— 195 —

Ой десь то мій Морозенко зъ туркомъ въ Криму
бьеться. —

Ой въ неділю ранесенько да ще до східъ-сонця—

Заплакала Морозиха, сидя у віконця:

Морозенко козаченько въ неволю попався. ...

За рікою, за бистрою, покопані шанці;

Взяли. взяли Морозенка въ неділеньку вранці.

Продавай же, матусенько, воли да корови;

Ой викупляй свого сина зъ тяжкоі неволі!

Продавай же, матусенько, бики да телиці;

Ой викупляй свого сина зъ сироі темниці.

Продавай же, дівчиннько, своі чорни очи;

Ой викупляй Морозенка милого зъ неволі;

Продавай же дівчиннька коралі, снідинці, —

Ой викупляй миленького зъ сироі темниці!

Стараенька Морозиха що мала продала,

И за сина молодого туркамъ оддавала;

Молодая дівчиннька сама шла въ неволю.

Лишь би тілько миленького пустили на волю.

Але турки не хотіли грошей, ні дівчин;

Ано хтіли головоньки козацького сина.

Не помогла дівчиннька, ні злоті червіці:

Посадили Морозенка на тисовимъ стільні.

Посадили Морозенка на жовтимъ пісочку.

Зняли, зняли зъ Морозенка червону сорочку.

Вони жъ єго а не били, ні въ чверті рубали —

Тілько зъ єго, молодого, живцемъ сердце взяли. —

Завинули въ китаечку, вишивану срібломъ,

Да й пустили на Вкраіну пеньці на погибель;

Завинули въ китаечку, вишивану злотомъ,

Да й пустили дівчинноюці за еі охоту;

Завинули въ китаечку, вишивану шовкомъ; —

Да ще молодъ Морозенко словами пробовкнувъ:

Нойшовъ би я въ чисте поле на Саворъ—могилу...

Ой глянувъ би, подивився на свою Вкраіну.

Нойшовъ би я въ чисте поле—турчинъ не пускае;

Сжалься, Боже, що въ чужині козакъ помирае!

Ой вийди же, дівчинноюцько, въ садокъ подъ вишеньку;

-196-

Послухаєшъ, чи не чути що про Морозенка?

Вернулася дівчиною, руки заломала:

Смерть козака Морозенка зозуля кувала!

---

Морозенко—любимый герой южнорусской народной поэзии. На всемъ протяженіи южнорусской земли поютъ о немъ пѣсни въ различныхъ варіантахъ. Пѣсни о Морозенкѣ напечатаны въ Запорожской Старинѣ Срезневскаго и въ сборникѣ Максимовича. Прилагаемая здѣсь пѣсня не похожа на прежнія. Въ польскихъ лѣтописяхъ XVII вѣка въ числѣ сподвижниковъ Богдана Хмельницкаго упоминается Корсунскій полковникъ Мрозовицкій. Онъ явился въ 1648 г., участвовалъ при осадѣ Збаражи въ июль 1649 г.; потомъ исчезаетъ изъ исторіи Хмельницкаго. Корсунскими полковниками послѣ него были другие (Лукьянъ Мозыра, а послѣ казни его, въ 1652 г. Иванъ Золотаренко). Въ 1658 г. снова упоминается Мрозовицкій въ числѣ доброжелателей Выговскаго, участниковъ замысловъ его о создании Великаго княжества Русскаго и называется человекомъ шляхетнаго происхожденія (см. Anna'. Poloniae Koховскаго, Исторію Юанна Казимира незвѣстнаго сочинителя и Памятники о царствовании Сигизмунда III, Владислава IV и Яна Казимира, изданные Войцицкимъ). Въ одной изъ южнорусскихъ лѣтописей (Исторія о презѣльной и крвавшой нигды не бывало брани) Корсунскимъ полковникомъ въ 1649 г. называется Морозъ, очевидно одно лицо съ именемъ Мрозовицкаго. Изъ пѣсни же, помѣщенной въ Запорожской Старинѣ Срезневскаго, видно, что Морозенко участвовалъ въ Жванецкой битвѣ въ 1653 г. Не безъ основанія можно предположить, что объ этомъ Мрозовицкомъ пѣсни народныя поютъ подъ имемемъ Морозенка; но незвѣстно: къ одному ли лицу относятся всѣ пѣсни, въ которыхъ упоминается о Морозенкѣ. Въ пѣсни о Свирговскомъ упоминается Морозенко и ужъ конечно не тотъ, который былъ Корсунскимъ полковникомъ при Богданѣ Хмельницкомъ. Въ прилагаемой здѣсь пѣсни вѣроятно надобно видѣть не Корсунскаго полковника, а другаго Морозенка, жившаго прежде: здѣсь упоминается объ одномъ изъ козацкихъ атамановъ, который былъ Ляхъ, и о войнѣ съ Московією. Во времена Хмельницкаго Ляхъ не могъ мирно проживать съ козаками и атаманствовать надъ ними, тѣмъ болѣе водить ихъ на русскихъ. Пѣсня эта должна была составиться въ то время, когда еще не разгорѣлась непримиримая вражда южнорусскаго народа съ польскимъ,

- 197 -

именно въ ХІІІ вѣкѣ.—Выраженіе красную рубашку зна-
читъ кожу: въ другомъ иаріантѣ, записанномъ не на Во-
лынѣ, говорится о Морозенкѣ: обдерзъ зъ его живцемъ шку-
ру татаринзъ збытегный. Въ послѣднихъ четырехъ сти-
хахъ изображается народное вѣрованіе въ знаменательность
кукованья кукушки. Вѣрованіе это очень древнее: въ вооб-
раженіи древнихъ Славянъ божество Живый или Ладъ
принимало образъ кукушки.

10.
САВА ЧАЛЬЙ.

Ой бувъ въ Січі старий козакъ прозваниемъ Чалий:
Вигодувавъ сина Саву у Польщу на славу.
«Ой чи бачишъ, старий Чалий, що синъ Сава робить:
«Якъ піймае запорожцівъ — у кайданахъ водить?
Колибъ мині, милі братя. въ Польщі побувати,
Въ Польщі, въ Польщі побувати — Саву повидати. —
«Да не май ёго, старий Чалий, всею Січью взяти?»
Да щежъ не світъ, да щежъ не світъ, да щежъ не
світае;
Да вжежъ Гнатко зъ кравчиною коники сідлае;
Посідлали кониченьки, стали меду пити . . .
Стали ляхи, вражи сии, у вікна палити:
Ой обмахнулись два ляшеньки на въ-хрестъ шабель-
ками;
Утікъ Гнатко зъ кравчиною по підъ рученьками:
Да пішовъ Гнатко зъ кравчиною по надъ Богомъ
тихо; —
Ой нікому наказати — буде Саві лихо!
Ой бувъ Сава въ Немирові въ ляха на обіді;
Вінъ не знае, не гадае, о своей гуркой біді.
Да чому-сь мині, милі братя, медъ-вино не пьеться,
Где-сь на мене молодого бідонька кладеться.
Да сідлай, джуро, сідлай, малий, коня вороцого,

— 198 —

А собі сідлай, джуро малий, старого гнідого;
Да поідимо до-господи, хочь нась и не много.—
Стоіть явіръ надъ водою, въ воду похилився:
Іде Сава зъ Немирова, тяжко засмугився.
Ой прихавъ да панъ Сава до своёго двора;
Питается челидоньки: чи все гараздъ дома?
Завсе гараздъ, пане Саво, тілько одно страшно:
Виглядають гайдамаки изъ за гори часто.
Ой сівъ Сава въ конець стола, друбни листи ишше;
Его жінка Настасія дитину коплише;
Да сидить Сава въ конець стола, ставъ листи чи-
тати—

Его жінка Настасія тяженько вздихати.
— Да пойди, джуро, пойди, малий, а внеси горілки;
— Ми випьемо за здоровье да своеі жінки.
— Да пойди, джуро, пойди, малий, да унеси нива;
— Ми випьемо за здоровье да своего сина.
— Да пойди, джуро, пойди, малий, да унеси меду;
— Чого-сь мині тяжко-важко-головки не зведу.—
Ой не вспівъ джура, не вспівъ малий, да ключівъ у-
зати—

Ускочили гайдамаки, стали поздравляти.
— Да здоровъ, здоровъ, пане (аво, якъ ти собі маешъ?
— Издалека гостей маешъ—чимъ іхъ привітаешъ?
«Ой не знаю, милі братя, чимъ же васъ витати:
«Породила жона сина; буду въ куми брати.
— Коли бъ же ти, пане Саво, хотівъ въ куми брати,
— Ти бъ не ходивъ да до Сарду церковъ руйновати!
Ой кинувся да панъ Сава до ясного меча,
Ухватили на два списи изъ правого плеча;
Ой кинувся да панъ Сава до ясноі зброі—
Его взяли да й підняли на два списи къ горі!
— Отсе жъ тобі, пане Саво, за твоі ужитки,
— Щобъ не кликавъ у куми до сучки улитки!—

---

Въ первыхъ девяти стихахъ сцена происходитъ въ Сѣ-

— 199 —

чѣ. Въ 10, 11 и 12 описывается первое неудачное нападение Игната на Саву. Въ прочихъ стихахъ идетъ некрерывно разсказъ о гибели Савы. Сардъ-запорожское укрѣпление со стороны Польши. Кравчинѣю назывался запорожский отрядъ: въ старинныхъ пѣснихъ объ эпохѣ Наливайка это имя принималось въ смыслѣ всего запорожскаго войска, къ ночему-обстоятельно не понесено никакъмъ. Послѣдніе етихи пѣсни с Савѣ объясняются устнымъ преданіемъ: говорятъ, что Сава приглашалъ въ кумовья запорожцевъ къ своей собакѣ для поруганія: собакъ этой была кличка: улитка. Въ варіантѣ, записанномъ въ Полтавской губерніи, при описании похода Игнатова, говорится, что у него была

Одна нога у саньянці, а другая боса.

