morali, oblasti naj nadzorujejo šolski red in skrbé za pravo pedagogiko; duhovščina priporočuj šolstvo z lece.

Gorenjski okr. glavar baron France Apfaltern tudi hvali Kumerdeja, a misli, da bi se dale šole ustanoviti samo v župnijah, kjer imajo cerkovniki — učitelji boljše dohodke; za take župnije bi bilo mogoče pridobiti omikanih ljudi; ondotni župniki naj nameščajo samo take cerkovnike in organiste, ki s preskušnjo dokažejo, da so zmožni poučevati mladino; sicer pa pravi Apfaltern, da smatra marsikatere nasvete Kumerdejeve za neizvedne, a ne pové nič, katere ima v mislih.

Tem gostobesednejši je dolenjski okr. glavar pl. Perau. S Kumerdejem vred pravi, da kmet na Kranjskem prav čisto nič ne ve o cesarskih ukazih in naredbah, in navzlic temu se jezi nad Kumerdejem, ki je bil trdil, da se cesarski ukazi ne objavljajo tako, kakor bi bilo treba, češ, da bi bilo treba jih tudi tiskati in razširjevati med narodom. Okr. glavar pa meni, da bi podložni kmet tudi tiskanih ukazov ne kupoval. „Če bi se pa kmet veronauka in kmetijstva iz poslovenjenih knjig kaj več naučil, to je pa drugo, še ne rešeno pitanje, in zdi se mi, da bi tem potem punctum religionis nič ne imelo koristi. Kedor vé, kako se poučuje nekaj let sem (v dolenjskem arhidijakonatu) mladina in tudi odrastli ljudje v verskih resnicah, mora naravnost reči, da se v tem oziru ni moglo več storiti; ³) njega vselej gáne, kadar vidi mladino pri prvem sv.

¹) Turjak. Studeno, Planina, Logatec, Vrhnika, Hrenovice. Senožeče, Trnovo, Knežak, Zagorje, Frem, Št. Peter, Slavina, Dolina, Devin, — v Istri Šempeter.

²) „Krainerische Schriftlehre“.

³) „Dass man es nicht weiter hat treiben können“; v mislih ima novo urejeni krščanski nauk po Parhammerjevem načrtu.

279

obhajilu. „Morebiti bi ne bil Zgornji Štajer in Zgornji Korotan nikdar zapadel taki verski zmoti, če bi ne bilo tam toliko kmetov veščih čitanja in pisanja“; če je odtod segla kriva vera v druge okraje, so jo ondi lahko zatrli. Kmetijstva se kmet noče nikdar učiti iz knjig, temveč samo iz prakse in vzgleda. Za kupčijo bi tudi Kranjcem knjige nič ne koristile, saj že sedaj tržijo brez knjig celó na Francosko, v Nizozemsko i. t. d., tujega jezika se nauče v tuji deželi. Skratka: okr. glavar novomeški hoče dokazati, da je šola kranjskemu kmetu nepotrebna, da celó škodljiva. Razume se potem, da mu ne prijajo tudi podrobnosti Kumerdejevega načrta; osobito mu ne ugaja niti poučevanje po cerkovnikih po božji službi, niti priporočevanje šole z lece, niti izdavanje slovenskih knjig itd.

„Ali namerava domoljub (Kumerdej) osnovati nemško ali slovensko šolo? Če želi nemški pouk, ni naravnost zavreči njegovega nasveta; ako pa želi slovensko šolo, mu pa kratkomalo povem, da bi se ne splačal trud, jemati toliko ozira na jezik, ki ne spada med poglavitne¹) jezike. Morebiti je njemu češčina v mislih, a treba je razločevati med velikim, razširnim kraljestvom in majhnim vojvodstvom, kajti to vojvodstvo ima nekaj zveze samo z dalmatinščino in hrvaščino; s češčino in poljščino je morebiti kaj malega sorodnosti, a ne toliko, da bi iz nje izviralo kaj dobička za trgovstvo.“ — Za poučevanje niso sposobni kranjski cerkovniki zaradi neznanja pisanja in čitanja in zaradi pičlih dohodkov. „Cerkovnik je tukaj najbednejša stvar na zemlji,“ živeti mora o miloščini, zaslužiti si ne more nič, ker mora biti vedno pripravljen, da gre zvonit hudi uri; zavisen je popolnoma od omahljive srenje. Kumerdeju očita, da krivico dela duhovščini, trdeč, „da agituje z lece zoper šolo in celó ljudem preti z večnim pogubljenjem.“

To se ne da dokazati. Zahtevo Kumerdejevo, da naj župnik iz cerkovnika vzgoji učitelja, imenuje okr. glavar „pobožno željo“, ki je nemogoča, kajti župnik ima obilo duhovskega posla; baš tako nemogoče je nadzorovanje šol po okr. glavarjih, izdavanje knjig, seveda slovenskih. „Če so nazoridi domoljubovi (Kumerdejevi) sploh uvaževanja vredni, naj se jedina ta točka izvrši: kmet se uči čitati in pisati nemški, a to ne gre s cerkovniki, temveč bi se morali namestiti učitelji (Schulmeisters).“ To naj bi se poskusilo najprej po mestih in potem tu in tam na kmetih, n. pr. v Krškem; imovitejši roditelji naj plačujejo malo šolnino. Komaj pa je to zapisal mož, ga že zopet „skrbi, da se ne zgreši morda glavni smoter, ako se v kmetu vzbudi preveč veselja do čitanja in pisanja: kakor hitro bo znal čitati in pisati, ne bo hotel več ostati pri plugu,

¹) Fundamentale (Sprachen).

280

temveč bo tiščal še bolj v šole in ne bo več zadovolél s samim čitanjem in pisanjem; potlej bomo videli celo krdelo dijakov, dočim bo nedostajalo poljedelcev. Skušnja uči, da vstopijo dijaki v posvetni duhovski stan ali v samostan ali pa v pisarne. Ker pa že sedaj ne primanjkuje ljudi teh vrst, bojim se, da ne bi samostani provzročili preveč škode kmetijstvu, ki je vendar med temelji trgovine."

Tako je pobijal dolenjski okr. glavar Kumerdejevo „dolmoljubno" namero, v svoji goreči navdušenosti večkrat sam seboj v protislovju, kajti opasna se mu zdi slovenska narodna šola, ne pa nemška, baš kakor da bi slovenska knjiga utegnila med Slovence zasejati vnovič seme luteranstva, ne pa nemščina. Kedor čita njegovo modrovanje, ne čudi se več, ako se uveri o preskromnem uspehu šolske politike jožefinske dobe; s takimi organi je „prosvetljeni absolutizem" zaman — mučil samega sebe in narode!

Tudi novomeški arhidijakon Martin Jožef Jebacin nima upanja, da bi nasveti „dobrega Kumerdeja" kaj prida sadu obrodili; kajti s splošnega stališča se mu zdi, „da bi občno poučevanje kmetskega ljudstva v čitanju in pisanju ne bilo pametno in res kaj prida koristno, še menj pa nujno, niti glede na državo, niti glede na vero." Zato so modri vladarji često prepovedali občevanje s tujimi narodi in učenje čitanja in pisanja, ker so se bali nravstvenega propadanja, kajti „če bi znal priprosti človek čitati in pisati in govoriti tuji jezik in vesti se po tuje, bi se prevzemal, bi skušal bolje in lože živeti, bi ne hotel več na polju delati, bi postal lahkoživec in bi morebiti celo zapustil deželo." Zato so Rimljani, osvojivši si tuje dežele, požigali židovske in egiptske knjige, da jih ne pokvarijo. Pa tudi sv. pismo poroča, kako je prišlo malikovalstvo med Žide, ker so se v tujini seznanili s tujimi šegami, tako da je bila zaman vsa gorečnost prorokov; zato je prepovedal Bog zakone s tujimi ženskami in občevanje s tujci in neobrezanci; modri Salomon sam je padel globoko vsled zveze s tujimi ženami. Zato so morali odgnati po povratku iz babilonske sužnosti tuje žene in njih otroke. Jebacin pa priznava, da „dandanes, v dobi prosvetljeni" ni več tako nevarno za slovenske kmete, ako občujejo z ljudmi z Zgornje Štajerske in Zgornje Koroške, kajti kmet je trdno udan sveti veri; a čitati in pisati zna mnogo več ljudi, nego Kumerdej misli, pa ravno taki niso baš najboljši kristijani. Čitanje in pisanje se da primerjati jedi: i najboljših jedi ne more prebaviti slab želodec; šolski pouk bi le netil dobičkarijo in bi kvaril lepo vedenje. „A bodisi to kakor hoče; jedno se mi vidi čisto resnično in dognano: vsemogočni Bog je vse stvarjenje uredil po uteži, številu in meri; On vodi tudi neumne stvari modro

281

po notranjem nagonu do končnega smotra. On pa je dal i človeku dosti moči, da mora svojemu stanu in poklicu primerno umeti vse, kar mu je potrebno za časno in večno srečo, tudi če ne zna čitati in pisati, to je zgolj sredstvo, katero razbistri razsodnost — a s to dobrotljivi Bog kmete navadno obilneje obdaruje nego velike gospode in učenjake."
Dokler veljajo prirodni zakoni, so bili ljudje nevešči pisanja in čitanja in so vendar gradili mesta; „jedino pravilo in merilo v verskih in državnih stvareh jim je bila notranja luč, ustno sporočilo narodovo. velika knjiga vesmir, ki jo umeje brati i učenjak i idijot."
Sicer pa je kmet kakor neuki človek sploh bolj vnet za verske reči; nevedni samotarji se uprav zato tako srečne čutijo. ker „ne poznajo posvetnih ved in umetnosti, mnogokrat celó niti čitati in pisati ne znajo."
Sv. Avguštin pravi: „Ecce quid est hoc, quod audisti. Surgunt indocti et caelum rapiunt, et nos cum doctrinis nostris sine corde, ecce, ubi volutamus? In carne et sanguine."
Dokler smo poznali samo sv. pismo in so vsi živeli v krščanski priprostosti, so bili vsi pobožni in sveti, knjige pa so pokvarile vero in nravnost, zato je bolje, da učenjaki ne poučujejo kmeta. Sv. Jeronim je sicer priporočal čitati sv. pismo, a takrat je bilo sv. pismo še nespačeno, evangelij je bil jedino vodilo versko in nravstveno, in verniki so živeli vsi v pobožni priproščini strogo po besedi božji. Kumerdej se moti, ako se nadeja, da bodo kmetje boljši kristijani in marljivejši poljedelci, ako bodo čitati in pisati znali; na Dolenjskem so ženske, „ki znajo čitati in pisati, navadno zgolj lenobnice in svetohlinke,"
ki lenobo pasejo, delo mrzijo, ošabno se vedejo in „najboljši čas porabiti hočejo za neka svetohlinstva, ki niso nič druzega nego izvir lenobe in farizejska hinavščina"
Kranjski in gorški kmetje so v veri dobro poučeni, tudi če ne znajo čitati in pisati. Ako omika pospešuje poljedelstvo, napravite modr-jane za kmete.

Iz vseh teh premis izvaja Jebacin končni sklep: kmetu ni čitanje ni pisanje nič kaj koristno, še menj pa potrebno; sklicuje se na to, da kmetijska družba dovolj stori za kmetijstvo, in da se pogovori kmetov in grajščakov sučejo jedino okrog poljedelstva; kedar bo dosti sredstev in moči, bo se tudi izvrševalo, kar družba veli, potlej bodo že bolje obdelovali zemljo; a najprej mora država ustanoviti posebno zalogo za kmetijstvo: potem bo kmet mogel otresti se spon starodavnih predsodkov in metod. Tudi trgovcev se na Kranjskem ne manjka; na Gorenjskem je skoraj toliko trgovcev kakor posestnikov, ki niso tako „divji in neolikani", kakor jih slika Kumerdej, „temveč govore tuje jezike, n. pr. hrvaški, dalmatinski in nemški, znajo čitati in pisati; češčina in poljščina

282

sta jim pa odveč, ker s Čehi in Poljaki premalo tržijo, izvzemši morebiti tiste, „ki z rožmarinom in lavorikami tržijo celo na Dunaju in Zgornjem Avstrijskem“ Saj pa tudi ni treba, da bi bili na Kranjskem sami trgovci, katere itak hudo tlačijo naklade in mitnine. Država naj preskrbi kmetu ceno sol, da mu ne bo treba jesti neslanih jedil.

Cesarski ukazi se kmetom zadostno oznanjajo, na kmetih v deželnem jeziku z lece in po gosposkah, v mestih pa z bobnom; to je mnogo prikladnejše, nego če bi se morali vsi kmetje šele čitati naučiti.

Revščina na Kranjskem ni posledica nevednosti: „Revščina je marveč tako z verskega kakor z državnega stališča potrebno zlo, ali da se bolje izrazim, mojstersko delo Previdnosti“ (Prov. 22. V. 2,) „kajti ustvaril je Gospod bogatina in siromaka, in sicer bogatina za to, da liki oblak rosi nebeško roso, ki jo je dobil, tudi na siromake, siromaka pa je ustvaril, da služi bogatinu in mu olajšuje tako časni kakor večni blagor.“ Revščina ni vselej posledica lenuštva, nego često jo pošlje Bog v pregloboki svoji modrosti. Na Kranjskem je revščini tudi vzrok nerodovitna zemlja, neugodno podnebje in razkosanost zemljišč.

Tudi gledé vojne službe govori Kumerdej premalo premišljeno, kajti dosta imamo kranjskih vojakov, ki so se hrabro bojevali. Vojna služba je sedaj tudi ložja in prijetnejša, tako „da se vrne mnogo kmetskih sinov iz krvavih bitev zopet domov.“ Če se še za invalide bolje skrbi, bo „pa vojna služba še bolj mikala ljudi“ Kakor za Ovida se tudi naš kmet ne loči rad od svojega doma. (Ovid. ex Pont. lib. I Eleg. 4. ad Ruf)

Jebacin smatra Kumerdejeve nasvete glede zveze cerkovniške službe z učiteljskim poslom kot popolnoma. „neizvršljive“ in „brezmiselne“ (ungereimt.), kajti malokateri cerkovnik zna čitati in pisati in ima kaj prida dohodkov, jeden učitelj bi ne zadostoval za več vasi, kmetom nedostaje veselja za uk, že zato, ker so trudni. „Ako bi pa tudi mogoče bilo sčasoma čitanja in pisanja in nemščine zmožne cerkovnike dobiti, ali bo pa kmet na Kranjskem, kjer ni skoro najti nemškega človeka, tudi razumel vsebino onega, kar se je naučil zgolj čitati?“ Morali bi v kranjskih vaseh ustanoviti pravcate nemške naselbine. „Če se pa nauče čitati in pisati samo v domačem jeziku, bo pa to kaj malo koristilo, saj „domoljub“ sam priznava, da se njegovi rojaki uprav zato ne morejo udeleževati koristnega prometa z drugimi narodi, ker govore jezik, ki je jedino le njih lastnina“, potem bi zopet ne mogli občevati izven kranjskih mej.

283

Kumerdej očita duhovščini, da s peklom straši ljudi, če bodo hodili v šolo. Jebacin pa je uverjen, da Kumerdej nikjer ni slišal take propovedi, „ako pa duhovnik ne priporoča pri-prostemu narodu šolanja kar brez izjeme, ima pa za to pa-metne vzroke“, katere je Jebacin obširno omenil. Pametno pa se mu zdi Slovencem dati gospodarskih knjig, poslove-njenih iz laščine in francoščine v roko, in za ta posel bi bil „domoljub (Kumerdej) najsposobnejši, ker baje zna čitati in pisati in je vešč v gospodarstvu in inozemskih jezikih“ — a to piše Jebacin samo ironično! „Mnogo več pa se doseže, ako se kmetom razlagajo verske resnice, in sicer naravnost po duhovnikih v cerkvi, v spovednici in o veliki noči, kakor doslej; grajščinski uradniki in grajščaki pa naj jim predavajo o gospodarstvu, sosebno o kmetijstvu, potem o državnem redu (Polizeiwesen) in naj jim tolmačijo cesarske patente in ukaze.“ Ta šola bi bila „cenejša“.

Dalje pa Jebacin svojo trditev malo omejuje, češ, da ni ravno tak hud nasprotnik nasvetovani šoli za kmetsko ljudstvo „Zakaj bi se neki bali tudi kmeta poučiti temeljito o verskih resnicah? Zakaj naj bi peščica pravovernih kristijanov pri-prostemu narodu zakrivala skrivnosti naše svete vere liki nekdaj neverni Egipčani in drugi narodi?“ To so storili stari modrijani, „a proč s to staro modrostjo, ki je zgolj pokrita ošabnost, s katero so se hoteli razlikovati od priproste sodrge in prikrivati narodu ostudnost svoje vere, katera jim je bila le predobro znana. Krščanstvu se ni treba bati luči. Zakaj bi kmetu skrivali to, kar mu omogoči Boga bolje spoznavati? Je-li morda Bogu slepa pobožnost bolj všeč nego pobožnost v duhu in resnici?... Kedo hoče trditi, da je Bogu, ki je luč vse luči, iz katere zajemamo vsi razsvetljenje, prijetno, da ima o Njem ta človek več pojma nego oni? Jaz menim, da Bog zahteva temveč, da vidi najmanjši pritlikovec, najbolj zabiti kmet v najnižjem dolu zvezde baš tako dobro, kakor najučenejši mož na najvišji gori.“ Čitanje, pisanje in veda ne pokvarijo nravnosti, temveč napačna uporaba tega, kar se je naučil človek.

Sedaj stoprav nam pové Jebacin svoje nazore, kako bi se uredil nekak šolski pouk. Večina župnij ima organiste ali učitelje, ti naj začetkoma izberó v večjih župnijah po 12, v manjših pa po 6 nadarjenih kmetskih fantov, 9 do 15 ali kaj več let starih, iz različnih vasi in sosebno iz takih hiš, kjer imajo obilo otrok, ki niso vsi potrebni za domače delo, te naj poučujejo. V večjih župnijah poučuj kapelan ob ne-deljah in praznikih. Nekateri dečki bi potem zopet dalje kmetovali, drugi bi vstopili v mestne šole. Kapelani si lahko najamejo dečke za postrežbo in jih poučujejo. A vse to naj

284

se izvede brez sile in brez hrupa. Če bi se izšolalo vsako leto v vsaki župniji samo 6 dečkov, bi na Dolenjskem čez 10 let že 3600 oseb znalo čitati in pisati, te osebe bi potem druge poučevale. Nadzorovali naj bi te šole duhovniki. Spodbujali naj bi tudi mojstri svoje vajence, n. pr. s tem, „da bi koncem leta najpridnejšim in najbolje poučenim kupili in podarili poseben trak za klobuk.“¹)

O izjavah opatov iz Stične, Bistre in Kostanjevice ne vem druzega nego to, da so smatrali samo to za mogoče, da bi učitelji sosebno po zimi poučevali mladino, dočim se s cerkovniki šolstvo ne da osnovati.

Nadejam se, da mi blagohotni čitatelj ne zameri, da sem o izjavah nekaterih gospodov tako obširno poročal; nepotrebno se mi celo vidi dodajati tem izjavam obširen komentar. Navedel sem jih pa zato tako obširno, ker nam slikajo jasneje nego debele razprave duha odličnih krogov dobe, v kateri se je porodilo narodno šolstvo. Tu slišimo može, na katerih sodelovanje ni računil samo preiskreni Kumerdej, nego cesarica sama — a baš ti krogi se narodne šole ali načeloma branijo ali pa vsaj menijo, da so nasveti „domoljuba“ neizvedljive utopije. In na tem stališču nahajamo tudi deželno glavarstvo kranjsko, ki je, zaslišavši navedene razloge duhovskih in posvetnih oblastnikov, naravnost izjavilo, da so nasveti Blaža Kumerdeja večinoma neizvedljivi, zajedno pa je priznalo vsaj to, da bi bilo „koristno“, če bi kmet znal čitati in pisati, in da temu ne more oprekati nikedo, kedor ljubi svoje bližnje brez ozira na stan, in kedor gori za blagor dežele in „je temeljito podkovan v veri, ne da bi hlinil pobožnost.“ Najsilnejši oviri sta pa razlika v nazorih in denarni nedostatek. Kar potem deželno glavarstvo nasvetuje pozitivnega, je dosti skromno: okrožni uradi in duhovniki naj priporočajo narodu čitanje in pisanje, nameščajo naj se samo cerkovniki, ki znajo čitati in pisati, zajedno se naj cerkovnik zaveže, da bo učil mladino pod nadzorstvom gosposke in duhovščine. Kapelani naj po zimi in ob nedeljah in praznikih poučujejo pod nadzorstvom nadduhovnikov, najmarljivejšim šolarjem naj se da kako darilo, najpridnejšim učiteljem nagrada. Za ta namen bi bilo treba 300 gld. na leto iz dobička mashkarade; dognati je, če res duhovniki obresti ustanov za cerkovnike in organiste porabijo v druge namene; pri oddaji izpraznjenih župnij naj se daje prednost duhovnikom, ki poučujejo mladino. „Ker bi pa ustanovitev tako koristnega šolstva na kmetih nekako ovirati utegnil strah, da bi se ne

¹) Iz predolgega „mnenja“ Jebacinovega navajam tu samo nekaj stavkov, prav kratko je pa navajata Dimitz IV. 168. in Helfert 67. 171.

285

zanesle med kmetsko stanovalstvo razne krivoverske knjige",
obeta deželno glavarstvo, da bo „v zvezi z duhovskimi in
posvetnimi gosposkami čuvalo, da se ubrani dežela tega zla.“

Kumerdej torej tudi od te strani ni smel nadejati se iz-
datne podpore. A o nasvetih kranjskega deželnega glavarstva
je imela izreči sodbo še najvišja instanca dunajska: dvorna
kancelija, katere poročevalec za šolstvo je bil dvorni svetnik
Greiner, jeden izmed tistih mož, ki so za Marije Terezije
vodili notranjo politiko po tiru „prosvete“ Seveda se ni smel
Kumerdej“ nadejati pri tem možu in pri dvorni kanceliji
brezpogojne odobrave vseh svojih načrtov: ozirov na narodne
posebnosti ni smel iskati pri državnikih, ki so sicer obožavali
koristnost vseh reform svojih, zajedno pa tudi protivili se
vsakemu predlogu, ki se ni dal nabiti na toliko priležno kopito,
katero se zove „jednoličnost“. V tem nasprotju tiči na-
čelni konflikt med „državniško modrostjo“ in zdravo peda-
gogiko, ki še dandanes ni rešen.

Dvorna kancelija je dne 5. junija 1773. o nasvetih dež.
glavarstva izrekla jako rezko sodbo (poleg poročila dv. svetnika
Greinerja). „Zavzeti se moramo, da je moral — stoprav
Kumerdej, ki zaradi tega zasluži najvišjo milost, deželno vlado,
okrožne urade, gosposke in duhovščino opozoriti, da je treba
ustanoviti nekaterih šol za skrajno nujno poučevanje kmetske
mladeži. Še čudnejše je pa, da se nahaja še sedaj v tej pro-
svetljeni dcbi, pod slavnim žezlom Vaše cesarosti še cela, ne
preveč oddaljena vojvodina, kjer so se šele letos spomnili, da
je treba tiskati abecednik. In končno se ne moremo načuditi,
da niso cerkveni dostojanstveniki, kateri so bili o (Kumer-
dejevih) nasvetih zaslišani, nič kaj vneti zanje; imenoma
dekan in nadduhovnik, dasi je naposled primoran, priznati
nujnost in korist nameravanih šol, se vendar trudi v dolgi pri-
digi iz sv. pisma in starorimske zgodovine dokazati, kako nepo-
trebno, da opasno za državo in vero bi utegnilo biti, ako bi
se kmetskemu stanu dala prilika, da se nauči čitati in pisati;
iz tega bi se dalo nekako sklepati, da ni Kumerdej trdil povse
brez razloga, da so propovedniki strašeč s peklom odvračevali
kmete od pouka, dasi vsi prelatje oporekajo tej trditvi.“ Pouk
mora biti, a če je slab, je bolje, da ga ni; od slabo izvež-
banih organistov se ni nadejati posebnega uspeha, „niti od
marsikaterih duhovnikov.“ Dvorna kancelija stavi potem te-le
konkretne predloge: Osnuj se najprej tudi za Kranjsko posebna
šolska komisija, ki naj določi potrebno zalogo; državna bla-
gajna, t. j. jezuitski zaklad prispevaj 1000–1500 gld. za ljub-
ljansko normalko, Kumerdej se imenuj ravnateljem; da bode
imel kaj več dohodkov, se mu odkaži kak posel pri deželni
vladi, „brez nadzorstva tega za novo šolstvo vnetega moža

286

se ni nadejati uspešnega delovanja pri tej napravi, kateri se
bode spočetka boriti z mnogimi ovirami.“

V svojem lapidarnem slogu je odločila cesarica tako-le:
„Placet 1000 gld., weillen er hier ist, solle er die normal
schulle frequentiren.“

Dvorna kancelija je dobro umela svojo vladarico in je
razvozlala njeno resolucijo z dne 12. junija 1773. tako-le: V
Ljubljani se naj sestavi šolska komisija in osnuje normalka;
za „to jako važno napravo“ se dovoljuje za prvo leto 1000
ali tudi 1500 gld. državne podpore, Kumerdej se imenuje ravna-
teljem „zaradi razbornosti in iskrenosti, ki jo je osvedočil v
tej prevažni stvari,“ najprej pa naj pohaja dunajsko normalko,
da se normalke urede na jednotni podlagi; šolska komisija
mu pomagaj v vseh stvareh in skrbi za nameščenje učiteljev,
poizveduje naj se in takoj poroča, če je kje kateri župnik si
prilastil dohodke cerkovnikove. Glede osnove ljubljanske nor-
malke se kranjska šolska komisija obrni do dunajske komisije
in si od nje izprosi učne načrte, knjige i. t. d.

Kranjsko dež. glavarstvo se je lotilo novega posla. Na-
svetovalo je člane šolske komisije in velelo komisiji za usta-
nove, naj poizveduje, če so res kje župniki v svoj prid porabili
ustanove za cerkovnike, orglarje in učitelje in če res za taka
mesta imenujejo samo one prosilce, ki se zavežejo, da hočejo
zadovoléti z jako pičlo plačo (dne 26. jun. 1773). Dvorna kan-
celija pa se zopet ni povsem strinjala z dež. glavarstvom;
možem Greinerjevega duha se je zdelo, da ni prav, ako dež.
glavar škofa goriškega in ljubljanskega prosi, naj mu nasve-
tujeta potrebne duhovne člane za šolsko komisijo; oče prefekt
jezuitov ne sme sedeti v komisiji, kajti tej se izročé narodne,
ne pa latinske šole; nazadnje zahtevajo še poročilo o plači
Kumerdejevi in o postranskem zaslužku, ki bi se mu mogel
preskrbeti.

Cesarica je potrdila nasvete dvorne kancelije in izrekla, da
naj bode število članov komisije pičlo, kakor je tudi na Dunaju,
da ne sme biti oče prefekt član komisije, in da naj duhovne
člane imenuje kar dež. glavarstvo samo; naposled želi še iz-
vedeti, kdo je Kumerdej in če ima potrebno znanje za vod-
stvo normalke.

Dvorna kancelija je potem zabičila dež glavarstvu kranj-
skemu, kar je cesarica zaukazala; tudi tu je pristavil Greiner
gledé duhovnih članov šolske komisije, da naj jih dež. gla-
varstvo kar samo izbere, ni treba posvetovati se z ordinarijati,
češ, „da imajo glas samo gledé na poučevanje mladeži v
verozakonu, dočim je ta posel (t j. šola) sicer zgolj
posvetna reč.“ Prefekt juzuitskega samostana pa ne sme
biti član, niti kateri drugi redovnik; kar se pa tiče obeh po-

287

svetnih duhovnikov, naj se dež. glavarstvo nikar preveč ne omejuje na predloge ordinarijatov, nego izbere „najsposobnejše.“ Imenovanje Kumerdejevo utemeljuje napram cesarici Greiner z ozirom na njegovo spretnost in iskrenost, dostavljajoč, da je na Kranjskem treba takega moža, ki z odločno roko odpravi mnogovrstne ovire, ki se bodo stavile šolski uredbi; ako bi dvorna kancelija ne bila uverjena, da bode Kumerdej temu poslu popolnoma kos, bi ga ne bila nasvetovala cesarici.

Stoprav meseca oktobra so imenovali Kumerdeja ravna-
teljem novi ljubljanski normalki s 500 gld. letne plače in z
obljubo, da mu preskrbe čim preje bo mogoče „postranski
zaslužek,“ (dekret z dne 15. oktobra 1773. l.). Mezda ravna-
teljeva je bila res pičla, a ne pičlejša nego ravnateljev drugih
normalk; zato moramo slutiti, da je imel Kumerdej na Dunaju
jako dobro plačano službo in da se je morebiti malo obotavljal
zapustiti jo in zamenjati z ravnateljskim mestom normalke;
morebiti se je obotavljal tudi zato, ker se je bil kot pravo-
slovec posvetil vse drugačemu poklicu: pouku odrasle mladine,
ne pa učencev osnovne šole; pozneje so mu očitali, da smatra
svoje novo mesto za nekako ponižanje. Zato so mu obetali
— ne doklade — nego postranski zaslužek. Najprej pa se
je moral Kumerdej seznaniti sam z normalno metodo; pohajal
je dunajsko normalko, potem pa je odpotoval v domovino in
se v Ljubljani zglasil pri deželnem glavarstvu.

Izvršitev cesarskih ukazov se je pa zavlekla, kajti bilo
je dokaj ovir: najprej ta, da ni bilo novcev. Državna podpora
je bila pičla, zasledovanje dohodkov cerkovniških pa bi ne
bilo nič prida spravilo na dan, če bi se bilo vršilo tudi malo
odločneje; o teh dohodkih so imeli poročati ordinarijati in
okrožni glavarji v treh mesecih — a nikjer ni bilo pravega
navdušenja za novo šolo, in ukazi so torej ostali na papirju.
Nakazali so plačo Kumerdeju iz tiste državne podpore; potem
pa se je začelo dolgotrajno posvetovanje o osnovi ljubljanske
normalke.

Posvetovali so se pri dež. glavarstvu. Poročevalec pl.
Raigersfeld je menil, da naj se otvorijo takoj vsi štirje razredi;
poleg ravnatelja Kumerdeja in učitelja Strohmeyerja naj bi
se namestil še jeden veroučitelj in jeden posveten učitelj;
ravnatelj Kumerdej poučuj torej tudi v jednem razredu. Od
učiteljev se zahtevaj, „da so zmožni poleg deželnega jezika
tudi nekaj italijanščine, ki je materinščina v nekaterih krajih
na Notranjskem.“ ¹) Učitelji naj dobivajo po 350 gld. letne
plače. Vsa potrebščina za mezde bi znašala torej 1550 gld., a
treba je tudi denarja za knjige. Že 1761. l. se je poudarjalo,

1) Takrat je spadal lep kos Primorskega h kranjski deželi.

288

da ni mogoče ustanoviti zadostne zaloge za šole, in to bo
tudi sedaj težko šlo. Kar je drugod (na Dunaju in Lincu) na-
menjeno šolam, to pripada na Kranjskem večjidel drugim za-
vodom. Bratovščine in samostani nimajo nič odveč; torej naj
odkaže država iz jezuitskega zaklada 1500 gld. kot vsakoletni
prispevek, ne samo za prvo leto; poleg tega naj se stekajo v
šolsko blagajno pristojbine od zapuščin, šolnina imovitejših
roditeljev, vstopnina pri maškeradi (ki je že minulo leto zna-
šala 100 gld.); morebiti podaré tudi škofje, prelatje in kateri
dobrotnik kaj prostovoljno.