Это значитъ,—объясняли мнѣ—что Сава былъ характерникъ (колдунъ) и такъ обезопасилъ себя чарами и заклинаніями, что его нельзя было достать наче, какъ только въ такомъ случаѣ, когда врагъ его одною ногою будетъ стоять на польской землѣ, а другою на запорожской. Игнатъ положилъ въ одинъ сапогъ запорожской земли, а другою ногою ступалъ по польской землѣ босикомъ для того, что на сапогѣ могли остаться частицы земли запорожской. Пѣсни о Савѣ Чаломъ напечатаны въ Запорожской Старинѣ и собранныхъ Максимовича и Вацлава изъ Олеска. Помѣщенный здѣсь варіантъ отличенъ отъ прежнихъ. Игнатъ въ другихъ варіантахъ носитъ названіе Голый. Срезневскій относитъ это событіе къ временамъ Наливайка, потому что въ пѣснихъ объ его эпохѣ встрѣчается имя Игната Голаго. Войцыскій думаетъ, что Сава Чалый былъ отецъ генерала польскаго Цалинскаго и погибъ въ половинѣ XVIII вѣка. У Коховскаго упоминается козацкій полковникъ Сава въ половинѣ XVII вѣка.

11.

ПОДОНЧИКИ.

Ой по Дону, по Дону,
Да по синему морю,

— 200 —

Збіраються подончики
На Балканську гору.

Ой сідлайте кониченьки,
А натягайте мундуроньки,
Бо підемо у Москву
На кватеровьки стояти.

Скоро въ Москву войшли,
На кватероньки пойшли,
Ажъ виходить самъ полковникъ
На високу гору!

Ударився самъ собою
Объ сирую землю:
Ой ти земле сирісенька,
Ти матуся ріднісенька!

Не приняла-сь віська мого,
Да запорожського—
Прийми мене, полковника,
Молодесьнького!

Защебетавъ соловей
Тамъ у гаю седючи,
Да заплакали подончики —
Полковника везучи.

Рости, рости клинь-дерево—
Тамъ у гору високо;
Поховали полковника
Въ сиру землю глибоко.

Звудки вітеръ повяне—
Въ ту сторону листъ паде;
Тоді тебе, полковнику,
Отець-мати спомъяне.

— 202 —

Пані вельможна білі руки ламле.

Казала вельможна на штири неділі.

Шобъ Петруся въ Дунаі гляділи.

Дала вельможна три тисячи грошей.

Шобъ змалёвалі якъ Петрусь хороший.

Пішла вельможна одъ хати до хати;

Здибала еі Петрусева мати:

«Чи я ходила, чи я тебе просила,

«Шобъ ти мого синя въ Дунаі втошила?»

Скинула вельможна зъ себе огласину,

Да одегнула синюю свитину.

— Не плачъ, матуся, бо я сама плачу:

— Бо черезъ Петруся свое пансьво трачу!

13.

БОНДАРУВНА.

Ой у Луцку въ славнімъ місті канція грає:

Молодая Бондарувна у корчмі гуляе.

Бувъ на той часъ нанъ Канёвський въ Луцку на охотѣ,

Довідався о ладності и о еі цноті.

Бувъ цікавий панъ Канёвський Бондарувну знати:

Взавъ зъ собою трохъ гусарувъ—пішовъ виглядати.

Ой гуляе Бондарувна до заходу сонця;

Ой дивиться панъ Канёвський, спючи въ оконця.

Ой якъ крикнувъ панъ Канёвський: давайте сидеть.

Бо гуляе Бондарувна — болить мое сердце!

Скоро прийшовъ до корчомки: добрі-день всімъ давъ,

А обнявши Бондарувну да й поцілувавъ.

Якъ ся маешъ, Бондарувно, нехъ тя буду знати:

Сподобалась мині, панно ........

Злякалася Бондарувна: — «що мі тутъ діяті?» —

А стоячи мислить собі: где би утікати.

Ой сказали міщаночки и стариі люді:

Втікай, втікай, Бондарувно — лихо тобі буде!

— 203 —

Утікала Бондарувна промежи домами,
А за нею три гусари зъ голими паблими;
Утікала Бондарувна промежи лотоки:
Уловили Бондарувну подъ білиі боки.
Изловили Бондарувну на новому мосту:
Сама красна, чепурная, хорошого зросту.
Узявъ еі старий жовніръ за білую руку:
Припровадивъ Канёвському на велику муку.
Ой привели Бондарувну предъ нові налати,
Ой тамъ казавъ панъ Канёвський у скрипочку грати:
Посадили Бондарукну на золотімъ креслі:
— Кадукъ твою наривъ матіръ! прийшлає мині къ часлі?
— Ой чи волишъ, Бондарувно, да медъ вино пати,
— Ой чи волишъ, Бондарувно, въ сирій землі гнити? —
«Ой волю жъ я десять рази въ сирій землі гнити,
«Ніжъ зъ тобою, муй паночку, да медъ-вино питнѣ»
Якъ ударивъ панъ Канёвський мимо еі уха —
Заразъ стала Бондарувна и піма и глуха!
Ой упала Бондарувна близько перелазу: —
Забивъ, забивъ панъ Канёвський зъ ручниці одъ разу!
А въ нашої Бондарувни завлікані п.лічки —
Куди несли Бондарувну — кроваві річки.
А въ нашої Бондарувни хваргушокъ зъ мережки —
Куди несли Бондарувну — текли крваві стежки.
Ой привезли Бондарувну до нової хати:
Положили на лавошці, стали убірати;
Ой поплели Бондарувні віночокъ зъ барвінку, —
Такъ убрали Бондарувну якъ до шлюбу дівку.
Ой прихавъ панъ Канёвський на нове подвурья:
Питається у сусіди — чи тутъ Бондарувна?
Ой и прийшовъ панъ Канёвський до нової хати,
Да заломивъ білі руки, ставъ собі думати! ..
Ой ти жъ, моя Бондарувно! ... яка жъ бо ти тожа!
Ой якъ же ти процвітаетъ якъ въ городі рожа!
Ой ти жъ моя Бондарувно! ... яка жъ бо ти біла!
Ой якъ же ти процвітаетъ якъ въ саду лелія. —
Ой и казавъ панъ Канёвський дерниць пакупити —
Молодої Бондарувні домовину збити;

- 204 -

Ой же казавъ панъ Канёвський китайки набрати —

Молодоі Бондарувні домовину вбрати;

Ой же казавъ панъ Капёвський ще й склепі склепо-
вати—

Молодую Бондарувну гарно поховати.

Ой то казавъ панъ Канёвський музики наняти—

А молодій Бондарувні до гробу заграти!

Якъ зачали Бондарувну у гробъ опускати—

Ой то казавъ панъ Капёвський що-жалібнішъ грати!

Ой викинувъ панъ Канёвський на сголъ сто черво-
нихъ:

Отсе тобі, Бондарувно, за чорнні бровні!

Ой стугнувшись старий Бондарь объ стілъ головою—

«Наложила, моя доню, за всіхъ головою!»

---

Примъганіе. Пронешествіе, описываемое въ этой пк-
снѣ, случилось дѣйствительно въ Луцкѣ въ половинѣ
прошлого столѣтія. Панъ Потоцкій, староста Каневскій,
прославился своими своевольствами, которые онъ совер-
шалъ безнаказанно по причинѣ слабости польскаго пра-
вительства. Вносѣдствіи онъ удалился въ Почаевскій мо-
настырь и постронѣлъ тамъ великолѣпный храмъ, суще-
ствующій понынѣ. Въ числѣ многихъ изъсղныхъ объ немъ
анекдоговъ достоинъ замѣчанія разсказъ о его обращении.
Онъ халъ по горѣ, паралельной съ тою, на которой стоитъ
Почаевскій монастырь. Кучерѣ первкинулъ его. Панъ, ко-
торому иначе не стоило убить человѣка, приказалъ ему
стать, а самъ прицѣлился въ него изъ ружья. Кучерѣ,
обратившись къ монастырю, закричалъ: Найслѣтіяшл
Мати Божая Погаевськая! рятуй мене и дітей моихъ.
Ружье осѣклось. Три раза панъ хотѣлъ стрѣлать—три раза
осѣкалось ружье при восклицаніяхъ къ Божіей Матери об-
реченнаго на смерть. Это событіе, какъ разсказываютъ,
сдѣлало переломъ въ душѣ папа.—Но Волынѣ народъ помнитъ
Бондаровну: перѣдко въ деревенскомъ домикѣ можно встрѣтить
портретъ ея въ одежѣ волынскихъ сельскихъ дѣницъ. Во
второмъ стихѣ описывается волынскій обычай: по воскрес-
нымъ и праздничнымъ днямъ люди обоего пола сходятся въ
корчму; туда же приходить старики; являются два—три музы-
каніа съ бандурами, скрыпками, басомъ—молодые люди тан-

--205--

цують; эти увеселенія совершаются предъ глазами родите-
лей, а потому всегда почти пристойно.—Изъ словъ въ 33
стихѣ: мимо еі уха, кажется, надобно думать, что панъ
Каневскій не хотѣлъ убить ее, а выстрѣлилъ съ цѣлью на-
пугать, но пуля попала въ плечо (ст. 57) и, вѣроятно, въ
артерию.—Вѣнокъ изъ барвѣика—обыкновенная принадлеж-
ность свадебнаго торжества, но его клали на голову умер-
шей дѣвицѣ; также точно какъ и вообще при нагребеніи
дѣвицѣ наблюдались свадебные обряды: это горькая пронія
надъ жизнію и смертію, пронія, которою отличается народъ
южнорусскій: отъ этой народной особенности, сроднившей-
ся съ тѣми чувствами южнорусскаго человѣка, которые
развиваются съ младенчества и остаются съ нимъ на всю
жизнь—нолуобразенные южноруссы, какъ мнѣ случалось
замѣтить, сочувствовали всюю душою шекспировымъ дра-
мамъ, между-тѣмъ какъ изъ великоруссовъ многіе образован-
ные люди толкуютъ ихъ достоинствъ только потому что много
объ нихъ писано и говорено. Пѣсня о Бондарувиѣ проник-
нута этой ироніей: въ этомъ тонѣ Каневскій покупаетъ
катайки—изъ своей панской милости и даетъ сто червон-
цевъ за красоту Бондаровны послѣ ея погребенія.—Въ ст. 9
Каневскій говорить: давайте силокъ! желаясказать: пойма-
емъ эту итичку. Панъ Каневскій, по преданію, любилъ вы-
ражаться иронически.

---

14.

НЕМЕРУВНА (УБИЙСТВО ЖЕНЫ.)

Пила, пила Немериха на меду,
Да иронила свою дочку молоду.
У педію, таки рано, таки въ нічъ...
—Ой не люблю Шкандибенка — піду прічъ! —
Ой и пішла Немерувна по горі,
А за нesю Шкандибенко на коні.
«Ой чого ти, Немерувно, пішки йдешъ;
«Чи ти въ мене воронихъ коней не маешь?
—Ой хочь и е' вороні коні, то твоі,
— Да й самъ, молодъ, не до мислоьки мині?
«Ой чого ти Немерувно, въ свиті йдешъ;

— 206 —

«Чи ти въ мене дорогихъ суконь не масштъ?»

— Ой хочь и е дорогі сукні, то твоі,

— Да й самъ, молодъ, не до мислоьки мини! —

«Ой чого ти, Немерувно, боса йдешь,

«Чи ти въ мене черевчківъ не масштъ?

— Ой хочь и е черевички, то твоі,

Якъ узявъ вінъ Немерувну на коня,

Да й потащивъ Немерувну по терпахъ!

«Гуляй, гуляй, кониченьку, по териу,

«Да рознеси Немерувну непевну!

— Ой дай мини, Шкандибенку, гострий ніжъ,

— Повиймати чорний теренъ зъ білихъ нігъ.»

Не виймала чорний теренъ зъ білихъ нігъ,

А встромила проти сердця гострий ніжъ.

Привізъ сі Шкандибенко до тещеньки въ двіртъ:

«Ой одчиняй, моя тещенько, ворота;

«Іде къ тобі дочка твоя пьяненька!»

— Ой одъ чого, муй зятеньку, впинас,

— Ой одъ чого, дитя мое, заснула? —

«Упилася, моя тещенько, одъ териа,

«А заснула, моя тещенько, одъ ножа!»

—

Примпганіе. Эта Немеровна, повидимому, должна при надлежать къ древней южнорусской фамилии Немѣричей, къ которой припадлежалъ известный въ половинѣ ХІІ вѣка Юрій Немиричъ, одинъ изъ составителей гадячскаго договора съ Польшею. Не есть ли эта Немеровна одна изъ чѣхъ многихъ благородныхъ женъ и дѣвцъ, которые достались насільно, иногда для спасенія себя и родныхъ, въ жены козакамъ, во время возстанія при Хмельницкомъ, когда, по сказанию Самовидна, жены шляхетскія стали жонами козацкими? Въ такомъ случае первый и второй стихъ заключаютъ иронію надъ роскошною жизнію помовъ.

-207-

15.

ИВАСЬ (УБИЙСТВО ЖЕНЫ.)

Поіхавъ Ивась на полованячко,
Покинувъ Ганнусю на гореванячко.

— Матусю, матусю! гляди тутъ Ганнусю!

— Давай ей істи калачи біленьки,

— Давай ей пити медъ-вино повненько,

— Клади еі спати на білихъ подушкахъ. —

Матуся не слухала — того не зробила;

Дала ей істи — сприй качанъ гризти;

Дала ей пити горькоі горчиці,

Клала еі спати зъ свинями въ барлозі.

Прихавъ Ивась изъ полованячка:

— Ганнусю, Ганнусю, одчини ворота! —

«Ивасю, Ивасю, лядаща Ганнуся:

«Калачи поіла, да и покрипила,

«Медъ-вино випила, да иклянки нобила,

— Матусю, матусю! яку кару дати?

— Озьми за рученьку, виведь за гороньку,

— Зними головоньку. —

Узявъ за рученьку, вивівъ за гороньку
И знявъ головоньку.

Пішовъ у світлоньку — калачи ціленьки,

Калачи ціленьки, медъ-вино повненьке.

Пішовъ до ліженька — постілька біленька,

А на тій постільці дитинка маленька.

— Матусю, матусю! три гріхи на душу:

— Еденъ грішочокъ — вона молоденька;

— Другий грішочокъ — дптина маленька,

— Третій грішочокъ — я самъ молоденький! —

— 208 —

16.

ЯКИМТЬ (УБИЙСТВО ЖЕНЫ.)

А учора изъ вечері, якъ місяць мінився,
Пшовъ Якимъ до вдовоньки, а сусідъ дивився.
Прийшовъ Якимъ до вдовоньки: «добри-вечіръ сердце!»

Вона ему одказала: — забий жінку перше. —

«Молодая удовольньо! якъ жінку забити?

Моя жінка молоденька буде ся просити!»

—Не вважай же, Якимоньку, на еі просьбоньку;

—Збери въ ліву руку косу — зотни головоньку! —

Прийшовъ Якимъ до домоньку, да ставъ жінку бити:

Его жінка молоденька стала ся просити:

«Не вважаешт, Якимоньку, на мя молодую.

Да вважай же, Якимоньку, на дитинку малую!

Дорадила вража вдова якъ жінку забити:

Теперъ дорадь, вража вдова, где еі подіти?

—Запель въ печи, заткни комінъ, же би не куріло;

—Виведь еі въ чисте поле— скажуть, що здуріла.

Ой у лісі на горісі скаче итахъ по пруты;
Уже ведуть Якимонька у залізнімъ путі.

Ой зобачивъ сусідонька изъ третеі хати...

Питается малихъ дітей: а де ваша мати?

Пішла мати до родини на всю ночь въ-гостини,

Да забулась взять зъ собою малоі дитини.

17.

ЕЩЕ УБИЙСТВО ЖЕНЫ.

Де сь ти, сину, свою милу любишъ,
Шо ти еі раненько не будишъ?

— Ти, мати, порадниця въ хаті!

—210—

«Скажи зробити буковую труну.»

— Де-жъ тобі, мила, бучини узяти:

— Будешъ, миленька, въ сосновій лежати. —

«Дай мині, милий, крамную сорочку:

«Поховай мене въ вишневімъ садочку.»