Tudi druge podrobnejše nasvete je stavil Raigersfeld de-
želnemu glavarstvu, poudarjajoč, da se oživi kranjsko šolstvo,
ako duhovniki z lece ljudem priporočajo šolo, nameščajo cer-
kovnike, ki znajo čitati in pisati, in če zgodnjiki ali zakristani
(Frühmessner) dobé od ordinarijatov nalog, da poučujejo; če
se učiteljem na kmetih dovoli za letna darila po 50 gld. in
ista svota za premije¹) šolarjem, bi to stalo za vso deželo
300 gld. —; za šolsko zalogo naj se porabijo cerkovniške
ustanove; posebno marljivim duhovnikom se davaj prednost
pri nameščenju na župnije; nihče naj se ne namesti orglar-
jem, če nima spričevala, da je pohajal normalko.

Ž njim se pa ni strinjal Kumerdej v vseh točkah. Svaril
je duhovščini nalagati dolžnost poučevanja, kajti „to je silno
breme, ki bi vzbudilo v duhovščini mržnjo proti šoli," prepusti
se naj ji samo „veronauk kot posel duhovskega poklica" in
pa „da naj nadzoruje učitelje, da storé svojo dolžnost." Polu-
letni šolski pouk bi ne bil nič vreden; premije naj se ne
delé; „bolje je proglasiti učitelje cesarskimi uradniki in opro-
stiti jih vojaščine," dijakom pa „naj se vcepi uverjenje, da
bodo baš oni imeli največ koristi od šole"; pospeševalo pa bi
se šolstvo, če se marljivi duhovniki za zasluge za šolo ime-
nujejo za boljše službe. Posebno važno je, da je uvidel Ku-
merdej, da ne sme biti ljubljanska normalka, vzgojevališče
bodočih učiteljev, slepa kopija dunajske normalke, nego da
je jemati ozir na domače potrebe; zato zahteva posebnega
učitelja za nemščino, in če mogoče, tudi za laščino, kajti „po-
hajaje ljubljanske šole sem našel, da znajo dečki na pamet
vse tabele, da pa jih skoraj nič ne razumejo; od pouka
nimajo torej nobene koristi, zato se morajo najprej
dobro naučiti nemščine, drugače ne dosežemo one koristi kakor
na Dunaju." Morebiti bi bil Kumerdej nasvetoval — slovensko
normalko, če bi bil mislil, da bi bila možna že takrat; kot
domoljub in šolnik pa si je bil svest ogromnih ovir ljubljanski
normalki, ako se ne jemlje vsaj nekaj ozira na nenemško kro-

¹) „Kleine geringkostige Aufbutzprämien“.

289

novino Kranjsko. Zato poudarja nasproti drugim gospodom, da se ne sme pozabiti, da je Nižeavstrijsko nemška dežela, da imajo torej tam nemški jezik in nemške knjige. „Kako pa je v tem oziru na Kranjskem? Kje najdeš slovensko sv. pismo, ki je vendar zahteva najvišja naredba za normalko? Kje najdeš tabele, ki bi jih mogla rabiti s pridom naša mladina? Kje imamo mladino. ki bi govorila nemški? Vse to mora šele ravnatelj normalke deloma posloveniti, deloma sam spisati, deloma prenarediti.“ Drugi gospodje so trdili, da bo za skromno Kranjsko zadostovala niže organizovana normalka, na kateri delaj ravnatelj tudi kot učitelj; Kumerdej temu odločno uguvarja: Kranjska ni nikakor „zgolj kronovina druge vrste,“ niti gledé velikosti in stanovalstva, niti „gledé poslov, ki tu čakajo ravnatelja“ Otrok ne bo gotovo menj nego na Nižeavstrijskem (?), ravnatelj pa ne bo mogel zajedno poučevati, kajti on mora „spisati nemško slovnico prikladno tukajšnji mladini in spisati ali vsaj posloveniti posnetek svetopisemske in domače zgodovine;“ poleg tega bode moral namestovati obolele učitelje, bo moral nadzorovati jih. Gledé Notranjskega¹) naj se ukaže okr. glavarju, da pošlje jednega ali dva učitelja, vešča slovenščine in italijanščine, da se naučita normalne metode.

Raigersfeld je pa kot poročevalec dež. glavarstva vprašal Kumerdeja, kje se dobi denar za nemškega in italijanskega učitelja? Po njegovem mnenju bi se prišlo jezikovnim oviran lahko v okom, ako se v normalko vzprejmejo samo tisti učenci, ki že znajo nemški, potlej bi bila posebna učitelja za nemški in laški jezik odveč; v nemščini pa bi dijaki še bolj napredovali, ako se vsi učitelji smatrajo za učitelje nemščine. Slovenske knjige, katere hoče izdati Kumerdej, se mu zde odveč, ker bi bila normalka nemška šola in se za sedaj še ne gre za narodne šole; prezgodaj bi še bilo pošiljati notranjske učitelje v Ljubljano, ker se še ne ustanové tako kmalu narodne šole po kmetih.

Tudi deželno glavarstvo samo je uverjeno (dne 6. grudna 1773. 1.) da mora učenec razumeti učitelja, če ne, mora pouk biti brezuspešen; ker pa ni denarja, naj se ne namesti mnogo učiteljev, nego osnuj se majhen zavod samo za tiste dečke, ki so se že doma naučili nemški; nekaj takih je vendar v Ljubljani in po kmetih; potem ne bo treba posebnega učitelja za nemščino niti za laščino. Nikakor pa ne more Kumerdej mnogo poučevati, ako hoče dovršiti knjige slovenske in nadzorovati narodne šole; zato bo treba še četrtega učitelja. Protivi se pa deželno glavarstvo drugim nasvetom Ku-

1) T. j. tedanjih avstrijskih delov Istre.

19

290

merdejevim. Nepotrebne se mu zde slovenske tabele in slo-
vensko sv. pismo, kajti na normalki ne bo slovenščina učni
jezik, o šolah na kmetih pa sedaj še ni govora; na te bode
šele takrat misliti, ko se zadosti učiteljev izvežba na normalki;
dotlej pa preteče še precej let; ker ne bode na normalki uči-
teljev dosti zmožnih slovenščine, tudi ne bodo mogli priprav-
nikov vežbati v slovenščini, zato bi tudi bilo odveč stikati
po pripravnikih z Notranjskega, ki bi pač slovenski in itali-
janski znali, ne pa nemški. Ti gospodje se torej niso mogli
prav nič osvoboditi vpliva svojega vzorca, dunajske normalke;
za domače razmere in za nujnost, urediti šolo tem razmeram
prikladno, niso imeli pojma niti toliko kakor Kumerdej. Složni
so bili samo gledé dohodkov normalnošolskemu zakladu:
cesarska mesta in grajščine naj plačujejo nekaj, premožnejši
roditelji naj plačujejo malo šolnino; ta šolnina se pusti uči-
teljem, da se jim zboljša skromna plača, ki bi znašala samo
200—300 gld. V šolsko komisijo pa je poklical deželni glavar
dež. svétnika grofa Gallenberga, pl. Raigersfelda, duhovnika
Pogačnika in Čokla, ravnatelja Kumerdeja in aktuarja Hüb-
nerja. Predsedoval je grof Gallenberg, poročevalec pa je bil
pl. Raigersfeld. ¹) Samostalnosti ta komisija ni imela nobene,
nego je bila popolnoma zavisna od deželnega glavarstva; iz-
vrševati ni smela svojih ukrepov sama, temveč po dež. gla-
varstvu.

Dvorna kancelija pa dne 26. svečana 1774 načeloma ni odobrila nasvetovane šolnine, da bi se ne vzbudila še večja mržnja zoper šolo: Kumerdeju je pa ugodila glede njegove zahteve, da mora biti prost poučevanja, ker bo moral mnogo potovati po deželi zaradi osnovanja narodnih šol po kmetih. Vzprejeti se smejo v normalko samo dijaki, ki že dosti nemški umejo. Deželnemu glavarstvu pa se da zajedno ukor, ker ni izvršil točneje ukaza zastran preiskavanja ustanov za cerkovnike; opravičiti se mora, zakaj je dotični ukaz z dne 12. junija 1773 stoprav sedaj razposlalo ordinarijatoma, v bodoče se mu nalaga točnejša pokorščina.

Sedaj šele je bila skorja prebita, in dne 20. aprila 1774. 1. so se zbrali člani komisije za normalko k prvi seji; tu je predsednik poročal o dosedanjih korakih glede normalke in o najvišjih odlokih. Za kateheta se je ponujal neki Clementini, ki pa ni pohajal dunajske normalke — to pa je Kumerdej smatral pogojem za nameščenje na ljubljanski normalki; priporočal je Kumerdej nekega drugega duhovnika, Lenarta Pe-

1) Helfert. Volksschule 392. nič ne omenja Raigersfelda; isto tako ga prezira Dimitz IV. 169. Duhovnika Čokl in Pogačnik sta bila v istini člana komisije, dasi o tem dvomi Helfert; a zapisnik seje dne 20. aprila 1774 navaja tudi imeni teh duhovnikov med navzočimi.

291

termanna, poudarjajoč, da „je za ta posel potrebna kaka
oseba, ki zna slovenski,“ in da namerava Petermann iti na
Dunaj, da se na ondotni normalki priuči novi metodi. Usta-
novitev kmetskih šol je še odložiti zaradi pomanjkanja učiteljev
in novcev, pač pa se pozovejo župniki, da v smislu triden-
tinskega cerkvenega zbora poučujejo mladino sami ali po
cerkovnikih.

Dvorna kancelija je dovolila Petermannu, da pohaja du-
najsko normalko, a ob lastnih stroških, potem naj se „zaradi
znanja deželnega jezika pred vsemi jemlje nanj ozir pri ime-
novanju kateheta.“

Pri novi šolski komisiji kranjski (dne 18. jun. 1774.) pa
uradovanje le ni hotelo priti v pravi tir: birokratizem je za-
sledil sedaj tu sedaj tam kake ovire. Začetkom 1775. je na-
stalo vprašanje, se li bodo smeli podpisi duhovnih članov
smatrati za veljavne, ker ju je imenovala vlada, ne pa du-
hovska oblast, duhovnika sama sta nasvetovala, naj v bodoče
pristoji imenovanje ali vsaj potrjenje ordinarijatoma v Lju-
bljani in Gorici. Kako se je ta reč iztekla, ne vem. V isti seji
(dne 26. pros. 1775) so sklenili najprej se lotiti normalke, sto-
prav pozneje pa trivijalk; za normalko niso bili zasledili še pri-
mernih prostorov, pač pa so določili: na normalki naj se
namesti pet učiteljev poleg ravnatelja. Odmerili so jim tudi
plačo — samo da niso še vedeli, odkod bode vzeti potrebne
novce; nasvetovali so dotacijo normalskemu zakladu iz ded-
ščinskih naklad, denarnih glob in prostovoljne doneske.

Med temi pripravami je storila Marija Terezija prevažen
korak: poklicala je na Dunaj opata Felbigerja in mu izročila
dne 1. septembra 1774 nalogo, urediti nemško šolstvo in nor-
malko. Felbiger se je takoj lotil dela, in še pred ko je pre-
teklo leto 1774., zadobil je že njegov načrt šolskega reda
najvišje odobrenje (dne 6. grudna 1774) in se razglasil pod
naslovom: „Allgemeine Schulordnung für die deu-
tschen Normal-, Haupt- und Trivialschulen in den
sämmtlichen kaiserl. königl. Erbländern.“') Uvod
ima zlate besede: „Vzgoja mladine obeh spolov je najvaž-
nejša podlaga pravi sreči narodov. Od dobre vzgoje in dobrega
vodstva v prvih letih je zavisno vse bodoče življenje vseh
ljudi, izobrazba duha in mišljenja celih narodov; ta se ne da
doseči nikdar, ako ne razsvetlijo dobro urejene vzgojevalnice
in učilnice temo nevednosti in ako se ne poskrbi sleharnemu
pouk, primeren njegovemu stanu.“ Temu načelu odgovarja
osnovanje treh vrst šol; v vsakem kraju, bodisi mestu ali
trgu ali vasi, je osnovati trivijalke na stroške srenj in

1) Helfert 322.

19*

292

grajščin, učni načrt obsega najpotrebnejše znanje, za dekleta tudi pouk v šivanju in pletenju. V vsakem okrožju se osnuj glavna šola, tu se poučuje latinščina, zemljepis, zgodovina, spisje, risanje, geometrija, gospodarstvo; stroške nosi šolski zaklad. V glavnem mestu sleharne kronovine pa je ustanoviti normalko, kateri pripada tudi izvežbanje učiteljev. Kedor hoče postati učitelj, se mora tu izvežbati in napraviti izpit. tudi bogoslovcem se je zaukazalo, da morajo natanko proučiti novo metodo. Dolžnost v šolo hoditi se začne s šestim letom in traja šest let, od 12.—20. leta obiskuje mladina ponavljalnico ob nedeljah. Trivijalke in glavne šole nadzorujejo župniki in dekani. Glede metode se je zabičilo učiteljem, da ne smejo nadaljevati mehaničnega vtepanja v spomin, nego skrbeti jim je zato, da mladež tudi temeljito umeje, kar se uči. Skrbel je šolski red tudi za boljše gmotno stanje učiteljev, dvigniti je hotel jim ugled v šoli in izven šole in jih učil, naj pametno in dostojno strahujejo učence.

Vedoč pa, da je treba učitelje, urade in občinstvo prav na drobno poučiti o novem šolstvu, je Felbiger sam ali s po močjo svojih sotrudnikov spisal in izdal celo dolgo vrsto knjig in razprav. Med njimi zavzema njegov „Methodenbuch“ prvo mesto (1775); v tej knjigi je podal učiteljem natanko navodilo, kako jim je poučevati in vzgajati mladino, ta knjiga je bila učiteljem neobhodno potrebna in je ostala precej dolgo v veljavi. Jedro te knjige je izdal še posebej pod naslovom: „Kern des Methodenbuches“ Vseh spisov njegovih navaja Panholzer 78¹), nekatere izmed teh so preložili tudi na druge jezike.

Za razvoj naše šole je bilo delovanje Felbigerjevo, bodisi uradno, bodisi literarno, neizmerno važno; dasi je bila metoda njegova že malo zastarela — za Avstrijo je bila vendarle nova, in le škoda, da nimamo v domačem jeziku zgodovine notranjega življenja in razvitka šole, zgodovine pedagogike in didaktike. Nam pa se je tukaj zopet vrniti k delovanju kranjske šolske komisije in zasledovati škripanje tega uradnega ustroja.

Trudoma so se v Ljubljani lotili prvih priprav vsaj za normalko koncem 1774. in začetkom 1775. l. Začelo se je bilo novo šolsko leto 1774./75., pa na Dunaju so zaman pričakovali poročila, da se je otvorila ljubljanska normalka²); v tej zadevi pa so bili gospodje v dvorni kanceliji, osobito Greiner, jako nestrpni — saj je neka nervoznost posebno zna-

1) I. I. v. Felbigers Methodenbuch. (Bibl. d. kath. Pädagogik V. zv.)

2) Dne 26 novembra 1774. je tožila dvorna kancelija, da se cesarska povelja glede šole na Kranjskem ne izvršujejo. Cesarica je pisala na to, da je izkusila že dosti takih neprijetnih ovir v 33 letih svojega vladanja, pa da noče opustiti te stvari. „Di comission hat meinen beistand, also viel glücklicher.“ Wolf, Hist. Skizzen aus Oest.-Ung. 1.

293

čilna poteza „jožefinizma“, „prosvetljenega absolutizma“, ali kakor hočeš zvati vladni zistem druge polovice 18. veka. Zato je hudo zropotala dvorna kancelija dne 25. svečana 1775. l., češ, „kranjsko dež. glavarstvo je stoprav sedaj po mnogih tja poslanih ukazih in opominih že pred letom tja poslanega šolskega ravnatelja Kumerdeja vendar poslalo semkaj poročilo, oziroma zapisnik o pripravah za ustanovitev ljubljanske normalke; iz tega poročila je razvidno, da se ni še nič dognalo glede šolskega poslopja, da ni še ni učiteljev ni denarja“, izvzemši tistih od cesarice dovoljenih 1000 gld. in vstopnine od maškarad, „nasprotno pa ustavljajo v tej vojvodini, ki ima menj šol nego katera druga kronovina, novi šolski osnovi najhujše ovire“. Dvorna kancelija hoče temu opomoči z nasvetom, da naj se pozove Kumerdej, „ki je ravno tako spreten, kakor iskren“, z dvema drugima učiteljema za šest tednov na Dunaj, da se tukaj določi vse, kar je potrebno, da se že enkrat ustanovi normalka; učitelja pa naj se tukaj izurita v normalni metodi, ker ni med tukajšnjimi učitelji lahko dobiti takega, ki je tudi zmožen jezika (slovenskega), Kumerdeju naj se dovoli po 2 gld., učiteljema pa po 1 gld. na dan, in povrnejo se vsem trem potni stroški“. Sušca meseca so ti trije možje romali na Dunaj in so ostali tam do konca julija. Ko sta dovršila učitelja svoj tečaj na normalki, sta dobila ukaz, da se takoj vrneta v Ljubljano, zopet se je nakazala vsem trem potnina, „če niso prinesli nič denarja seboj iz Ljubljane.“ (Dvorna kancelija dne 15. jul. 1875.)

Zajedno so se sešli na Dunaju nekateri veljaki in so se v dvorni kanceliji posvetovali o perečem šolskem pitanju kranjskem (dne 26. majnika 1775). Navzoča sta bila tudi Kumerdej in baron Gallenberg. Zapisnik očita deželnemu glavarstvu kranjskemu, „da še ni nič storilo vkljub mnogim ukazom“, ta zamuda se mora torej „z majhno težavo“ na Dunaju tem hitreje popraviti“. Na Dunaju so torej kar naravnost vzeli deželnemu glavarstvu krmilo iz rok. Kumerdej je dobil nalog, da posloveni „šolski red“, ki ga naj dež. glavar razglasi; določili so zalogo za normalko, za katero je med tem c. kr. blagajnična deputacija kupila Kantovo hišo. Šolski zalogi so odkazali té-le dohodke: Iz državne blagajne 1000 gld., od maškerad 200 gld., doneske škofov 100 gld. in stiškega opata (prostovoljno) 50 gld., od plesov 12 gld., od stanov 150 gld. (plača Strohmeyerju), od zapuščin 50 gld., od prebitka bratovščin 300 gld. ali vsaj polovico. Nadejali so se 1800 gld. dohodkov za pokritev svote 1500 gld. stroškov. Državni prispevek se je dovolil samo za 1. 1775. in 1776. iz jezuitskega zaklada; tačas naj se iztaknejo drugi viri. Cesarica se nadeja še prispevkov od patronov in cerkev i. t. d.; od

294

stanov pa nič ni pričakovati, ker sta se nakupili iz stanovskih denarjev hiši za latinsko in za nemško (narodno) šolo; k večjemu popravo poslopja za normalko naj plačajo stanovi. Odobrila se je sestava učiteljskega zbora normalke, ki je imel brojiti poleg Kumerdeja in kateheta še tri učitelje. Učitelja Vinčnek in Mulič in katehet Petermann se vrnejo v Ljubljano. in v mesecu listopadu se mora otvoriti normalka. (Dvorna kancelija dne 3 junija 1775.)

V boju z deželnim glavarstvom je torej zmagal Kumerdej in je otvoril v določenem času, v jeseni 1775. 1. vse štiri razrede ljubljanske normalke. Da pa pri tem on sam ni imel srečne roke, in da si je sangvinični rodoljub nakopal hudih sitnosti na glavo — o tem se takoj uverimo. Poprej pa nam je omeniti nekega prepira zastran doneskov k šolskemu zakladu.

Zoper naklado na čiste dohodke bratovščin in cerkvá je prosvedoval ljubljanski knez in škof grof Karol Herberstein, trdeč, da takih doneskov ne morejo zmagovati ni cerkve ni bratovščine, ker je treba pri cerkvah mnogih poprav, in ker so prebitki itak namenjeni za ustanovitev semenišča. Deželni glavar je takoj pritegnil škofu, dasi priznavajoč, da bi 12—15 kr. lahko utrpela tudi najbolj siromašna cerkev, a poznavajoč pr-prosti narod, se je bal, da se ne bi nad temi nakladami iz-podtikali ljudje, da bi ne plačevali več cerkvam in bratov-ščinam, katerim bi se torej skrčili dohodki tako, da bi se naposled popolnoma posušili; potem pa bi pojemati začela tudi pobožnost in vera sama. Da je to bojazen dež. glavarstva podpirala tudi načelna mržnja te gosposke napram novi šoli, to smemo verjeti, saj nam je ta mržnja ali vsaj malomarnost predobro znana.

Dvorna kancelija ni bila tako bojazljiva, ko je (dne 16. marca 1776) pobijala škofove in glavarjeve pomiselke; ni se bala, da bi zaradi „borih 12—20 kr.“ že morale propadati cerkve. Nasvetovala je marveč cesarici, da naj se obdačijo imovitejše bratovščine s 30 kr., menj imovite z 20 kr., imo-vitejše cerkve s 15 kr., menj imovite z 12 kr., dočim bi po-polnoma revne cerkve ostale proste; to bi neslo šolskemu zakladu za normalko na leto 400—500 gld. Tega „neškodlji-vega predloga“ pa cesarica ni odobrila, nego samo ukazala, da deželno glavarstvo sestavi popoln zapisek imetja in do-hodkov cerkvâ in bratovščin.

Med tem so delali v Ljubljani priprave, da otvorijo nor-malko v jeseni 1775. 1. Ko je magistrat popisal vse dečke stare 6—13 let, začel se je pouk dné 2. novembra, in sicer kar z vsemi štirimi razredi naenkrat. Morala pa je imeti nor-malka jako mnogo nasprotnikov, kajti sicer bi ne bili na

295

Dunaju čuli že čez pol leta mnogo tožeb, katere so napotile cesarico, da je imenovala goriškega šolskega referenta grofa Torresa posebnim komisarjem z nalogo, preiskati šolske razmere kranjske. Torres je bil osnovatelj goriškega šolstva in mož posebno brezozirne odločnosti in iskrenega navdušenja za novo šolo. Dne 26. velikega travna 1776 je dobil cesaričino povelje, da ide na Kranjsko „wo die sache noch in stecken ist“. Čez pol leta je dovršil svoj posel in dne 17. in 20. grudna poročal na Dunaj tako, kakor more poročati mož, ki je bil pravcata nevihta za vse činitelje ljubljanskega šolstva: grajal je kar vse vprek in grajati je znal z jako pikro besedo; prav nič se ne trudi, da bi svoje besede kako izbral v smislu milejše sodbe. Njegovo poročilo pa je vkljub temu prezanimivo; glavne točke so nastopne.

Šolska komisija ni prav sestavljena, ker nimata duhovnika škofovega pooblastila. V Ljubljani ni nobenega nadzornika, ki bi večkrat „napadel“ šole liki celovški mestni sindik. Učencev broji normalka 120, a med njimi je samo 20 Nemcev, in „zatorej je uspeh normalke nemogoč, kajti poučujesvsevjeziku, kije učencem neznan, sosebno veronauk. Ta težkoča se nahaja po vseh deželah, kjer nemščina ni materinščina“ Temu se mora priti v okom z osnovanjem elementarnega razreda, kakor v Celovcu in v Gorici, saj se to tudi lahko izvede, ker so vsi učitelji zmožni obeh jezikov. Ravnatelj (Kumerdej) je v protislovju s „šolskim redom“ opustil pametno razreditev dijakov in učiteljev, tako „da je šola zgolj pesek v oči občinstvu“; nedostaje mu odločnosti, da bi učence in roditelje privadil šolskemu redu; iz tega sledi, da pohaja njegovo šolo sama sodrga¹) in najslabše osebe“. Nedostaje mu tudi odločnosti napram škofu, „sicer bi ga bil že moral prisiliti, da izpolni svojo stanovsko dolžnost, ali bi pa naznanil upornost škofovo na najvišjem mestu. Ni se mu še posrečilo premagati predsodka, kakor da bi ne mogle obstati normalke po mestih, da bi bile pa po kmetih naravnost škodljive, če ne nemogoče. Tudi osebnost Kumerdejeva mu ne ugaja: „Nima nič živahnosti in smatra za ponižanje, ker je nerad prestopil od pravoslovja k normalki“.

V Ljubljani blizu 580 otrok ne pohaja nobene šole, ali pa jih poučujejo po stari metodi. Treba je zapreti vse zakotne šole in prisiliti zasebne učitelje, da se priuče novi metodi. Če se uršulinke tega branijo, naj se v Ljubljani ustanovi posebna dekliška šola. Ravnatelju očita, da se je prenaglil, ker je koj

¹) „Gesindel“. Tudi v graški normalki so sedeli le sinovi priprostih roditeljev, dočim so otroci „honoracijorjev“ postopali po ulicah — tako je tožil sočasno Frick pl. Frickenberg, ravnatelj graške normalke.

296

Jož Apih: Ustanovitev narodne šole na Slovenskem.

prvo leto otvoril vse štiri razrede, tako da sede v 4. razredu dijaki, ki niso pohajali nižjih razredov. Knjig nimajo učenci nič. Dijaki ljubljanske normalke s Kumerdejevimi spričevali se ne vzprejemajo v Celovcu v gimnazijo, nego k večjemu v 2. normalni razred. Ni katalogov niti tečaja za učit. priprav-nike, po mestu mrgoli domačih učiteljev, dijaki nimajo vsak-danje božje službe, za katero bi bilo treba namestiti ex offo katerega razjezuita. Šolska zaloga je pičla, posebno odkar je odpadel državni prispevek. Vendar pa pravi, da sme dati šolski komisiji, ravnatelju, katehetu in vsem učiteljem spriče-valo, da je ljubljanska šola vendar še boljša, nego se je na-dejal, in da „se je šolstvo pospešilo, kolikor je bilo mogoče“; graja pa takoj, da učenci 1. in 2. razreda slabo izgovarjajo i. t. d. O zmožnostih kranjskih dečkov pravi, da „so jako hvalne“ Prav robato pa se loti oo. frančiškanov novomeških in njih gimnazije. „Spoštovanje in čast novomeškim franči-škanom, a v nobeni urejeni državi (in keinem policeyten Staate) v Evropi ne poučujejo frančiškani mladine v višjih vedah (hu-maniora), ker so skoraj ex instituto izključeni od lepih ved, in v istini v Novem Mestu ne govoré nemščine, slabo latin-ščino pa mladini s palico vbijajo; njih šolo je smatrati za neredno zakotno šolo in pribežališčem vseh dijakov, katere so zaradi zanikarnosti ali slabega vedenja spodili iz ljubljanske in karlovške gimnazije.“

Tej kritiki je pridejal grof Torres nasvete, kako vsem neprilikam priti v okom: 4. razred naj se za sedaj odpravi, ravnatelju naj se prepove dajati spričevala, poučuje naj se najmenj po 6 ur na dan, saj imajo v Celovcu in Gorici celó po 4 ure dopoludne in 4 ure popoludne pouk; za učence, ne-zmožne nemščine, naj se ustanovi osnovni razred. Ker imata baje cerkovnika v Kranju in Kamniku dobre do-hodke (oni 40) gld., ta 60 gld.) naj se pošljeta v Ljubljano, da ju izobražijo za učitelje; v Idriji poučuje menda jako slab duhovnik dijake, a meščanje in uradniki so se zavezali, pla-čevati svojega učitelja. Glede šolskega zaklada predlaga, da se še za nekaj časa plačuje 1000 gld. iz državne blagajnice ali iz ljubljanske jezuitske zaloge, ki ima po 2000 gld. letnega prebitka. Stanove je treba malo podrezati („auffrischen“), 2–300 gld. bi lahko plačevali.

Čistokrvnega pripadnika „prosvetljenega absolutizma“ se pa kaže grof Torres pri tistih nasvetih, ki se tičejo sode-lovanja cerkve in duhovščine pri šolstvu; on zahteva, da se osebe duhovne in imetje cerkveno postavi v službo državne šole. Najprej zahteva, da naj se določi, da škof ne sme po-svetiti nobenega klerika, če se ne izkaže s spričevalom rav-natelja normalke, da je vešč novi metodi normalčni; seveda,

297

pravi Torres, je to že itak zaukazano, „a ker škofje take reči radi pozabijo“, naj se ponovi to povelje. Na kmetih naj župniki, beneficijati in redovniki brezplačno uče verski nauk. Po kmetih naj se ustanavljajo dobre šole, zato naj se namesti „malovredna frančiškanska šola v Novem Mestu, ki je smatrati gledé na zistem za zakotno šolo“, z glavno šolo. V šolsko zalogo naj pa plačujejo bratovščine, cerkve in ustanove po 2% svojih prebitkov, češ „saj se je že na tridentskem cerkvenem zboru določilo, da se imajo cerkvena posestva in dohodki duhovnih ustanov po odštetih stroških v prvi vrsti porabiti za odgojo otrok, in ta modra, politična in človekljubna razlaga je mnoge ljudi napotila, da so srčno radi svoje posestvo in imetje darovali cerkvam in duhovnim ustanovam; zakaj bi se torej ne spoštoval ta ukrep tridentskega cerkvenega shoda in spolnjevala volja ustanovnikov in dobrotnikov?“ A to je izvršiti korakoma, „da se ne vzbudi še večji srd zoper normalke“, (ki so itak duhovščino razdražile, ki jih smatra napadom na svoje pravice)“. Zato naj se tekom treh mesecev preiščejo vse ustanove za posvetne duhovnike, zapišejo in dvoru naznanijo vsa posestva in prebitki cerkva. Zastran šol na kmetih pa obeta grof Torres posebnih nasvetov, „kadar bo zagotovljena normalka, kadar ravnatelj izvežba zadostno število učiteljev, in kadar bodo znani vsi dohodki cerkovnikov in učiteljev na kmetih (kajti dotične fasije so menda neistinite)“.

To poročilo je pikro — a menim, da ni povse pretirano, pa da graja ne zadene vsa Kumerdeja, nego najprej tisto oblast, ki je Kumerdeju vsilila za slovenske dijake ljubljanske čisto nemško šolo; tudi tu se je pokazalo, da nima zmožnosti za „osnovatelja“ tista oblast, kateri je vrhunec državniške modrosti slepo posnemanje tujih uredeb, brezmiselno vladanje poleg „šimla“

Sedaj se je moralo zagovarjati kranjsko deželno glavarstvo (14. prosinca 1777), osobito predsednik šolske komisije in za Raigersfeldom tudi nje poročevalec, grof Fr. Sal. Gallenberg. Kaj je trdil on?