— Де-жъ тобі, мила, крамнини шукати:

— Будешъ, миленька, въ плоскунній лежати. —

«Виконай же мині глибоку могилу,

«Посади въ головкахъ чорвону калину,

«А въ ніженькахъ хрещатий барвіпокъ.

«Ой якъ ти будешъ да сина женити,

«Прийдешъ до мене калини ломити,

«Ой якъ ти будешъ дочку оддавати,

«Прийдешъ до мене барвіночку рвати.»

А въ неділю, рано, якъ сонечко зходить,
Милий по садочку зъ дитиною ходить.

— Ой устань, мила, устань, господине,

— За тобою, мила, вся худоба гине. —

«Ой нехай гине — нехай пропадае:

«Есть у тебе друга мила — та нехай падбае!»

— Ой устань, мила, устань дорогая,

— Росплакалась дитина малая. —

«Ой нехай плаче — вона перестане;

«А матінка до віку не встане.»

Милий зъ milою по садоньку ходить;

Питаеться мила: «ШО то за причина,

«Шо у садоньку висока могила? —

— Ой моя мила — то тая причина:

— Тутъ у мене лежить першая дружина. —

«Не треба було крамноі сорочки —

«Не треба ховати въ вишневімъ садочку.

«Булобъ завернути въ лихую рядину,

«Витянути було въ поле на долину.»

- 213 -

—Що вилинувъ зъ підъ рученьки ясненький соколъ.—

«Біжи, біжи, козаченьку, и не стаючи,

«А вже твоей миленької не застаючи.

«Вчора изъ вечіра сина привела,

«Сама молоденька до гробу лягла.»

Приїзджае козаченько къ новимъ воротамъ:

Ажъ виходить, вибігае найменьшая свість,

И виносить козакові лядаяку вість:

«Чоломъ, чоломъ, пане зятю, чужий, да не нашъ!

«А вже твоей миленької на світі не машъ.

«А вчора изъ вечіра сина привела:

Приїзджае козаченько на новенький двіръ,

Ударили по миленькій у голосний дзвінъ.

Увіходить козаченько въ нову світлицю:

Лежить ёго миленькая на усю скрамницю.

Няньки, мамки молоденьки за столомъ сидять,

Дитя его коханее на ручкахъ держать.

— Ножки мої походящій! чомъ не ходите?

— Ручки мої роботящій! чомъ не робите?

— Уста мої сахарниці! чомъ не мовите?

— Очки мої чорненький! чомъ не глянете?—

«Не той же, козаченько, теперъ світь наставъ,

«Щобъ умерший еще зъ нави вставъ!

«А не тая, козаченьку, стала година,

«Щобъ умершая еще говорила!»

Примъганіе. Пѣсня глубокой древности. Въ Украинѣ
по лѣвой сторонѣ Днѣпра, въ губерніяхъ Полтавской, Харь-
ковской и Воронежской поютъ эту пѣсню почти также
какъ и на Волынѣ, но вмѣсто козакъ говорятъ королевичь.
Въ восточной Россіи поютъ пѣсню точно такого же содер-
жанія и размѣра, и мужъ умершей отъ родовъ женщины
называется королюшка.—Въ третьемъ отъ конца стихъ вы-
раженіе—зъ нави вставъ (изъ гроба, изъ могилы)—имѣетъ

— 216 —

23.

ГРИЦЬ.

Ой ти Грицю, дорогий кришталю!
Чи ти не знаешъ, где я мішкаю?
Моя хатина близько криниці;
Прийди до мене на вечерниці!

Не ходи, Грицю, на вечерниці:
На вечерницяхъ все чаровниці,
Солому палють и зільля варють;
Тебе, Грицуню, здоровья збавлють.

Всі молодиці кохали Гриця:
Одна дівчина дужче кохала,
Гриця кохала да й ревновала.

Котра дівчина чорнобривая--
Та чаровниця справедливаю.
Въ неділю рано зільля копала,
А въ понеділокъ пополоскала;
Прийшовъ вівторокъ-зильля варила,
Въ середу рано Гриця отруіла.

Чого ти, Грицю, такий смутний ходишъ?
Чомъ ти до мене, Грицю, не говоришъ?
Ой якъ я маю зъ тобой говорити:
Кого я люблю — не могу забути.

Гриць розгорівся, Гриць розболівся;
Прийшовъ четверъ—Гриценько вмеръ:
Прийшла пятниця—поховали Гриць!

Сховади Гриця близько гряниці;
Плакали за нимъ всі молодиці;
И дівки руки білі ламали,
Якъ молодого Гриця ховали,

-218-

—Иструй братіка рідного:

—Будешъ мати миленького! —

«Якъ не знаю, коли умру,
«Такъ не знаю, чимъ счарую.»

Ой у полі калинонька,
На калині гадинонька:
Підставъ, дівко, коновочку
Підъ гадючу головочку.
Якъ набрала тіі чари—

И тимъ брата чаровала.

Еще братікъ у дорозі—
А вже чари на порозі;

Тілько братікъ приізджае,
Сестра къ брату вихожае.

Братъ до сестри зъ дароньками,
Сестра къ брату зъ чароньками.

—Ой на, сестро, уберися:
—Йди да саду, проходися.—

«Ой напись, братку, пива,
«Шо я сама наварила.»

Якъ братікъ пива напивсь—

Зъ кониченька вороного,
Зъ сіделечка золотого.

Иди, братку, до комнати,
Въ білу постіль—ставъ канати.

Стала дівча листъ писати:
«Ой до мене, дворанине!

«Бо муй братікъ марно гине.»
—Дурная дівчина,

—Рідного брата струіла:

—Струіла-сь брата родного,

—Струішъ мене молодого.—

Не пошла дівка за козака—
Тілько пошла за жебрака.

Жебракъ ходить, хліба просить,
А дівчина торбу носить.

Кусокъ хліба вложить въ торбу,
А дівчну вдарить въ морлу.

-219-

Повій, вітре буйнєсенький,
На мой розумъ дурнєсенький!

Прим. Слово гары означает часто, какъ и здѣсь, ядъ.
Южноруссы думаютъ, что знаніе ядовитыхъ свойствъ вещей
пріобрѣтается знакомствомъ съ злыми духами.

25.

ВАСИЛЬ.

Василино! Василино! любан дитино!
Якъ ти ідешъ сивимъ конемъ—дивитися мило!
Ой кунь біжить, земля дрожить, дороженьку чуе...
Ой Богъ знае, Богъ відае, где Василь ночус!
Ой ночуе Василина въ полі при долниі,
Привязавши конченька къ червоній калині.
Заковала зозуленька въ лузі, въ очереті:
Кличе мила Василину къ собі вечеряти.
Якъ не прийдешъ вечеряти, прийди обідати,
Якъ не прийдешъ обідати, прийди одвідати;
Якъ не прийдешъ одвідати—неславонька буде:
Ой утонешъ при бережку, що й води не буде!
Ой утонувъ Василина, тілько хустка плавле:
Ходить дівча по бережку, білі ручки ламле!
Не жаль мині хустиночки, що еі рубила,
А жаль мині Василини, що вірне любила;
Не жаль мині хустиночки, що я вишивала,
Тілько жалко Василини, що я сподобала.

Примъць. Кукушка, какъ символъ рока, избрана здѣсь
потому что приглашеніе дѣвцы заключало роковое закли-

— 220 —

тіе. Въ Малороссіи, вмѣсто послѣднихъ четырехъ стиховъ,
довольно тривіальныхъ, поютъ:

Отсе-жъ тая хустиночка, шо я шовкомъ шила:
Нема мого Василечка, що вірне любила.
Отсе-жъ тая хустиночка и вишнваньячко:
Нема мого Василечка и жениханьнячка!—

26.

УТОНУВШАЯ ДЪВЬЦА.

Пошла дівка до броду по воду:
Сподобала козака на вроду:
— Ой ти, козаче, сивий соболю!
— Озьми мене на човенъ зъ собою! —
«Ой ти, дівчино, ти сивая голубко!
«Сідай же, сідай на той човенъ хутко!»
Скоро дівчина на човенъ ступила:
Где-сь взялася бистрая хвиля.
Ой где ся взяла щука риба зо дна:
Вивернула дівчиноньку зъ човна.
— Ой рятуй же, козаченьку, рятуй мене!
— Ой будешъ мати одъ матусі плату!
— Ой будешъ мати коня вороного.
— И сіделечко зъ золота самого. —
«Ой не хочу я одъ матусі плати,
«Тлько хочу тебе за дружину взяти.»
— Ой бодай я мала въ мору потонути:
— Не хочу у тебе за дружину бути!
— Якъ потону въ мору—одночину.
— А за тобою на віки згину. —
«Ой подай, брате, довгую тичину,
«Придибтати вражую дівчину.»
Въ еднимъ конці сине море грае,
А въ другому дівка потопае.

— 221 —

Ой скоро дівча въ мору потонула,
Оно на верху китайка сплинула!
«Ой не жаль мині дівки подоляники,
«Но мині жаль червоной китайки.»

27.

ПОХИЩЕНІЕ ЖЕНЫ.

Оженився Семенъ, да взявъ жінку молоду;
Тішився вінъ якъ не знать чимъ, що хороша на вроду.
Ой взлавъ Семенъ воли, да її пойшовъ въ поле орати;
Просивъ своей Катерини — принеси обідати.
Оре Семенъ, оре, на шляхъ поглядае,
Чужи жінки обідъ носять, а ёго немае.
Доорався Семенъ до глубокого долу,
Пустивъ воли у дуброву, самъ пойшовъ до-дому.
Приходить Семенъ, одчиние хату,
Питаеться дітокъ своїхъ: а где ваша мати?
Пошла наша мати у лугъ по калину,
Ой що-сь вона говорила, що: вже васъ покину!
Пошла наша мати у лугъ по корови;
Що-сь бо вона говорила: бувайте здорови!
Пошла наша мати у лугъ по теляти;
Забожилась, заклялась, що: не ваша мати!
Узявъ Семенъ ключи, одчиняе скрині:
Нема сукень, нема платья. Нема Катерини.
Ударився Семенъ объ-поли руками:
Дітки мої малесеньки! пропавъ же я зъ вами!
Ударьте морози на сухіі лози;
Скарай, Боже, Катерину, за Семенови слёзи!

Примътъ. У лугъ по калину символическій образъ, означающій любовное евиданіе. Лоза — символъ горестей, слезъ.

-225-

Не робили Касі слави.

Ой ти, Касю, сестро наша!

А дежъ твоя зъ лиця краса?

Двохъ ляшеньківъ покохала,

Зъ лиця красу изтеряла.

---

29.

ТРОЕ-ЗІЛЬЛЯ.

Ой Маруся въ полозі лежала,
Чорнимъ шовкемъ головку звязала;

Наіхали три козаки зъ полку,

Розвязали Марусі головку.

Еденъ каже: я Марусю люблю,

Другий каже: я Марусю возьму,

Третій каже: на шлюбоньку стану.

Ой хто-жъ мині трохъ-зілья достане,

Той зо мною на шлюбоньку стане.

Обізвався козакъ молоденький,

Есть у мене три коні на стані.

Перший коникъ якъ голубъ сивенький,

Другий коникъ якъ галка чорненький,

Третій коникъ якъ лебедь біленький.

Еднимъ конемъ море переліну,

Другимъ конемъ поле переіду,

Третьімъ конемъ трохъ-зілья достану.

Ой ставъ козакъ трохъ-зілья копати,

Стала надъ нимъ зозуля ковати.

Кидай, кидай трохъ-зілья копати.

Йди Марусю зъ весілья стрічати!

Іде козакъ поле и другее...

А на третье да ставъ зворочати,

Ставъ Марусю зъ весілья стрічати.

Ото-жъ тобі, Марусю, весілья;

-224-

Не посилай козака по зільля!
— Ой на тее да мати вродила,
Щобъ дівчина козака дурила!

## 30. СОНЪ ДЪВИЦЫ.

У неділоньку рано, пораненьку,
Снився дівчиноньці дивненький сонъ:
Снився коханій чудненький сонъ.
Носивсь по за хмарами страшний грімъ,
Колотили въ церкві въ великий дзвінъ.
Порозверталися хмари середъ ночи,
Позахмарились еі ясніі очи,
Полились, покотились дрібніі слёзи,
Полились, покотились на високу могилу!

Пішла вона до ворожки свій сонъ казати;
Чи не зъуміе ворожка сонъ одгадати?
Ворожка гадала, сонъ одгадала,
Своєю гадкою дівчині жало завдала.
Носивсь по за хмарами страшний грімъ—
То забитъ козаченько у краю чужімъ;
Колотилм въ церкві въ великий дзвінъ —
То козаки сумовали за товарищемъ своімъ;
Порозверталися хмари середъ ночи—
То копали козакові могилу опівночи;
Позахмарились твоі ясніі очи —
То не видати тобі милого ніколи!
Хай льються, хай котються дрібніі слёзи:
Покотються вони на милого могилу!

Пѣсня украинская, ио записана на Волынѣ.

— 225 —

31.

СМЕРТЬ КОЗАКА И ЯВЛЕНІЕ ДУШИ.

Ой у полі жито ленчицею звито:
Подъ білою березою козаченька вбито;
Бито ёго, бито, на смерть забито,
Червоною китайкою оченьки накрито.
А-же прийшла мила зъ чорними очіма,
Да підняла китаечку да й загоўосила;
Ажъ пришла другая—тан не такая,—
Да підняла китаечку да й поціловала.
«Ой устань, миленький, устань, молоденький;
«Ходить — блудить по дорозі твій кінь вороненький!»
— Нехай же вінъ ходить, нехай же вінъ блудить:
— Ой якъ прийде темна нічка — вінъ мене не збудить! —
«Хто по-ночи ходить — той счастья не мае:
«Хто чужіі жівки любить — марне пропадае!»
«Прилетіла пташка——коло мене впала;
«Таки очи, таки брови якъ у мого пана.»»
«Прилетіла пташка — малёвані крильця;
«Таки очи, таки брови якъ у мого Гриця!»»

Прильг. Надъ тѣломъ убитаго козака сходятся двѣ женщины: одна его жена, другая любовница. Стихи 9—10 кажется рѣчь любовницы, стихи 11—12 рѣчь мертваго.

32.

ЗОЗУЛЯ.

Ой плавала лебедонька
За тихою водою:
Дала мати дочку

15.

-228-

А я не стерпіла, за рокъ прилетіла:

Ой сіла жъ я сива зозуленька въ вишневімъ садочку:

Ой сіла я пала да й стала ковати:

Вийшла стара мати, да й стала плакати:

Ой не куй, зозуленько, въ вишневімъ садочку:

Гей-си, гей-си, зозуленько, въ темний лісъ ковати!

Вийшла моя сестронька — стала зганяти:

Гей-си, гей-си, зозуленька, въ темний лісъ ковати!

Вийщовъ муй братичокъ, ставъ промовляти:

Коли ти сива зозуленька — въ темний лісъ ковати,

А коли моя сестра, то прошу до хати.

Прилетіла зозуленька, да й сказала куку!

Подай, подай, моя мати, теперъ мині руку!

Ой якъ же ти мині, мати, якъ же-сь мі зичлива!

Що ти мині мого віна нігди не взчила.

Мене мужъ забивае: иди, жоно, до батенька,

Иди, жоно, до матінки — віно одбірати.

---

Эта пѣсня представляетъ старинное повѣрье о превращеніи въ птицъ въ слѣдствіе глубокой тоски. Непонятно, однако, на-время ли только дочь принимаетъ образъ кукушки для посѣщенія матери, или она навсегда превращается въ кукушку. Выборъ, именно, кукушки, напоминаетъ слово о Полку Игоря, гдѣ Ярославна хочетъ превратиться въ зегзицу для посѣщенія мужа въ далекой сторонѣ. Въ Великой Россіи поютъ также прекрасную пѣсню о превращеніи дочери въ кукушку.

---

Предыдущія два пѣсни заключаютъ древнія преданія о превращеніяхъ. Эти преданія въ высокой степени интересны для этнографовъ, а потому я считаю не лишнимъ привесть здѣсь еще нѣ сколько пѣсень о

-232-

Біждеревочовъ — дівкамъ до кісочокъ,
Крутая мята — хлопцямъ на шапята,
Зеленый барвінокъ — дівчатамъ на вінокъ.

37.

ЯВОРЪ.

(Червонорусская.)

Въ неділю рано мати сина лала,
Мати сина лала, да й проклинала,
А синойко ся да й розгнівавши,
Казавъ старшій сестрі хліба напечи,
А середульшій коня вивести,
А наймолодшій коня всідлати.
Найстарша сестра хліба напекла,
А середульша коня вивела,
А наймолодша коня всідлала,
Коня всідлала да й ся звідовала:
Коли жъ, братцю, въ насъ гостейкомъ будешъ?
Озьми, сестрице, білій камінець,
Білий камінець, легкое перо:
И пусти ти іхъ во тихий Дунай;
Якъ білій камінець на верхъ виплине,
А легкое перо на спідъ упаде—
Подумай, сестро, що зъ сего буде! ...
Коли сонейко на зопакъ зійде,
Втоди, сестрице, гостьомъ въ васъ буду.
Навернувъ коньомъ одъ схода сонця,
И поіхавъ си въ темний лісочокъ.
Виіхавъ овінъ въ чистое поле:
Ставъ му коничокъ білимъ каменьомъ,
Вінъ молодейкий зеленимъ яворомъ.
Ой стала мати за синомъ плакати,
И помла она его гледати:

— 256 —

—Чорні брови маю, да й не ожениюся;

—Піду лучче зъ горя зъ мосту утоплюся.