Šolska komisija je zakonito sestavljena, in duhovni člani imajo potrebno škofovo pooblastilo, nadzornika za šolo pa so iskali, objavljajoč, „da je vsakemu prijatelju šole dovoljeno, priti nenapovedan v šolo, kadar se mu ljubi, in prijaviti pristojnemu uradu nedostatke, če jih zapazi.“ Magistrat pa ni imenoval nobene za tak posel sposobne osebe, ker „ni razen z delom preobloženega sindika nobene, najmenj pa meščanske osebe, ki bi bila sposobna biti prijatelj šoli ne samo po imenu, nego tudi v dejanju. K temu je potrebno dobro poznavanje zistema, ki naj ga nadzoruje; kako bi se pa to moglo za-

298

htevati pri takih ljudeh, ki si morajo služiti svoj kruh deloma po drugih nujnih in važnih poslih, deloma po trgovini in prometu, deloma in sicer večinoma po rokodelstvu? Sodbo o tem prepuščamo prosvetljenejšemu razsodku "Glede normalke je dogovorjeno s Torresom in Kumerdejem, da se zanemščine čisto nevešče dijake ustanovi osnovni razred, dasi je dokazano, da so tudi taki dijaki "v kratkem času dosti napredovali, ker se jim predava vse v obeh jezikih, a za take dijake bode osnovni razred rodil še dokaj več koristi". Silili so se k pošiljanju dece v šolo samo oni roditelji, "ki itak nočejo svojih otrok dati učit se rokodelstva, ker bi bilo res hudo, če bi očeta, ki hoče sina že v sedmem letu dati k rokodelcu in ga hoče k temu vzgojiti, hoteli siliti, da naj pošilja tega dečka v šolo in mu jemlje priliko, da se nauči tistega, "kar bi mu naj služilo za bodoči neobhodni zaslužek". Večina otrok dobiva doma slab pouk; temu se ni moglo priti v okom, ker je mestnega magistrata nemarnost (Unthunlichkeit) provzročila mnogo sitnosti. Boljši uspeh si glavarstvo obeta od patenta zoper domače učiteljstvo, kakor tudi od vedno rastočega uverjenja o koristi normalke, in ko bodo ljudje videli pogoje za vzprejem v latinske šole. V Ljubljani ni treba zapreti nobene zakotne šole, "ker tukaj nobene take več ni". Dekliška šola pa se kmalu otvori pri uršulinkah. Da so se otvorili vsi razredi normalke, to opravičuje metodna knjiga str. 330; tudi za četrti razred je bilo dosti godnih dijakov, kakor svedoči izpit koncem poletnega tečaja; če so nekateri učenci slabše odgovarjali, ni temu kriv slab pouk, nego pozabljivost; če se je tu in tam pokazal kak nedostatek glede razvrstitve dijakov po razredih, se je to takoj popraviło, isto tako se je dal ravnatelju najostrejši ukor zaradi svojevoljne zamene dveh učiteljev. Knjig dijaki nimajo zaradi revščine roditeljev; v bodoče pa bodo imeli po 2 ali 3 učenci jedno knjigo. Tudi ne sme v bodoče ravnatelj več dajati spričeval brez znanja komisije. Četrti razred je neobhodno potreben že zató, ker se imajo vanj vtekniti nazaj poslani gimnazijci. Komisija se je tudi gledé učnih ur, katalogov itd. ravnala strogo po metodni knjigi. Učni red se je zadostno proglasil na Kranjskem, pravi vzroki ovir na deželi so se grofu tako jasno dokazali, "da je grof prišel v zadrego, ker je videl, da se je zmotil." Dijaki brez normalčnih študij so le tedaj bili vzprejeti v latinske šole, če jih je katehist izprašal in za godne spoznal. Zastran maše se je skušalo ukreniti, kar je potrebno, a doslej se še ni doseglo nič zaradi pomanjkanja duhovnikov. Doslej se "vedoma" še ni dopustil nobeden klerik k višjim blagoslovom brez spričevala katehetovega; kaj učini novi patent, se bo še je videlo; če bi ne rodil sadu, "bo šolska komisija imela o

299

tem poročati, izvršitev pa bo skrb višjih oblasti.« Glavarstvo zagotavlja, da vedno išče novih virov za šolsko zalogo, da pa „znani položaj dežele zahteva čas in previdnost (opreznost).“ Zastran novomeških šol se obeta posebno poročilo na podlagi najnovejše cesarske resolucije. Da imajo dobiti Kranj, Kamnik, Loka in Idrija najprej šole, o tem je tudi glavarstvo prepričano, a to ne gre tako hitro, ker to branijo ovire, sicer navidezno majhne, a v istini vendar važne. „Ne gre, da bi se odstranile kar hipoma, temveč treba je opreznosti“. Tudi na Kranjskem bodo polagoma stavili šolske predloge. „Kakor gotovo so druge dežele napredovale v šolstvu, tako gotovo se sme trditi, da se sme brez strahu vsakemu pokazati to, kar se je doslej na Kranjskem uvedlo in na dobrem temelju začelo.“

Temu poročilu je dodal deželni glavar sam še opazko, da se opira kranjsko šolstvo povsem na cesarske naredbe in da je tako prikladno kranjskemu narodu, ki je reven in nima nemškega materinega jezika, temveč „starolaški (!) ali kranjski jezik“, da so dosedanji hitri in dobri uspehi pripisovati najvišjim naredbam in s talenti obdarjeni mladini“.

Grof Torres pa tudi ni molčal. Dne 27. prosinca 1777 je spisal še obširnejši odgovor.

Najprej se pritožuje, da se škof grof Herberstein brani duhovnemu članu šolske komisije dati pooblastilo in da je celó rekel, da „noče ničesar slišati o normalnošolskih rečeh“. Za šolo je jako uspešno, če se zanjo pridobé „šolski prijatelji“ meščanskega stanu, ki so šolski komisiji „branik“ (Bedeckung) napram občinstvu. To se je videlo v Trstu; tam je zapadlo šolstvo za grofa Lamberga popolnoma v zaničevanje; potlej pa se je izročilo ravnatelju borze, „največjemu tržaškemu ciniku“, in to je pridobilo šolstvu največje zaupanje. „To bi bilo posebno na Kranjskem potrebno, ker so predsodki ukoreninjeni ne samo v občinstvu, temveč v sami komisiji; „šolski prijatelj“ bi razjasnil občinstvu bistvo in namen šolske zisteme. Pomilovanja vredna bi bila Ljubljana, če bi res ne imela nobenega meščana, ki bi za blagor svoje domovine žrtvoval vsakih 14 dni mrvico časa, da bi pohajal šolo, se udeleževal sej komisije in naznanjal ji hibe, katere je našel.“ Ta posel je n. pr. v Gorici prevzel neki zlatar. V elementarni razred naj se pošiljajo samo dijaki, ki čisto nič nemški ne znajo; za nemške dijake bi bil ta razred čisto odveč in bi „pri njih provzročeval novo babilonsko zmešnjavo jezikov“. Torres se imenuje „največjega čestitelja svobodnih zakonov“, a gledé šole je treba moranja. „Pri tem narodu, kjer ni zmožnega meščana, da bi obiskoval šolo in sodil o nji, in kjer je celi magistrat nesposoben za šolstvo“, zagotovi samo sila tisti uspeh, „katerega obrodi v drugih srečnejših deželah“.

300

poštenost in uverjenje, da je to narodu v korist. Človeka je
prisiliti, da postane srečen.« Vsi otroci od 7.—13. leta bi se
morali zapisati in v šolo pošiljati. Zakotne šole morajo pre-
nehati, ker roditelji ne morejo soditi o pravi metodi. „Ljubljana
ima več domačih učiteljev (instruktorjev), nego so jih imele
Atene in Rim kedaj“, okrog 400. S tolikim številom domačih
učiteljev „se pa ne ujema označena mračnost naroda in me-
ščanstva,“ se menj pa siromaščina mesta“, na katero se dež.
glavarstvo sklicuje. Komisija naj rajša prizna, da je toliko
otrok prav brez pouka, mesto da trdi, da ni nobene zakotne
šole, dočim Kumerdej pravi, da je takih v Ljubljani v izobilju.
Potem ponavlja Torres nedostatke, ki jih je pri normalki za-
sledil, a teh je kriva komisija bolj nego ravnatelj, ker ona
ima dolžnost šolo večkrat „napasti“, kataloge zahtevati, učence
izpraševati in vse osebno poizvedovati. Ovire šolstvu na Kranj-
skem pa našteva te-le: 1.) Da dežela ni nemška, 2.) da
je revna, 3.) novemu šolstvu neprijazna, 4.) da meji z Istro
in Goriško, kjer se že prav nič nemški ne govori. A vse ovire
izginejo, če se oblasti šolstva lotijo z večjo resnobo. Nikomur
naj se ne dovoli vstop v latinske šole, če ni pohajal normalke.
Dijaki naj vsak dan hodijo k sv. maši, katero naj bere kak
razjezuit, in vsak mesec k spovedi. Da patent z dne 6. grudna
1774. 1. še ni obrodil sadu, temu je to krivo, kakor pravi
(menda) dež. glavarstvo, da se niso izobrazili pripravniki, da
duhovniki ne umejo poučevati otrok in da se bojé škofa. Na
ta način se šolstvo v tej deželi na večne čase ne bode moglo
uvesti, dokler niso župniki v novi metodi dobro poučeni; a
ta odgovor kaže, kakor da je komisiji šolski red neznan.
Gledé šolske zaloge je treba državne podpore in večjih šolskih
davkov.

On graja tudi, da se je premalo storilo za kmetske šole,
in obira zopet komisijo, nadejaje se, da pokaže tudi gledé šole
frančiškanov v Novem Mestu „več razsodka za občni interes
nego spoštovanja do frančiškanov.“ V teku treh let bi se bil
vendar moral zaslediti kak vir za šolsko zalogo, saj Idrija že
dolgo prosi šole. „Če komisija vse tako temeljito proučuje
kakor to opombo (zastran zaloge za kmetske šole), za katero
je potrebovala celi mesec, potem se ni nadejati dokaj nasvetov
v teku jednega leta.“ Pritožuje se, da se komisija brani z
njim osebno občevati, dasi je imenovan z dež. glavarjem vred
komisarjem; na ta način se stvar le zavlečuje in cesarici po-
dajajo separatna poročila. Opombe glavarjeve o revščini dežele
in o „ilirskem“ jeziku imenuje „zanj previsoke“ (nedoumne),
marveč je Kranjska med notranjimi avstrijskimi pokrajinami
najbolje obljudena. ima največ obrta in bogastva; revščina
nič ne ovira, ker vlada potrebno zalogo posoja; Kranjska

301

nima povoda tarnati, če plačuje 500 gld., dočim plačuje za
dve tretjini manjša Goriška 1400 gld. v šolsko zalogo. „Ali
je stara ilirščina res materinščina? To mi je ne-
razumno. Amerikanci so tudi imeli svoj narodni
jezik, sedaj pa govore jezik svojih premagalcev.
Ali bi ne bilo mogoče, da bi govorili tako obilo
nadarjeni Kranjci jezik svoje dobrotnice (t. j. ce-
sarice)? Jako velik dobiček normalke bode uve-
denje jedinstvenega jezika. Rimska država je
imela samo latinski jezik. Jaz želim doživeti to
slavno dobo.“

Marsikaj v tem spisu, sosebno pa zadnji stavek, svedoči,
kak sangvinik je bil grof Torres, in kako je bil prvi namen
šole — germanizacija!

Izjave Torresove in deželnega glavarstva so se predložile
nižeavstrijski šolski komisiji v presojevanje; ta, oziroma poro-
čevalec opat saganski Felbiger, sodi med ostalim tako-le o
šolskem pitanju na Kranjskem (dne 10. marca 1777): Poročila
Torresova kažejo, „da se ni dosegel vkljub tolikim naredbam
niti najmanjši napredek,“ ker „manjka šolski komisiji in
njenemu poročevalcu razbornosti in vnetosti, ravnatelju nor-
malke živahnosti in marljivosti za povzdigo šole. A temu se
deloma ni čuditi, ker je toliko ovir. Učiteljem nedostaje spret-
nosti, šolski zalogi denarja, šoli prostora; vrh tega odpornost
duhovščine in predsodki na vseh krajih.“ Da se šola povzdigne,
v to ni toliko nujno pooblaščenje duhovnikov po škofu, nego
da predlaga magistrat šolskega prijatelja, katerega potem dež.
glavarstvo imenuje.¹) Škofu naj bi se dala „tehtna opomba
z najvišjega mesta, da naj se nikar ne protivi zboljšanju šole.“
Komisija potrdi ustanovitev osnovnega razreda ter poslo-
venjenje in izdavanje knjig v obeh jezikih. Zaradi
prevelike množice otrok naj se mestne šole ne odpravijo,
temveč po celovškem vzoru preosnujejo na podlagi nove metode.
Če uršulinke po novi metodi učiti hočejo, ni treba posebne
nove dekliške šole. 4. razred naj se ne odpravi na normalki,
ostali trije naj se preosnujejo. Tretji razred bo pripravljal dijake
za latinske šole, 4. razred pa bo za vse ostale dijake. Ravnatelj
normalke naj poučuje privatne in druge učitelje; sleharni nor-
malčni učitelj naj poučuje po 5 ur na dan; osnovati je tečaj
za pripravnike, ni vzprejemati učencev v lat. šole, če niso
pohajali normalke; k maši naj vsak dan hodijo šolarji, a po-
sebnega duhovnika za to ni treba. Duhovnike je treba krepko
opomniti, da se priučé novi metodi, to je posebno pri kranjski

¹) L. 1777. je magistrat imenoval „šolskega prijatelja“ knjigotržca Prombergerja -- a ta se ni nič brigal za šolo. Laib. Schulzeitung 1893. 164.

302

duhovščini nujno, „ker se javi tam predsodek duhovščine zoper zboljšano šolstvo na posebno očividen način.“ Gotovo se tudi kranjski škof ukloni in ne posveti nobenega v duhovnika, če nima dokaza, da je vešč novi metodi, posebno gledé „katehizovanja“. Po trikrat na leto naj jim ravnatelj normalke predava o „važnosti izpraševanja in presojevanja odgovorov“ in o trivialnem šolstvu sploh. Potrdi se Torresovo mnenje gledé novomeških šol, češ, da „bi ne bilo samo lahko, nego tudi pametno, da se latinske šole novomeške izpremené v nemško (t. j. narodno) šolo.“ Najprej pa je treba osnovati dobrih trivialk, n. pr. v Radoljici, Kostanjevici, Bistri in Stični; ako se tem prelatom zaukaže ustanovitev redne trivialke, se bo potem že napredovalo. Vsi učitelji se morajo na normalki izvežbati, po šolski komisiji izprašati, po dež glavarstvu imenovati: vsak se mora držati metodne knjige; se mora nadzorovati, in roditelji se imajo kaznovati, če imajo za svojo deco neizprašane učitelje. „Takošni ukazi morebiti predramijo šolsko komisijo k živahnejšemu delovanju.“ Kumerdeju naj se zabiči, da se strogo drži naredeb, če ne, ga odstavijo in na njegovo mesto bodo kar z Dunaja imenovali novega ravnatelja. Umestno je imenovanje nadzornika v Ljubljani, in predlaga se Taufferer s 100 gled. plače, a vse to ne bode nič koristilo, „če se ne namesti pri ondotni šolski komisiji marljiv in vnet poročevalec, „ki mora biti duša, ki ume oživiti to komisijo, ki je toliko časa dremala.“ Za ta posel bi bil najsposobnejši grof Edling, frizinški grajšč. upravnik v Loki, a imel bi se poprej na Dunaju poučiti natanko o šolstvu; da je vnet za to, je pokazal že s svojimi nasveti za prospeh šolstva.