«Не топись, козаче, або душу згубишъ:
«Ходімъ, новінчаймось, коли вірне любишъ.»

— Люблю тебе дуже, скарай мене, Боже:

— Буду тебе ціловати, поки сонъ изможе! —
«Вже-жъ націловався, вже-жъ намиловався,
«Якъ соловейко да й нащебетався.»

Пішли вони вінчатись, — нема попа дома.

«Чи твое несчастья, чи моя недоля, —

«Що ми не застали сего попа дома?» —

— Запрягай же, хлопку, коня вороного;

— Поідемъ вінчатись до попа чужого!

Іхали поле, іхали друге,

На третьему полі ставъ кінь спотикатись:

— Вернімось, дівчино, намъ тутъ не вінчатись.

Ставъ у полі козакъ терномъ,

А въ долині дівчина калиною.

Вийшла синова мати того терну рвати,

Дівчинина мати калини ламати.

«Се-жъ не терночокъ — се мій синочокъ,

— Се-жъ не калина — се моя дитина! —

## 41.

### ТОПОЛЯ.

Мати сина да оженила,
Молоду невістку да незнавиділа.
Ой послала сина въ далеку дорогу,
Молоду невістку у поле до лёну;
А випроважала, тяжко заклинала:
«Не виберешъ лёну, не вертайсь до-дому,
«Ой стань у полі тонкою тополею!»
Ой прихавъ синъ зъ далекої дороги —

—241—

Иди, коню, на мого батька двіръ,
Стукни, коню, копитомъ объ порігъ.
Чи бувъ, коню, у моей стороні,
Чи журиться мой батько объ мині?
Ой журиться, да й на ліжку лежить,
Праву ручку коло сердця держить.
Иди, коню, на мого батька двіръ,
Стукни, коню, конитами объ порігъ,—
То мой батько догадается,
Свого сина роспитается:
—Ой ти коню, коню вороненький,
—А где мой синъ молоденький?
—Чи ти ёго въ войську убивъ,
—Чи ти ёго въ синімъ морі втопивъ?—
«Ні я ёго въ войську убивъ,
«Ні я ёго въ синімъ морі втопивъ:
«Вже твуй синъ оженився,
«Узавъ собі королівночку:
«Въ чистімъ полі могилочку.
«Були въ ёго бояроньки,
«Изъ чужоі сторононьки;
«Були въ ёго музиченьки
«Изъ новоі світличеньки!»—

46.

КОЗАКЪ И МАТЬ.

Несчастлива годинонька була,
Якъ матуся свого сина била.
—Ой якъ будешъ мене, мати, бити,
—То я не буду изъ тобою жити. —
—Ой пойду я зъ туги на Вкраіну:
—И тамъ же я, молодъ, не загину! —

16.

— 244 —

— Скажи мині одъ себе дорожку. —
Дівчина умнан-розумна,
Спровадила козака до гумна.

— Дівчинонько, збуди мене рано,

— Такъ рано, щобъ ще не світало,

— Щобъ козаки коней не сідлали,

— И сіделець не покладали. —

А дівчина тверденько заснула,

И не чула якъ нічка минула.

Прокинулось козацьке серденько,

А вже на дворі видненько!

Кинувся козакъ у віконце—

Уже зойшло подъ полудень сонце!

— Утративъ козакъ коня и сідельце —

— Черезъ тебе, дівчинонько-сердце!

— Черезъ тебе, дівчино кохана,

— Утративъ я ласку у свого пана!

— Черезъ тебе, дівчино-коханка,

— Утративъ я коня и нагайку! —

49.

Ой у полі клинь-дерево рузно;
Ходить козакъ до дівчини пузно.

— Не ходи, козаче, до мене:

— Буде слава на тебе й на мене. —

«Я тієі слави не боюся:
«Кого вірне люблю, стану обоймуся.»

— Ой не ходи, козаче, горами, —

— Переросла дорожка чарами. —

«Есть у мене коникъ вороненький:

«Перескоче ті чарні лихеньки!»

— Не ходи, козаче, подъ низомъ, —

— Переросла дороженька хмизомъ. —

«Есть у мене топорець гостенький:

«Той висіче чагаръ густенький!»

Ой прочиню въ оконці кватирку,

Да погляну по місту, по ринку...

-245-

Ажъ муй милий по риночку ходить,
Кониченька за поводи водить,
Свого пана хорошенько просить:
«Пусти мене, муй пане, до-дому:
Розигрався сивъ кунь подо-мною;
«Затужила дівчина за мною!»
— Кажу коня я до стані взяти,
— А тебе въ кайдани оковати. —
«Не куй мене, муй пане, въ кайдани,
«Закуй мене въ шинкарочки въ хаті:
«А въ шинкарки медъ-вино й горілка,
«А ще къ тому хорошая дівка.
«Буду медокъ попивати,
«Буду дівку подмовляти.»

Въ другомъ варіантѣ послѣ 16 стиха:

Я-жъ думала, що місяць зходить,
Ажъ то милий на подвурыі ходить,
У рученьках кониченька водить,
Свого пана хорошенько просить, и проч.

Пѣсня эта не изъ быта старыхъ украинскихъ козаковъ,
а изъ быта козаковъ во время упадка козачества на западѣ
юго-западной Россіи, когда козаками назывались панскіе
слуги или вѣстовые.

50.

КОЗАКА ПРОГОНЯЮТЪ ЧАРОДѣЙСТВОМЪ ВЪ
УКРАИНУ.

Іхавъ козакъ дорогою — дівча воду нёсе.
— Ой дай, дівча, води пити — розвесели сердце! —
«Не казала мені мати теі води дати:

-246-

«Якъ принесемъ до домоньку—будемъ чароватъ!

«Очаруемъ руки й ноги и чорниі очи,

«Щобъ не ходивъ до дівчини темненькоі ночп.»

Стоіть явіръ надъ водою—на воду схилився;

Зъ України до дівчини козакъ одклонився.

Осідлавъ вінъ коня вороного,

Вона ёму—хустиночку изъ шовку самого.

—А вже мині хустиночки въ рукахъ не носити;

—Хиба буде козакові сіделечко вкрити. —

Сіделечко горіхове, а кунь вороненький,

А якъ сяде, да поіде козакъ молоденький...

А якъ іхавъ черезъ село, зъ коника зхилився;

Виіхавъ передъ корчму — людямъ поклонився.

Якъ виіхавъ на битий шляхъ — слізками умився:

Була въ ёго дівчинов'яка, що ёго любила;

Въ тонкихъ білихъ кошулечкахъ козака водила!

Примъц. Въ числѣ разныхъ чаръ южноруссы вѣрили въ
наговоръ на водѣ. Здѣсь мать употребляетъ этого рода кол-
довство, чтобъ прекратить связь козака съ ея дочерью. Сн-
ла этого колдовства заставляетъ козака покинуть Волынь,
гдѣ ему было такъ хорошо. Иѣ хать въ Украину, козацкое
отечество. Яворъ—символъ горести, унынія; сравненіе пе-
чальнаго молодца съ яворомъ, наклонившимъ вѣтви въ во-
ду—обыкновенное въ южнорусскихъ пѣсняхъ.

51.

ПРОЩАНІЕ КОЗАКА СЪ ДЪВИЦЕЮ И ВОЗВРА-
ЩЕНІЕ БОЛЬНЫМЪ.

Черезъ греблю вода рине, тамъ дівчина умивается;
Молодий козаченько въ дороженьку вибіраеться.

— 249 —

—Ой на крутій же горі,
— На тесовімъ столі,
— Козаченько-серденько! —
«Що-жъ ти будешъ іла,
«Дівчино едина,
«На Вкраіні далеко?»
— Изъімъ хліба зъ водою,
— Аби жити зъ тобою,
— Козаченько-серденько! —

Примъг. Въ стихъ 22 эпитетъ шелковый означаетъ пре-
красный: дѣвица хочетъ этимъ выразить, что снурокъ, на
которомъ она будетъ сушить платки, для ней будетъ какъ
шелковый.

54.

ВѣСТЬ ОТЪ ОРЛА О СМЕРТИ КОЗАКА.