Naposled je vsa stvar prišla pred dvorne kancelije odsek za študije, kateremu je bil dvorni svetnik Greiner poročevalec. V katerem duhu je Greiner sestavil svoje poročilo dne 25. aprila 1777. l., je lahko pogoditi: on konstatuje, „da je žalostno, da je kranjsko šolstvo v tako neugodnem stanju, dasi je že pred tremi leti bil poslan v Ljubljano spretni in vneti ravnatelj Kumerdej, dasi je ustanovljena šolska komisija ter dovoljena podpora iz državne blagajne. Mnogo časa se je potratilo vkljub vsem naredbam in predpisom. Vzrok temu tiči samo v starih predsodkih naroda, katerih deželna vlada ne skuša premagati, ker se jih je sama tako navzela, da goji očitno mržnjo napram boljši učni metodi. Najbolj pa je temu kriva mržnja duhovščine in osobito kneza in škofa, ki se je celo proti grofu Torresu skrajno izzivajoče drznil reči, da noče nič slišati o normalkah. Ako sovraži narod novo šolo iz predsodka, ako duhovščina to mržnjo očitno podpira, ako škof očitno govori zoper šolo in še tiste duhovnike, ki so šoli prijazni, s svojo mržnjo ovira, ako deželna vlada to stvar bolj zavira nego

303

pospešuje, in ako nima poročevalec niti pravega razsodka
niti najmanjše vnetosti, potem ni čuda, da se nič ne stori.“
Res so dobri nasveti Torresovi in Felbigerjevi — a najprej
„se mora položiti temelj s tem, da se prisili dež. glavarstvo,
da resno izvršuje vse najvišje naredbe, omogočujoče prospeh
šole, da se namesti res vnet poročevalec, in da se zagotovi
neobhodno potrebno sodelovanje duhovščine.“ Zato se daj ukor
dež. glavarstvu s pristavkom, da „bode moralo dajati odgovor
za to, če ne bode napredovala zboljšana metoda tudi na
Kranjskem tako, kakor po drugih kronovinah.“ Grof Torres
naj pa gre še enkrat na Kranjsko in naj dogovorno z dež.
vlado vse uredi in dvakrat na leto šolo nadzoruje. „Knezu
(škofu) naj cesarica izrazi nenavadno zavzetje, v katero jo je
on spravil po očividni mržnji proti zboljšanemu šolstvu. Vsi
drugi škofje najvišjih dednih dežel so uvideli občno korist
tega šolstva in so jako rade volje pomagali pri tem delu, so
navduševali svojo duhovščino in celo izdatne doneske dali iz
svojih dohodkov, kakor n. pr. nadškofa v Pragi in Olomucu.
Zato se nadeja cesarost, da ne bode ljubljanski knez in škof
v svoji krščanski ljubezni oviral blaginje njemu izročene črede,
nego da postane po svojem bodočem krepkem sodelovanju
vreden najvišje milosti in da se bode trudil odvrniti pravično
nemilost vladarice, katero si nakoplje vsakedo brez ozira osebe,
če se ne ravna po občnih naredbah zakonodavstva.“

V tem smislu je Marija Terezija tudi rešila stvar; gla-
varstvo in škof, oba sta dobila svoj ukor; „ich beangnehmige
in all der canzley einrathen.“

To velja tudi o nameščenju novega poročevalca za
kranjsko šolstvo; mesto poročevalca je bilo prevažno, kajti bil
je zajedno šolski nadzornik za celo deželo in organizator narod-
nega šolstva.

Grof Gallenberg je bil nesposoben za svoje mesto, grof
Torres je imel dovolj povoda zahtevati, da se odstrani, dotične
oblasti so pa tudi že zasledile mu namestnika: grofa Edlinga,
ki je bil dotlej frizinški glavar loški, ki je pa tudi že po-
kazal, da se zanima za šolstvo v tedaj merodajnem smislu.
Bržkone sta mu namignila Torres in Felbiger, kajti začetkom
1777. 1. je vložil prošnjo za mesto poročevalca pri šolski ko-
misiji. Sklicuje se v prošnji na opata saganskega, ki bode
poročal cesarici, da „sem si zadobil najpopolnejše in najbolj
pravo znanje normalskega šolstva in da nadkriljujem glede
gorečnosti in morebiti tudi glede zmožnosti za to jako dobro-
delno delo vse svoje rojake (deželane)“ Sklicuje se tudi na
svojega sorodnika, škofa goriškega.

Ta nikakor preskromna prošnja ni našla milosti pri dež.
glavarstvu; takrat, ko je že imenovanje Edlingovo bilo skoraj

304

dognana stvar, upiralo se mu je glavarstvo (dne 24 marca 1777. 1.). Priznanje, da je Edling dober oskrbnik, opomni dež. glavar, še ne zadostuje; „če nima druzega za svetovalska mesta potrebnega znanja in lastnosti, ne gre misliti, da je zaradi one same že vreden in zmožen za najvišjo službo. Mimo tega ni umestno združiti grajščinsko oskrbništvo s cesarskim uradom, saj to zvezo državnih uradov z zasebnimi prepoveduje že obstoječa naredba. Mogoče, da je res, kar trdi grof Edling, da preseza glede znanja šolstva vse rojake, a to ne zadostuje, ako hoče sodelovati pri daljnjem razvoju šole. Skoraj dvomiti se pa sme, da grof Edling tako dobro pozna deželo, saj je grof Edling lani predložil nasvět glede normalke v Loki, o katerem je Vaša cesarost sama sodila, „da bi bil kar naravnost neizvedljiv“, morebiti se sme imeti zaradi tega dejstva tudi nekaj pomiselkov zastran bodočnosti."

A vse to je bilo zaman: dvorna kancelija je uže v na-
vedenem poročilu nasvetovala, da naj se mesto „nezmožnega
in mlačnega“ grofa Gallenberga („ki je svojemu na Poljsko
premeščenemu bratu čisto nejednak“) imenuje referentom grof
Edling, ki „kaže za šolstvo toliko vnetosti, da naj se mu dá
značaj dež svetnika. Grof Edling je jedini, na katerega se je
z nekako gotovostjo zanašati.“ Marija Terezija je temu pri-
trdila, in grof Edling je postal kot poročevalec šolske komisije
kranjske duša našemu šolstvu. Nekaj vpliva je pa še pridržal
grof Torres. kajti ž njim se je imel Edling vsaj posvetovati.
Nedostatke šolstva na Kranjskem pa je odlok z dne 2. sept.
1777. vsaj deloina odpravil; dež. šolska komisija je dobila za-
služeni ukor zaradi prezanikarnega poslovanja, želelo se je,
da se v Ljubljani ustanove poleg normalke „mestne šole“ kot
trivialke, otroci naj se nikar ne dajejo že šestletni k roko-
delcem, temveč šele po dve- do triletnem šolanju v trivialki;
odpraviti je nepotrebne, „občinstvo samo varajoče, premnoge
razrede“, osnovane vsled razreditve dijakov v „črkouke“ in
„čitatelje“, predložijo naj se lekcinski katalogi, da se zapreči svo-
jeglavnost ravnateljeva, ki se menda nič kaj vestno ne drži
naredeb. Tudi ne gre poizvedovati po razmerah učiteljev po
celi deželi pótem škofijstva, „kajti to ni nikakor duhovska
stvar, in zato bi bilo brezdvomno mnogo dostojnejše, ta posel
naložiti okrožnim uradom.

Grof Gallenberg se je sicer zagovarjal, a ne preveč
srečno (dne 25. julija 1777), kajti priznal je nujnost nadzoro-
vanja šol in počasno poslovanje kranjske šolske komisije, a
trdil, da je temu kriv poslovni red, kajti vsaka stvar se pošlje
stoprav učiteljem in ravnatelju normalke, da izreko svoje
mnenje; treba je dati komisiji več samostalnosti. On zagovarja
ljubljansko normalko in nasvetuje ustanovitev glavnih šol v

305

Kranju, Novem Mestu in Idriji, drugod pa trivijalk. Obramba njegova mu ni obveljala, dobil je ukor z Dunaja, češ, da oskrbuj marljivejši svoj posel kot šolske komisije predsednik. Ko se je zaradi tega zopet zagovarjal (dne 22. novembra 1777) in posebno poudarjal, da je pridno pohajal šole in bil prisoten pri vseh izpitih itd., ga je zopet trdo zavrnil Torres v soglasju z Edlingom in stiškim opatom, izposloval je samo ukor (dne 6. grudna 1777) z ukazom, „da pridno delaj in zapisnike posiljaj, za pouk in izpite se pa ne brigaj.“ Gledé pripravniškega tečaja se v Ljubljani ni storilo še kaj prida; zato je priporočal Torres vzgled goriške normalke v posnemanje, kjer se vežbajo pripravniki po 45 dni tako dobro, „da se niti najtrši glavi ni treba bati izpita“

Deželno glavarstvo samo ni bilo nič prijazno Gallenbergu, v poročilu z dne 13. svečana 1778 je pohvalilo šolsko komisijo, ki baš sedaj uspešno uraduje, odkar je grof Edling nje član, in poudarjalo je nujnost raziskave cerkvenih zalog, sicer ni mogoče plačevati mezde učiteljem, ki si morajo torej iskati postranskega zaslužka, nemogoče je tudi podpirati učitelje, ki se hočejo izvežbati na normalki. „Prazno“ smatra Gallenbergovo misel, da bodo župniki vsled „lepih besedi“ kaj darovali za šolo. Oporekaje Torresu, ki je bil trdil, da šolska komisija že preudarja dve leti, kaj bi predlagala, a da ni še storila ničesar, našteva dež. glavarstvo, kaj se je doslej izvršilo in kaj je še osobito nujno. Otvorilo se je že 24 trivijalk; uršulinke Torres po krivici graja, kajti jako so vnete za šolo, a imajo le skromna sredstva. Duhovščini naj se pa naloži vsaj 250 gld. davka za šolo „od njenih preobilih dohodkov“, to bi bilo bolje nego siliti jo, naj vzdržuje šole in poučuje, kar bi se itak komaj kedaj doseglo, „saj bi se morda v sto letih niti jeden duhovnik ne izvežbal za sposobnega učitelja.“ Edling nadzoruje šole jako marljivo in sloveni „metodno knjigo“ in katehizem. Zanimive podrobnosti so tudi te-le: Opat stiški je poslal v pripravniški tečaj jednega učitelja in jednega duhovnika in frančiškani tudi jednega, briksenški škof je obljubil na bleškem posestvu osnovati dve trivijalki, velesalske nune jedno, župnik trebanjski je prepustil za šolo jedno sobo, kjer sam poučuje, poleg tega pridno nadzoruje druge šole; isto je storil župnik moravški, dočim mengiški pozrtvovalno podpira zgradbo šole; bar. Zois je poslal dva „človeka“ v pripravniški tečaj, jeden je sedaj učitelj na Jesenicah, drugi v Bohinju; isto je storil Urbas v Planini; učitelji v Tržiču, Kamniku, Kranju in Radovljici imajo dobre dohodke, zato so jih pozvali „v teku treh dni“ v pripravniški tečaj. V Idriji in Železnikih se osnujejo trivijalke. Pozizveduje se zastran cerkovniških dohodkov; začetkom sušca

20

306

se morajo odsloviti vsi neuki cerkovniki v obližju mest in
trgov. Vsi škofijski ordinarijati so se pozvali, naj naložé svoji
duhovščini prispevke za šolo, a to ne bo nič izdalo, kajti
„doslej niso pokazali ni najmanjšega znaka prijaznosti do
zboljšane učne metode, pač pa so delali že dosti ovir“ Mnogo
uspeha se pa nadeja grof Edling od priobčenja poslovenjenega
šolskega reda; to delo izvrši Edling sam, in kmet „se bo
potem na lastne oči uveril o koristi nove metode in bo po
nji sam poučeval svojo še blebetajočo deco“. Knjigovodstvu
se je naročilo, da pove svoje mnenje glede prebitkov bra-
tovščin in dobrodelnih ustanov. Ker je Edling uverjen,
da „sta pobožnost in strah božji podlaga dobri vzgoji“, je
zapovedal, naj hodijo učenci vsak mesec k spovedi, in naj se
poroča šolski komisiji, „ob katerih dnevih opravljajo dijaki
svojo pobožnost in če so napredovali v strahu božjem in
kako.“ Uredil je ponavljalni pouk, prosil, naj se namesti učitelj
za risanje, in napotil tiskarja Egger-a, da izda potrebne knjige.
Učitelje in komisijo zbira pa Edling sleharni teden pri sebi,
da se vzajemno posvetujejo o šolskih stvareh. Kranjskemu
šolskemu zakladu naj se povrne tistih 3000 gld. iz prebitka
jezuitskega zaklada. ki so se odstopili Goriški, katere pa v
Ljubljani hudo pogrešajo, potem bi ne bilo treba doneska iz
državne blagajne. A te prošnje ni podpiral Felbiger, češ, da
Goriška ne more izhajati brez onih 3000 gld., pa da bo za
Kranjsko zadostovala podpora (1000 gld.) iz državne blagajne.

Končno besedo je imela zopet dvorna kancelija (dne
7. maja 1778), ki je Edlinga vnovič potrdila poročevalcem,
odklonila pa razširjenje avtoritete šolske komisije in nasve-
tovano obdačenje cerkva in bratovščin z 20—30 kr., češ, saj
je kranjski šolski zaklad že dosti preskrbljen. Dovolili so pa
učitelja za risanje na normalki, da bi koristili osobito takim
dijakom, ki se hočejo posvetiti rokodelstvu ali umetnosti. Da
se čim hitreje vsi učitelji nauče nove metode, naj normalka
najprej izvežba učitelje večjih mest in trgov, ti pa naj potem
izvežbajo učitelje v bližini svoje šole. Namestiti se ne sme
nobeden cerkovnik, če ni zmožen poučevati mladino; izkazov
o spovedi dijakov pa ni „treba pošiljati“. Egger-ju se podeli
privilegij za 20 let, da ne sme nastati na Kranjskem nobena
tiskarna poleg njegove. Seveda se pohvali marljivost Edlin-
gova, njemu se izroči izključno nadzorstvo kranjskih šol. Torres
se pa odslovi, „ker je po gorečnosti grofa Edlinga prišlo
kranjsko šolstvo v pravi tir.“ To ni bilo nič kaj milostno za
grofa Torresa, ki je pa ostal duša šolstvu goriškemu

Ne smemo dvomiti, da je bil grof Edling, kateremu je
precej dolgo bilo izročeno osnovanje kranjskih šol, jako vnet
mož; gotovo je tudi imel večjo veljavo pri šolski komisiji in

307

deželnem glavarstvu nego zaspani grof Gallenberg; a kedor
priznava zasluge Edlingove, ne sme pozabiti, da je imel Edling
v svojem poslu jako vrlega sotrudnika — Blaža Kumerdeja. Oba
moža sta se v svojih nazorih lepo vjemala, in to lepo soglasje
je rodilo lep sad tudi na polju šolskega slovstva slovenskega.
Edling je bil malo menj napojen s tistim nivelujočim duhom,
ki je zaslepil celó Torresa tako, da se je nadejal, da še do-
živi ponemčenje slovenskega naroda. Edling in Kumerdej sta
gorela za šolo kot vzgojevalnico narodovo, ki doseže svoj
namen samo kot zavod s samostalnim smotrom, ne kot služ-
nica državne uprave.

Že 1775. l. je izdal Edling v Ljubljani „Občni šolski red“
(nemški), pripravljal se je bil torej že takrat za svoj poznejši
posel; 1778. l. pa je izdal ‚Forderungen an Schulmeister und
Lehrer der Trivialschulen: germanico simul et Carniolico idio-
mate“ (Jezičnik XXII., 54.) Gotovo je on spodbudil vladnega
tajnika pl. Kappus-a, da je poslovenil „Kern des Methoden-
buches“ pod naslovom „Sern ali Vonusetek teh Metodneh
Buqui“, (1777). Sam Edling te knjige ni poslovenil, nego ime-
nuje v neki vlogi na cesarico (dne 27. svečana 1778) Kappusa
kot prelagatelja.¹) Kumerdej je, kakor vemo, hotel posloveniti,
oziroma spisati celo vrsto šolskih knjig, ko je prišel v Ljub-
ljano; da teh načrtov ni izvedel, temu so krivi bili gotovo
preobilni posli njegovi²); stoprav v poznejših letih je dobil
toliko duška, da se je udeležil toli važnega slovstvenega dela
slovenskega; samo jedno važnejšo knjižico je poslovenil 1778. :
„Vadenje za brati v' usse sorte pissanji za šolarje teh dežel-
skeh šol v' cessarskih krajlevih deželah“. (Jezičnik XXII., 56.)
Ni se pa lotil nameravane prestave saganskega katekizma
(Helfert 552), ki je bila tako nujna, da se je ponudil grof
Edling, da jo izda. Komaj je pa ta dovršil prevod malega kate-
kizma, oglasi se škof Herberstein in prosi, da sme posloveniti
veliki katekizem „v prid tukajšnjega, zvečine nemškega jezika
neveščega kmetskega naroda“ in posvetiti ga cesarici. Ker je
dvorna kancelija (dne 14. novembra 1777) cesarici priporočala
škofovo prošnjo z dostavkom, „da ne bode še bolj uzlovoljen
škof, ki ni itak nič naklonjen novi metodi“, je cesarica ugodila
ji, in Edlingu se je naročilo, naj počaka s svojim prevodom.
(Helfert 552.) Škof pa svojega prevoda ni izgotovil. Edlinga
pa je vsa stvar bodla, zato poprosi dne 27. svečana 1778. do-
voljenja, da sme dati svoje delo v natis, ker je ta knjiga

1) Šafarik I., 89. Ježičnik XXII, 53 in Dimitz i dr. torej napak pripisujejo to knjigo Edlingu.

2) Naročili mu menda niso prirejanja slov. šolskih knjig, pač pa so tudi na Dunaju smatrali ga zmožnim za to, kakor kaže neko poročilo dvorne kancelije iz 1. 1776, tičoče se goriških narodnih šol.

20*

308

nujno potrebna in škofov prevod ne bo še kmalu dovršen, sicer pa da si oba prevoda nista tekmeca, kajti škof hoče prirediti knjigo za odrastle ljudi, dočim je Edlingov mali kate-kizem namenjen trivijalkam. Edling se pohvali, da je osnoval že mnogo trivijalk in da torej vé, kaj sodi za te šole; navaja tudi, da je prevod poleg obeh Tauffererjev pregledal in pohvalil goriški nadškof, obetajoč, da ga uvede v svojo škofijo; posebno pa poudarja, da sta njegov prevod potrdila in pohvalila „zmožni, v bogoslovstvu izvedeni in mnogih jezikov vešči duhovnik Spendov“ in vladni tajnik pl. Kappus.

Na vprašanje, kedaj dovrši svojo prestavo, je odpisal škof, da je že poslovenjen katekizem, a da bo stoprav v treh mesecih dovršen za tisk. Sedaj je Felbiger priporočal Edlin-govo prošnjo, češ, da se itak ni nadejati nič od škofa, ki zopet zahteva odlog. Njemu je pritrdila dvorna kancelija; škofu pa naj se pové, da gotovo tudi sam priznava nujnost te knjige, kateri torej ne odreče potrdila. Edlingov prevod je že davno dovršen, torej se zgolj „iz trmoglavosti škof brani take dobro poslovenjene knjige, hoteč tratiti čas za drug prevod“. Edlin-gova knjiga se tiskaj, škofove nikar čakati; tako „naj se škofu zlepa odpiše“. Marija Terezija je zapisala pod ta nasvet lakonični svoj „placet“, in Edlingova knjiga je zagledala beli dan.¹)

Škof se pa ni dal oplašiti. Ko je Jurij Japelj izgotovil prevod velikega katekizma, ga je takoj škof predložil vladi, proseč dovoljenja za natis; dovoljenje je dobil dne 6. svečana 1779. l., a naložilo se mu je, da se morata spraviti oba kate-kizma v doslovno soglasje, da ne bodo ljudje mislili, da sta dva različna katekizma. Ker je bil Edlingov prevod že natis-njen, Japljev pa še ne, moral bi bil torej Japelj svoj prevod predelati in vzprejeti vanjo Edlingove stavke; a tega ni hotel ni on ni škof, ki je ugovarjal rekoč, da ne gre prikrojiti veliki katekizem po malem, nego nasprotno; pozivati se je pa smel tudi na to, da je Japljev prevod gledé jezika boljši in čistejši, da so njegovi izrazi prikladnejši pojmom priprostega kmeta. Cesarica je naredila konec tej pravdi: Edlingovo knjigo je morala prevzeti zaloga šolskih knjig in jo spečati izven Kranj-ske, za Kranjsko pa je potrdila Japljev prevod velikega kate-kizma, poleg katerega je imel Japelj izgotoviti še mali kate-kizem z izrazi velikega katekizma. Edling je bil globoko užaljen; zaman je napravil priziv, sklicujoč se na spričevala vrlih dušnih pastirjev; tožil je tudi, da ga tiskar cveli zaradi tiskovnih stroškov. No, cesarica je imela pretanek čut za pravičnost,

¹) Izvlezhik tega velikega katekizma...“ Egger v Ljubljani, 1779 Šafarik, 118. (Jezičnik XXII, 54); Dimitz IV, 171 pa ima drug naslov te knjige; kateri je pravi?

309

zato je odredila, da knjigo prevzemi zaloga šolskih knjig.
Kako blago srce govori iz njenih besedic: „Blumegen¹) er
(Edling) kann nicht zu schaden bleiben“. (Helfert 553.)

Japljev prevod je izšel pod naslovom: „Ta Velki Cate-
kismuf s' prafhanjami inu odgovarmi sa ozhitnu inu possebnu
podvuzhenje te mladofti v' zessarłkih krajlevih duschelah“
(1779). Posvetil je knjigo škof Herberstein sami cesarici, ka-
tero slavi v dotični čestitki z vzneseno besedo — in to je
tisti mož, ki je delal malo let poprej toliko preglavice Torresu
in vladi s svojo opozicijo proti šolski reformi; sedaj pa je bil
jako vnet za šolstvo, videč, da pametno osnovana šola ne
kvari ni vere ni nravi mladine, nego da nudi cerkvi več pri-
like, temeljiteje poučevati jo v verskih resnicah. Da je dal
posloveniti prevažni katekizem, to je velika zasluga njegova
in Japljeva, in sama cesarica je to priznala z darilom 12 ce-
kinov težke kolajne Japlju. S to knjigo je škof pomagal tek-
mecu svojemu, grofu Edlingu, odstranjevati silne zapreke, ki
so ovirale razvoj narodnega šolstva na slovenski zemlji. Pa
tudi Edling je smel biti ponosen na to stran svojega poslo-
vanja, ko je dne 3 marca 1779 poročal cesarici, da so prevodi
najvažnejših knjig izdatno ugladili pot novi šoli na Kranjskem,
in morebiti je res, kar piše nekdo v Schlözerjevem „Brief-
wechsel“ (1778), da napreduje mladina tudi v slovenskem
jeziku, ki ga „sedaj bolje govori nego poprej“. Da pa ni šlo vse
gladko, je naravno; naravno je tudi, da je bilo lože dajati na
svetlo slovenske knjige, nego vzbuditi v narodovi masi tisto
uverjenje o koristi šolskega pouka, ki je neobhodno potrebno,
ako hočejo merodajni činitelji res postaviti šole kakor vsako
drugo novo stvaritev na trdna tla.²) Baš na Kranjskem pa so
bile v tem oziru še dolgo časa močne ovire: tožil je o njih
1779. l. Edling, rekoč, da so „tako strašne, tako mnogovrstne
in tako polne lokavščine, da jih nikdo ne verjame, kedor jih

1) Dvorni kancelar.

²) Schlözer: Briefwechsel 1778, 341. „Videl sem čudeč se na kmetih napredovanje vsled šole, kjer imajo sposobne ljudi. Naši surovi kmetski otroci se uče ne več samo nemški, krščanski nauk vljudnost i. t. d., temveč tudi svojo materinščino bolje nego poprej. Če pojde tako naprej, bo v 30 letih vsa država prestvarjena“ A duhovniki na kmetih in menihi se hudujejo, boječ se, da zabrede kmet v luteranstvo, ko bo znal čitati sv. pismo. „Skof je navdušen za stvar, a namestili so včasih slabe ljudi, ki so vso stvar navlašč osmešili“ Proti temu pismu polemizuje (str. 99. V. pismo) neki kranjski razjezuit, zagovarjajoč škofove světnike, ki so v slovstvu bolje izvedeni nego oni pisec; on tudi ni nikdar na svojih potovanjih po deželi čul pri duhovnikih nobene šoli sovražne besede. „Niti lenobe niti požrešnosti se ne sme dolžiti naša duhovščina, pač pa so duhovniki tako pametni, da ne bodo kmetu razlagali nujnosti čitanja sv. pisma, primerjajoč je s kodeksom terezijskim... Kmet ni dosti učen da bi mogel umeti kodeks; ali se ne sme isto reči o sv. pismu?“

310

ne čuti in skuša tako kakor jaz“. Ni pa omagal, saj so ga podpirali mogočni gospodje, tudi duhovskega stanu, n. pr. opat stiški, Fabiani; gotovo najmočnejšo pomoč pa je našel pri škofu samem, če tudi je bilo med njima morda katero osebno nasprotstvo. Tekom nekaterih let je osnoval tudi na kmetih nekaj trivijalk, po manjših mestih pa nekaj glavnih šol.

Ne moremo si kaj, da ne bi podali blagim čitateljem črtico iz zgodovine šole idrijske, ki se nam zdi važna kot ilustracija tiste otroške naivnosti, s katero se je toliko sotrudnikov jožefiniških lotilo svoje naloge. — Ceniti je to naivnost že zato, ker nam kaže pristno navdušenje za stvar; kedor čita take pojave, katere je sledila le prerada tista tragiška „slanica“, mora oni dobi marsikaj odpustiti.

Leta 1777. so namenili Idriji trivijalko, a stanovalstvo ni bilo zadovoljno s trivijalko in je dognalo, da se ta šola razširi v glavno šolo. Dne 23. grudna 1778. 1. se je blagoslovila in otvorila jako svečano. O tej slavnosti je poročal dne 12. prosenca 1779. Kumerdej vladi: žal, da ni prostora, da bi podal celo njegovo poročilo, ki se ne čita kakor suhoparno uradno poročilo, nego je res vznesen panegirik, slavospev moža, navdušenega za šolo in ljudsko omiko, ki je našel v Idriji sebi sorodne prijatelje šolstva in občino, v kateri so vsi sloji, duhovniki in posvetnjaki, tekmovali v dokazovanju ljubezni do šole.

Kumerdej na drobno popisuje svoje potovanje v Idrijo in vzprejem pri ondotnih uradnikih in ne more prehvaliti vneme tamošnjega stanovalstva in gosposke za šolo. Učitelj je dober in poučuje „po predpisih“, a žal, da se zaradi prostorov mora zavrniti mnogo otrok, ki bi radi hodili v šolo. „Moral sem se zares diviti neverjetni gorečnosti tamošnje mladine za uk; posebno se odlikuje neki deček, sin idrijskega delavca; ker se je prepozno oglasil, ga niso mogli vzprejeti, kajti vse klopi so bile že natlačeno polne. A kaj stori? Jokajoč teče domov in se vrne kmalu z majhnim stoličkom, češ, da ga sedaj ne morejo več poditi domov, saj ima svoj sedež in hoče biti v šoli“ Soba pa je tako natlačena, da učitelj ne more med klopmi hoditi in nadzorovati dijakov. Malo se je temu prišlo v okom s tem, da so mu naredili vzvišen sedež in da so zadnje klopi višje od sprednjih. Takrat še ni bilo vse popolnoma v redu, a bile so le malenkosti katere Kumerdej omenja, blagrujoč učitelja, katerega krepko podpirajo uradniki idrijski, osobito rudniški glavar grof Inzaghi, rudniški svétnik Gariboldi, rudniški uradnik in šolski ravnatelj (Hofbuchhaltereirepräsentant und Oberamtsassessor) Leitner.

Slavnostno otvoritev šole, ki je koj začetkom štela že 225 dečkov, Kumerdej nadrobno opisuje, niti tega ne pozabi

311

omeniti. v katerem kotu in na kateri strani dvorane v gradu, kjer se je slavnost vršila, je stala ta in ona oseba, niti ne pozabi omeniti, da se je pred gradom zbrala velika množica ljudi, in da so tam dijake in goste vzprejeli z godbo; Kumerdej je otroke opominjal k goreči molitvi, katehet je odgovoril; potem je bila sv. maša, po maši so se vrnili v šolo in otrokom razdelili šolske knjige; nekateri gospodje so jim tudi darila obljubili. „Pri tej slavnosti si videl ljudi jokati samega veselja; ljudje so brez izjeme hvalili sedanje lepo vedenje mladine, ki je bila poprej razposajena, razuzdana in se je vedno le klatila po cesti.“ Grofa Edlinga tako ljubijo zbok njegove gorečnosti za šolo, da je moral obljubiti, da skoro zopet pride. Ko je bila slavnost pri kraju, „sem šel v svoje stanovanje in sem hotel plačati, a gospod pl. Gariboldi je bil že poravnal moj račun.“

Kumerdejevo poročilo je ugajalo dvorni kanceliji, njega samega pa so vendar pokarali, ker se ni nič kaj strogo držal predpisov gledé rabe šolske čitanke; rekli so mu, „naj bolje pregleda vsebino čitank“. Mislim, da ta graja ni pretragična; tudi tu se je pokazal Kumerdej vkljub svojemu navdušenju šolnika, ki je krenil v praktičnem poučevanju na svojo pot; seveda so takega „samovoljneža“ na Dunaju takoj posvarili.

Za ustanovitev in vzdržanje idrijske šole si je srenja sama naložila poseben davek, po poldrugi krajcar od vsakega bokala vina, ki se je tam popil.

Grof Edling je aprila meseca zopet nadzoroval to šolo in je pohvalil „vzorni red in pobožnost otrok v cerkvi“, pohvalil je pa tudi učitelje kot „izvrstne“; pri preskušnji je našel med dečki in deklicami lepe talente. „Idrijska glavna šola je tako dobro urejena, gorečnost vseh stanovalcev tako izredna, število otrok obojnega spola tako skoro neverjetno veliko“, da bo treba namestiti učiteljico za ročna dela; brez tega pouka „se čutijo deklice nesrečne, ker jim nedostaje izurjenja za bodoči poklic“. Treba je tudi namestiti učitelja za risanje, ki je „pri rudarstvu neobhodno potrebno in za katero so idrijske glavice kakor nalašč ustvarjene“ Edling je našel v Idriji lepo in zdravo šolsko poslopje, dočim je bila prejšnja šola tako majhna, da so morali 52 otrokom odreči vzprejem, in to so bili zgolj otroci iz Idrije, ki je štela z okolico vred 350–400 za šolo godnih otrok. Tri dni je ostal Edling s Kumerdejem v Idriji, uravnajoč, kar je bilo še popraviti, in vnemajoč duhovščino za novo šolo. Zapustila sta Idrijo s „srcem prepolnim tistega veselja, ki mora navdajati sleharnega prijatelja šole, kadar vidi tako izvrstno šolo“. Ravnatelja Leitnerja naj cesarica imenuje članom ljubljanske normalskošolske komisije – no,

312

pa ná-se tudi ne pozabita, proseč cesarico, „naj ji bodi natančnost, s katero sva se havila z idrijsko šolo, porok, da postopava tako natančno tudi pri osnovanju in ogledovanju vsake druge šole v deželi, (kjer je žalibog pri vsaki neverjetno več ovir nego pri idrijski šoli)“. Ako ju hoče cesarica odškodovati za „nebrojne zamere in žalitve“, naj prepusti dohodke kranjskega jezuitskega zaklada, s katerimi se sedaj podpira goriško šolstvo, kranjskemu zakladu, ki je v največji stiski, „sicer se ne bode mogel preprečiti popolni propad kranjskega šolstva“.¹)

Poročilo Edlingovo in Kumerdejevo je pa Felbiger precěj ostro presojal (dne 31. julija 1779): „Kako morete, vpraša, ravnateljem šole imenovati c. kr. rudniškega uradnika? Saj ravnateljski posel „nikakor ni zgolj honorificum; kdor ga prevzame, mora delati, mora poznati metodo, mora druge poučevati v metodi, učitelje nadzorovati in svariti; vsemu temu pa uradnik ni kos. Vrh tega so učitelji tako preobloženi, da ne more nobeden, niti katehet ne, spolnjevati vseh opravil. Sploh naj se komisarjem da nalog, da ne smejo stvarjati po svoji glavi naslovov in uradov, niti rabiti drugih nazivanj nego onih, katera dopušča „šolski red“; ne smejo deliti naslovov „nadravnatelj, instruktor, višji nadzornik, in tudi šole smejo samo tako nazivati, kakor je prav“ Sicer pa naj se da Leitnerju naslov šolskega svétnika. Cesarica pa mu je dovolila samo najvišje priznanje brez kakega naslova Nameščenje učiteljice za ročna dela se je odbilo zaradi nedostatnih sredstev; tudi učitelja za risanje takrat niso namestili, niti dohodkov jezuitskega zaklada niso obrnili Kranjski v prid (dne 14. avgusta 1779). Imeli so pač v Idriji neko šolo za risanje že od 1778. l., a kedo je plačeval učitelja, ki je imel dobre uspehe, ne morem dognati, zdi se mi pa, da redne plače ni dobival, nego je moral, vsaj spočetkom, celo leto učiti brez mezde. Grof Edling in Greiner sta se sicer poganjala za nameščenje javnega učitelja za risanje, a preprečil je to grof Kolovrat, predsednik urada za rudarstvo. (Arneth, Maria Theresia und Greiner). To šolo za risanje so odpravili 1791. l., dasi je sama akademija obrazilnih umetnosti na Dunaju (1790) izjavila na podlagi vposlanih ji nariskov, da so uspehi te šole primerni. Razširil se je pa krog učnih predmetov z latinščino, katero je najprej poučeval duhovnik Primic; stanovalci (t. j. občina) so mu nakazali mezdo, a on je kmalu odšel zaradi draginje v Idriji, nastale okrog 1786. l., ko se je vsled neke pogodbe s Špansko intenzivneje začelo delati v rudniku in se je število delavcev izdatno pomnožilo.