«Ой вийду я, вийду на гору крутую!
«Ой стану я, подивлюся на воду биструю;
«Щука риба въ морі гуляе до волі,
«А я, бідний вдовинъ синъ, безъ счастья, безъ долі!
«Пойду жъ я до комори нитатися зброі:
«Чи мині коня сідлати, чи пішки мандровати?»
— Сідлай, сину, коня, сідлай вороного! —
«Прощай, прощай. стара мати, мене молодого!»
— И я тебе прощу и Богъ тебе прости:
— И въ великій дороженьці Боже тебе счасти! —

А въ неділю раненько ще до сходу сонця,
Плаче, плаче бідна вдова, сидючи въ воконця!
Плаче жъ она, плаче, тяженько ридае:
Летить сивий орелъ, а вона й питае:

— 250 —

—Ой ти орле сивокрилий, високо літаетшь:

—Ой чи часто мого сина у вочи видаешь?

«Ой чи часто, чи не часто, таки ёго бачу:
«На чубъ, на чубъ наступаю, очи колупаю!»

Ой вдарилась бідна вдова объ. полі руками:

—Сини жъ моі коханиі—пропала я зъ вами! —

«Сама-сь, мати, винна, сама провинила,
«Що нась молодими та не поженила!»

—Сини моі любі, сини ви милні!

— Тимъ же я васъ не женила, що ви молодні! —

Примът. Во время существованія гетманщины были
частые побѣги изъ Волыни въ Украину, особенно неже-
натыхъ. Одинъ изъ такихъ побѣговъ изображаетея въ этой
пѣсни. Пѣсня имѣетъ два времени: въ стихахъ 1—9 проща-
ніе козака съ матерью; въ стихахъ 10—19 мать отъ орла
узнаетъ о смерти сына; въ стихахъ 20—25 разговоръ ея
съ другими сыновьями.—

55.

КОЗАКЪ ВЪ ДОРОГѣ.

Ти місяцю, який же ти ясний!

Якъ засвітишь — на ввесь світъ прекрасний!

Ой спусти внизъ роги,

Засвіти по дуброві:

Покажи всі въ степу дороги;

Ти соловейко маленький!

Який въ тебе голосъ тоненький!

Ой подлети подъ небеса,

Защебечи на три голоса:

Виведь козака зъ гаю на дорогу! —

-257-

«Довелося молодому
«Усякому догодити!
«Да було-бъ тобі, моя мати,
«Малимъ дитямъ прикопати,
«Високою могилою.
«Маленькою дитиною!»

64.

СІРОМАХА.

Сіла собі сіромаха да й думку гадае:
Пройшли літа марне зъ світа — дружини немае.
Ой немае дружиноьки ні счастя, ні долі;
Самъ зостався на чужині якъ билина въ полі.
Ой у полі билинонька — тихий вітеръ віе;
Ой видиться — не журиться; — само сердце мліе;
Ой видиться — не журиться, видиться не плаче;
За друбиими слізоньками світонька не баче.
Не велика поляночка — густиі копиці;
Потерявъ я счастя — долю черезъ молодиці;
Потерявъ я счастя — долю, ще й до того весну;
Самъ зостався на чужині и въ долоні сплесну.
Ой у полі край дороги — тамъ вівця пасеться;
Ой где-сь моя лиха доля шляхомъ волочеться.
Годі, годі, лиха доля, шляхомъ волоктися;
Пуйди собі въ тихий Дунай — зъ жалю утопися!
Якъ я пойду въ тихий Дунай — зъ жалю утоплюсь,
То ти прийдешь води брати — то я й очіплюсь!

17.

— 259 —

## 66.

### ГОНИМЫЙ.

Чого я тужу, чого я нужуся?
Чого я допіро плакати учуся?
Знаю я білу, знаю и пригоду;
Но моімъ корогамъ все то не вигода.
Вороги ви моі, скажіть ви мині,
Що ви за причини взяли-сте въ мині?
Що я вамъ учинивъ такого злого:
Що ви мя судите якъ остатного?
Взяли-сте гоноръ, возьміть же й славу;
Возьміть же славу собі на страву.
Жріте мое тіло, тілько не много—
Сердца не рушьте; —що вамъ до того?
Бо мое сердце въ собі душу носить:
О нічью ласку нічого не просить;
Тілько въ едного Бога найвисшого
О справедливость—більше нічого!
Бо Богъ правдивий всіхъ насъ діла знае;
Якъ хто заслужить, такъ заплату дae;
А Богъ такъ каже: не суди нікого;
Гляди самъ себе—більше нічого!

—

## 67.

### ОДИНОЧЕСТВО.

Тяжко душі, сердцю нудно,
Що у світі жити трудно;
Болить, болить головонька,
Що я бідний сиротонька:
Немае зъ кимъ говорити,
Біди своей потішити,
Немаю я тутъ нікого,
Ні вірного, ні цирого.
Якъ камею брудко илести,

— 263 —

Ой тамъ дівка воду брала:
Круті гори провертала—
Літа своі завертала!
Круті гори! розвернітесь'.
Літа моі! завернітесь!
Круті гори розвернуться!
Літа моі не вернуться!

## 71.

### РАЗГОВОРЬ СЬ НЕСЧАСТНОЮ СУДЬБОЮ.

Породила мене мати въ несчастну годину;

Дала мині злую долю: где еі подіну?

— Да піди собі, доле, піди, несчастная, піди утопися,

— А за мною, да за молодою, да не волочися! —

«Хочь я піду, молода дівчино, піду утоплюся;

«А якъ вийдешъ рано води брати — я за тебе учеплюся!»

— Да піди собі, доле, піди, несчастная, въ лісі заблудися,

— А за мною, да за молодою, да не волочися. —

«Хочь я піду, молода дівчино, въ лісі заблудюся;

«А якъ підешъ калини ламати — я за тебе учеплюся.»

— Да піди собі, доле, піди, несчастная, въ полі загубися;

«Хочь я піду, молода дівчино, въ полі загублюся;

«А якъ вийдешъ пшениченьки жати — я затєбе учеплюся.»

### ПЪСНИ СЕМЕЙНЫЯ.

## 72.

Въ чистімъ полі край дороги лежить камінь мармуровий,

А на тому каменёві сидить козакъ чорнобровий,

Сидить же вінъ, сидить да й гадоцьку думае.

— 264 —

Суди, Боже, женитися, хорошую жінку взяти:

Хочъ худоби не добьюся — зъ хорошою наживуся;

Великая худоба ой чи буде, чи не буде:

Зъ хорошою дружиною не встидно вийти межі люде.

Великая худоба — то серденьку досада,

А хороша дружина — то буде сердцю одрада.

Межи трема дорогами, зійшовъ місяць зъ зороньками,

Не-що висшей не літае — сивий соколь зъ галоньками;

Літае соколонько — крилечками блудить,

Тяжко — важко серденьку, якъ хто кого вірне любить!

---

Примъє. Ст. 10—11. Молодецъ, въ раздумьѣ о женить-бѣ, сравниваетъ себя съ мѣсяцемъ посреди звѣздѣ и съ соколомъ посреди галокъ. Звѣзды и галки—здѣсь симпо-лизуютъ дѣвицъ.

---

## 73.

— Веду коня до Дуная, кунь не хоче пити;

— Задирае головоньку — хоче мене вбити.

— Чому, коню, води не пьешь? Чи дорогу чуешь? —
«Чому, синку-одинчику, въ-дома не ночуешь?»

— Якъ же мині, моя мати, въ-дома ночувати:

— Прийде ночь теминькая: ні зъ кимъ розмовляти!

— Хочь до коня промовляю, такъ кунь не говорить,

— Тілько мене, молодого, въ больші літа вводить.

— Треба мині, моя мати, коня осідлати. ...

— Поіду я на Вкраіну дівчини шукати.

— Зъіздивъ же я, моя мати, Польщу и Вкраіну.

— Найшовъ же я, моя мати, любую дівчину. —

---

Къ этой пѣсни и некоторые присоединяютъ еще следую-

-- 268 --

77.

Кобъ я була така красна якъ зоронька ясна.—
Свiтила бъ я миленькому, доки би-мъ не згасла.
Кобъ я мала штирi воли, червону запаску,
Нiгди би я не стояла о богачу ласку.
Шо за мода, шо за мода—все шапки рогачки;
Сякий-такий, обiдраний и то до богачки.
На що, мати, на що, мати, собаки держати,
Коли наши сусiдоньки умiть брехати.
Ой якъ буде, то такъ буде, нойду межи люде,
Якъ буду ся шановати, добре минi буде.

---

78.

Зажурився сусіда,
Шо муй милий не приіде;
А муй милий заізджае,
Вже коники випрягае.
Ой сівъ коло мене,
Таки брови якъ у мене,
Таки брови, такий станъ,
Такий, мамцю, жвавий самъ.
—Ой дівчино, люби мене,
— Не іжъ хліба—возьму тебе;
—Не іжъ хліба, не пий води;
—Возьму тебе для вигоди.
«Нехай не ість твоя мати!
«Коли хочешь мене взят,
«Бий объ камінь головою,
«Щобъ я була за тобою!»

---

— 269 —

79.