¹) Edlingovo poročilo z dne 22. maja 1779.

313

V katerem jeziku so poučevali idrijske šolarčke, katerih je bilo za cesarja Jožefa včasih do 398, je na podlagi tedanjih zakonov jasno, nedoumno pa je, da so stoprav 1787. l., prosili, naj se namesti elementarni učitelj, ki bi otrokom, nemsčine popolnoma neveščim, vbil toliko tega jezika v glavo, da bi mogli potem uspevati v glavni šoli. Če so ga res namestili, pa ne vem. Tudi to je še omeniti, da je 1788. l. okrožno glavarstvo postojinsko nasvetovalo imenovanje rudniškega svetovalca Gariboldija „nadravnateljem“ idrijske šole, gotovo ne poznavajoč omenjenega mnenja Felbigerjevega. Leta 1791. so odpravili pouk v risanju, češ da ne sodi v ustroj glavne šole; ostal pa je tečaj za učiteljske pripravnike in latinščina!

Pred ko zasledujemo nadaljnji razvoj slovenskega narodnega šolstva, treba se je malo ozreti na denarna sredstva, ki so bila na razpolaganje šolskim oblastim kranjskim potem, ko je vlada prebitek jezuitskega zaklada kranjskega nakazala normalnošolskemu zakladu goriškemu.

Ustanovili so poseben „normalnošolski zaklad“; prvi prismevek je došel iz državne blagajne — a ta dohodek je bil začetkoma samo začasen; treba je bilo novih in stanovitnih prošenj, da je Marija Terezija po predlogu dvorne kancelije dne 29. prosenca 1778 zopet dovolila 1000 gld. „auff andere 2 jahr“. Nekaj dohodkov kranjskega jezuitskega zaklada je prepustila vlada goriškemu šolskemu zakladu; zato so morali na Kranjskem bolj moledovati za podporo nego v sosednjih kronovinah. Na Dunaju so kranjske prošnje vzbujale mnogo nevolje, in dvorna kancelija (n. pr. dne 18. grudna 1779. l.) ne more pojmiti, „kako more zagaziti kranjska šolska zaloga v tako zadrego, ko ji je vendar dajala država po 1000 gld. na leto“. In zadrega je bila velika; vedno ponavljajoče se prošnje učiteljstva so signatura one dobe šolske zgodovine. Kumerdej sam je n. pr. koncem 1. 1779. prosil za zaostalo mezdo za minulo četrtletje; tem prošnjam so ugodili s 400 gld. podpore iz državne blagajne in 1000 gld. iz jezuitskega zaklada „za najbolj revne učitelje na račun njih mezde“; vkljub temu je bila šolska blagajna začetkom 1780. l. normalčnim učiteljem zopet dolžna 800 gld. Sirota dvorna kancelija tarna dne 11. sušca 1780. l.: „Tu si res ne vemo več pomagati, država naj daruje 800 gld.“ in cesarica je ukrenila: „Auff das ärarium ist nicht mehr zu rechnen, vor extra bestreitung. Vor dises mall wird noch Mayer (blagajnik) die 800 fl. zahlen.“ Saj pa so bili res pičli dohodki šolske blagajne, na pristojbinah od zapuščin n. pr. se je za 1779. l. dobilo samo 26 gld.

Ostreje nego poprej je vlada sedaj terjala prispevkov od bratovščin in cerkev za šolsko zalogo. Dež. glavarstvo poroča

314

dne 23. aprila 1779, da se kranjski škofje „ne obotavljajo“ teh prispevkov dovoliti; samo goriški nadškof se je ustavljal gledé gorenjskih cerkev, češ, „da nimajo nič dati“, a da so ravno gorenjske cerkve zmožnejše plačevati doneske tembolj, ker je dobro znano, da so brezprimerno bogatejše od onih, ki spadajo pod ljubljansko ali tržaško škofijo, ki se pa ne branita prevzeti onih prispevkov.

Dvorna kancelija se čudi temu odgovoru goriškega ordinarijata; kar dovolijo ostali škofje, tudi on ne more po pravici odreči; saj se ne namerava cerkvam tega vzeti, kar jim je neobhodno potrebno, „teh par beličev pa vendar ne morejo odreči“ Naj torej nikar škof dvorne kancelije ne sili, da cesarico „nadleguje s poročilom o tako malenkostni stvari. To poročilo pa bi bilo že zaradi tega neobhodno potrebno, ker bi se ne mogle oprostiti cerkve njegove škofije davka, kateri bi se naložil vsem škofijam.“

A novi poziv je ostal brez uspeha, ker nadškof goriški niti odgovoril ni, kakor toži dvorna kancelija Mariji Tereziji dne 11. marca 1780, zatorej se sedaj kar naravnost tudi kranjskim cerkvam njegove škofije naloži po 30—40 kr. od prebitka. To je neznaten in gotovo neškodljiv donesek, ki vrže vendar letnih 1200 gld. šolskemu zakladu; ta se s tem opomore, posebno kadar ponehajo mirovnice jezuitom.

A ti doneski od cerkev in bratovščin so tudi vzbudili odpor. Opat stiški se je branil jih plačati, nasvetoval je pa, da naj se za šolo vzame 1500—1800 gld. bratovščini sv. Mihaela, ki ima 8700 gld. imetja, nabranega ne iz ustanovnega imetja, nego po milodarih. Šolska komisija je pozvala seveda takoj bratovščino, naj položi račun; ta račun „bratovščine Jezusa, Marije in sv. Jožefa pod pokroviteljstvom sv. Mihaela pri farni cerkvi mengiški“ (od 8. majnika 1775 do 8. majnika 1776) kaže dohodkov:

<table><tr><td>Ostalo je iz prejšnjega leta</td><td>8839 gld. 05 kr.</td></tr><tr><td>Nove obresti</td><td>340 " — "</td></tr><tr><td>Darila</td><td>28 " 20 "</td></tr><tr><td>Skupaj</td><td>9207 gld. 25 kr.</td></tr></table>

Stroškov: Za maše 147 gld., mezde in miloščine 86 gld., razni stroški 149 gld. 06 kr. (n. pr. dne 7. majnika zvečer in 8. majnika opoludne za pogostitev gospodov bratov te bratovščine, njih hlapcev in konj 79 gld. 45 kr.), vkup torej 382 gld. 06 kr., ostalo je 8825 gld. 19 kr. Bratovščina pravi, da ne more ničesar odstopiti Šolska komisija pa pravi, da se po mnenju stiškega opata dajo stroški izdatno znižati, a odloči naj to reč cesarica sama. Komisija dostavlja zgolj prošnjo,

315

„da naj se po najvišji in najmodrejši nameri ustanové šole v prid revne mladine na kmetih tu in tam, kjerkoli se pokaže kaka zaloga, osobito v naddijakonatu stiškem, ki jih je posebno potreben.“

Dvorni kanceliji je bila všeč želja stiškega opata, ki je pisal „sehete es gern, wenn es seyn könnte“, da bi se njegov predlog odobril. Po mislih dvorne kancelije bi bilo imetje Michaelove bratovščine jedini vir, saj bi bratovščina tudi lahko utrpela 1800 — ali vsaj 1500 gld. To svoto bi lahko pokrila s štedenjem pri nepotrebnih izdatkih, dobra vzgoja pa koristi najprej veri sami“ pravi Greiner. Marija Terezija je zapisala „placet“ dne 5. avgusta 1780.

Že spomladi 1781 pa toži šolska komisija znova, da naklada na cerkve in bratovščine, dasi je plačati samo borih 30—40 kr., nič ne nese, „ker dela duhovščina vplačevanju ovir brez konca in kraja“. Doslej je došlo stoprav 71 gld, a tudi to zgolj od najpremožnejših cerkev. Zato je šolska zaloga v bednem stanu, in vendar bi bilo treba učiteljem in cerkovnikom plačo zvišati na kmetih na 130 — 150 gld. Tudi ljubljanski učitelji se plačujejo neredno; učitelj Herrlein ni dobil plače že poldrugo leto. Dovoli naj se učiteljem na kmetih pobirati z biro vred šolnino, kajti po najvišji nameri bodi brezplačen samo pouk na normalkah in glavnih šolah. Treba bo pa tudi zboljšati plačo učiteljem glavnih šol; zato bo treba deželi vrniti prebitek jezuitske zaloge in plačevati ji državni donesek.

Dvorna kancelija (dne 8. majnika 1781) zahteva, da se strože pobirajo doneski cerkev in bratovščin in porabijo za šolo odpadle mirovnine jezuitov, kajti je „prežalostno, da ni v tako veliki deželi več nego 10 priprostih šol, in da pri skoraj 400.000 prebivalcih samo 1100 otrok v šolo hodi.“ Dovoli naj se pobiranje šolnine na kmetih. Tabele kažejo, da je mogoče cerkovnikom, učečim mladino, ob svojih dohodkih živeti, osobito kadar bodo dobivali učnino. Pa na Kranjskem je predsodek, da je treba ločiti cerkovniško službo od učiteljske, a to naj se samo tam zgodi, kjer je poleg učitelja poseben cerkovnik. Pri tem se sklicuje na staro naredbo, da naj ima vsaka župnija svojega učitelja; dočim ni nikjer zapisano, da mora imeti vsaka župnija svojega cerkovnika. Cerkovniška služba je v obče samo pritikljaj učiteljski, brezbrižnost duhovščine za pouk mladine in zanikarnost k temu nastavljenih ljudi pa je učinila, da so učitelji postali samo cerkovniki ali se smatrajo za takšne. „To nerednost je treba odpraviti,“ piše Felbiger.

Vse to pa ni ozdravilo bolnih financ kranjskega šolskega zaklada. Ko je začetkom 1782. 1. učitelj Herrlein zopet tožil

316

in prosil plače za minulih 2¹/₂ let, je morala šolska komisija zopet beračiti na Dunaju za 1000 gld. iz državne in 500 gld. iz jezuitske zaloge. Dunajska dvorna komora je pa rekla, da naj se ne da več nego 1000 gld. iz jezuitske zaloge še za to leto; dež. glavarstvo pa naj točno in takoj pobira tiste doneske, s katerimi bode v bodoče moglo prištediti državni dospevek, a naj se tudi opraviči, zakaj je doslej to izterjanje opustilo, in zakaj se niso zasledili drugi viri. Zapadlih jezuitskih mirovnin ne gre odkazati šolstvu. Leto je poteklo — denarja učitelji pa le niso dobili, Herrlein že 3 leta in drugi učitelji že 8 mesecev ne. Zopet so morali „žalobno“ prosjačiti. Dež. glavarstvo pa je moralo zopet na Dunaju prositi pokritja nedostatka šolskega zaklada iz državnega ali iz jezuitskega zaklada (dne 6 grudna 1782.)

Dvorna komisija za šolstvo je potrdila istinitost pritožeb, poudarjajoč, da mora pomagati država. če ne, mora preminiti ves šolski pouk, ki je baš na Kranjskem prepotreben, saj „se tam doslej niti meščan niti kmet ni učil ni čitati ni pisati.“ Cesar Jožef II. je ugodil temu nasvetu, in za silo se je odsej izhajalo z dohodki normalnošolskega zaklada, pa tudi samo za silo, kajti prošnje in pritožbe učiteljev so se še dolgo ponavljale, tembolj ker so se učitelji zaman nadejali povišanja prepičle mezde.

L. 1784 n. pr. zopet tožijo, da morajo vkljub obljubi z leta 1775. še vedno čakati boljše plače, dasi so zaradi šole žrtvovali „srečnejše poklice“. in dasi se na vso moč trudijo „izpolnjevati svoje pretežavne dolžnosti, pretežke zato, ker morajo predavati vse predmete nemški in slovenski“ in to v tesnih sobah, v živahni ulici, poleg kotlarja, „učitelj mora na vse grlo vpiti,“ da ga razume mladež. „Najbolj pa smo zato pomilovanja vredni, ker sta dva izmed učiteljev blagoslovljena vsak s četvorico otrok.“ Od pičle mezde jim je plačevati še stanovanje in šolski davek, dočim imajo učitelji latinskih šol vkljub lažji službi boljše dohodke. Na Dunaju so ugodno rešili to prošnjo, povišali učiteljem normalke plačo za 50 gld. (na 300 gld.) in določili 300 gld. kot najmanjšo plačo, cesar je pa zaukazal čim prej imetje bratovščin podržaviti in porabiti dotične dohodke za podporo normalno-šolskega zaklada.

Nekaj priboljška je kmalu potem (1787) še dobil oni zaklad iz zapuščine škofa grofa Herbersteina, ki je del svojega imetka volil normalni šoli. Jožef II. je pa učinil še nekaj druzega; najprej je zaukazal, da naj se z dohodki štajerskega normalnošolskega zaklada podpira kranjski, to pa zato, „ker so sedaj dežele Kranjska, Koroška in Štajerska združene (pod graškim gubernijem), zato je prav, da se ondotni normalno-

Bibliografija slovenska.

Slovensko knjištvo od 1. januarja 1893. leta do
1. januarja 1894. leta.

Sestavil R. Perušek.

(V ta knjigopis so vzprejete tudi nekatere knjige, ki so bile tiskane 1. 1892. ali preje, a niso zabeležene v lanskem knjigopisu. Brez sumnje je še mnogo knjig iz prejšnjih let nezabeleženih, a meni ni dostajalo časa in volje zbirati te tiskopise; zatorej so navedene samo nekatere tiskovine, o katerih sem slučajno zapazil, da jih ni v lanski bibliografiji. Letošnji knjigopis skušal sem kar najpopolnejši sestaviti. Dobro vem, da nisem dotiral do popolnosti, ker nisem bil za delo pripravljen, ko sem je vzprejel. in ker je pri nekaterih tiskarjih težko izvedeti. kaj so tiskali. Pri sestavljanju so mi prijazno pomagali sôsebno gospodje: prof. M. Cilenšek v Ptuju, prof. A. Kosi v Celju, učitelj in posestnik A. Kosi v Središču, cand. iur. Milan Premru v Gorici, skriptor dr. Fr. Simonič na Dunaju, prof. dr Sket v Celovcu, katerim izrekam iskreno zahvalo. Jednako zahvaljujem predstojnike onih tiskarnic, ki so se potrudili, sestaviti natančen zapisnik tiskovin, izdanih v njihovi tiskarnici, in vse druge gospode, ki so mi bili na roko pri sestavljanju bibliografije.)

I. Časopisi.

*Amerikanski Slovenec*. Tower Minn. 1893. Letnik II. Urednik in založnik: V. Rev. Jos. Fr. Buh. Fol. Izhaja vsak petek.

*Cerkveni Glasbenik*. Organ Cecilijinega društva v Ljubljani. Letnik XVI. 1893. Odgovorni urednik lista J. Gnjezda. Urednik glasbenih prilog Anton Foerster. Zalaga Cecilijino društvo Tiska R. Milic. Izhaja vsak mesec po jedenkrat. v. 8°.

*Cretje z vrtov sv. Frančiška*. Časopis za verno slovensko ljudstvo, zlasti za ude tretjega reda sv. Frančiška. Dvanajsti tečaj. Vredil in izdal P. Stanislav Škrabec, mašnik pervega reda sv. Frančiška na Kostanjevici. V Gorici. Hilarijanska