Тече вода зъ подъ огрода рине;
Которая сиротина — гине.
Ой на воді два лебеді: обидва біліші,
Милий отець, мила мати, — дружина миліша!
Сидить голубъ на дубочку, голубка на купку;
Чи ти мене вірно любишъ, якъ голубъ голубку?
Ой у полі при дорозі трава зеленіе;
За хорошимъ чоловікомъ жінка молодіе;
Ой у лузі при дорозі трава висихае;
За ледачимъ чоловікомъ жінка погибае!

80.

Дала мене, моя мати, за нелюба за мужъ,
Дала мині мати корову рябую,
Корову рябую, дойницю новую,
А я ту корову, да плачучи дою.
Да дала мене мати за милого за мужъ;
Да дала мині мати сімъ коровокъ дійнихъ,
Сімъ коровокъ дійнихъ, сімъ теличокъ новихъ,
А я тіі корови співаючи дою,
А я те молоко танцуючи ціжу.

Приміть. Дала прош. вр. вмѣсто будущаго дасть.

81.

— Пливіть, пливіть, білі гусі, бистрою водою:

— В ийди, бийди дівчинонько, розмовся зо мною. —

-271-

— Пусти мене, моя мати, у море купатись:

— Буду плавать — нуринати, доленьки шукати! —

«Не йді-жъ, не йли-жъ, доню, бо далебі втопнешъ! —

— Пусти жъ мене, мати, зеленого лёну брати:

— Буду брати, прогоргати, доленьки шукати.

— Уже жъ бо я ходила, вибірала, —

— Не нашла доленьки — на віки пропала! —

— Де-сь ти мене, мати, въ любистку купала.

— Купаючи, проклинала, щобъ доленьки не мала.

«Тоді жъ тебе, моя доню, проклинала, —

«Край дороги пшениченьку жала!

— Було бъ тобі, мати, пшениченьки не жати,

— И мого счастя-долі да й не проклинати!

— Де-сь ти мене, мати, у мъяті купала,

— Купаючи, проклинала, щобъ я счастя-доленьки не мала. —

«Я тебе, доню, тоді проклинала:

«На гору йшла тихо, глекъ води набрала.»

— Було бъ тобі, моя мати, водниці не брати,

— И мого счастя-долі да й не прокликати. —

## 83.

Калино-малино, червоная ягодо!

Чомъ не рано зацкіла?

Ой де-сь тебе, калино, червона ягодо,

Вистра вода обняла.

Хочь мене бистра вода обняла,

Да въ спасовку обловлять..

Хочь я пойду за нелюба за мужъ,

Таки да не згишу.

Ой покочу я золотий перстень

Да по крутоі горі,

Да хочь покотишься, да очкомъ обернешься

Да по спроі землі;

-272-

Ой хочь я нойду за нелюба за мужъ,
Хочь я въ чужій стороні,
Ти, родинонька, одзовися ко мні.

## 83.

А въ неділю рано сонечко грало,
Виправляла мати дочку въ чужу стороночку,
Въ чужу стороночку міжъ чужиі люде.
«А хто жъ тебе, моя доню, жаловати буде?»
—Пожалують мене, мамцю, чужні люде,
—Якъ у моей головоньці добрий розумъ буде.
«Прийди, прийди, моя доню, до мене у гості,
«Да поставлю кониченька въ стані на помості.
— Ой тоді я, моя мамцю, приіду у-гості,
—Якъ виросте травесенька въ хаті на помості.—

Росла, росла травесенька да й похилилася:
Виглядала мати дочку да й зажурилася.
Росла, росла трава да й посихати стала:
Виглядала мати дочку да й плакати стала.

### Другой ВАРІАНТЪ ТОЙ ЖЕ ПЪСНИ:

У неділю рано якъ сонечко грало,
Вивожае мати дочку въ чужу стороночку:
«Иди, донько, иди міжъ чужиі люде:
«А хто жъ тебе, моя дочко, жаловати буде?»
— Пожалують, мамцю, да чужні люде,
— Якъ у моей головоньці добрий розумъ буде.

Ой у полі корчма, подъ корчмою вишня:
Туди моя родинонька на гулянье вишла.
Гуляе, гуляе, мене споминає:

-276-

Куди нойду — вороги
Кругомъ хату облегли.
Куди нойду — не люблять;
Изъ кимъ стану — осудать.

87.

Ой гаю жъ мій, гаю! густий не прогляну!
Пустила жъ я голубонька, да вже не поймаю.
А хочь и поймаю, да вже не такого;
Хочь пригорну до серденька, да вже не щирого.
Ой гаю жъ мій, гаю, цвітешъ дуже рідко!
Кого родомъ я не знала — присудивъ мя дідько!
Кого жъ бо я полкбила — стоіть за плечима;
Кого родомъ я не знала тому присягала.
Пусти жъ мене, мати, до броду по воду:
Нехай же я подивлюся, чи красна на вроду?
На уроду хорошая, на личко прекрасная:
Чо тілько, доненько, доля несчастная.

Примпъз. Стихи 2—5 показываютъ, что здѣсь тоскуетъ
женщина вышедшая за мужъ не за того, кого любила.

88.

Поки я була въ свого отца, у своїй матусеньки,
Не пожичала лусточки хліба, ні ложечки солі;
А теперъ пожичу и оддати мушу;
Извінчавшись изъ симъ товаришомъ, пропадати мушу.
Прийшла до дому — нема хліба й солі,
Вігала и не вбігала несчастної долі.

— 277 —

80.

У неділю рано во всі дзвони били;
Тоді братъ зъ сестрою гарно говорили:
«Сестро жъ моя, сестро! чась тя за-мужъ дати!»
—Оддай мене, брате, не за селянна;
— Оддай мене, брате, да за міщанина:
—У міщанина новая деревня,
—Новая деревня, великая семья:
—По новій деревні люблю похожати,
—Въ великоі семыі люблю розмовляти!

Ой брязнули ключи въ стайні на помості;
Ой прихавъ братець до сестриці въ-гості:
«Добри-вечіръ, сестро! чи дужа, здорова?»
—Не питайся, брате, чи дужа, здорова;
—Запитайся, брате: яка моя доля?!
—Нагайка-дротянка кровъю обкисіла;
—Шовкован хусточка въ ручкахъ зотліла;
—А вже жъ моі очи не доспали ночи;
—А вже жъ моі руки да й дознали муки;
—А вже жъ моі ноги зазнали дороги. —
«Ото жъ тобі, сестро, новая деревня,
«Новая деревня, великая семья;
«Въ новоі деревні любишъ похожати;
«Въ великоі семыі любишъ розмовляти!»

90.

Ой у саду зеленая вишня;
Изъ подъ вишні вода вишла:
Я жъ молода, я жъ хорошая
Дивитися вийшла.
Соколонько на камені,

-278-

Муй батенько на Вкраіні.

Мостила мости

Зъ зеленоі трости,

Снидівала батенька въ-гості;

А батенько мимо двуръ іде,

И до мене не заіде.

Добрий обичай, козацький звичай—

Хоть бачу та й не заплачу.

(Тоже поется о братѣ и о миломъ.)

91.

Ой умру я, умру, да буду дивиться:

Чи не буде муй батенько по мині журиться?

Батько зажурився — на столъ исхилився:

Коли-бъ дочку поховати — буду двуръ минати.

Чи не буде моя мати по мині журиться?

Мати зажурилась — на столъ исхилилась:

Ой умру я, умру, да й буду дивиться:

Чи не буде муй братичокъ по мині журиться?

Братикъ зажурився — на скамью схилився:

Коли-бъ сестру поховати — буду двуръ минати!

Чи не буде моя сестра по мині журиться?

Сестра зажурилась — на скамью схилилась:

Чи не буде муй миленький по мині журиться?

Милий зажурився, пішовъ підголився:

Сідла коня вороного, да іде жениться!

Постій, милий, не женися: ще я не скончилась!

-279-

## 92.

Ромунъ-зільля, ромунъ зільля по дорозі розсти-
лается;
Де-сь муй милий чорнобривий черезъ людей покла-
няется.
А що-жъ мині по ромуні: ромунъ цвіте — ягідокъ
нема;

А що-жъ мині по поклону, коли ёго самого нема.

—Ой вишнино-черешнино! чомъ ти листу не пускаешь?

—Молодая молодице! на що слёзи розливаешь? —

«Тимъ я листу не пускаю, бо лютую зіму маю!

«Тимъ я слёзи розливаю — невірного друга маю!»

---

## 93.

Ой зъ за гори високоі гуси вилітають:
Ще роскоши не зажила: вже літа минають.
Не зажила въ отця, въ матки, за мужомъ не буду,
Почумъ же я своі літа намятати буду?
Пийте, люде, горілочку, а ви, гусі, воду;
Накажіте, білі гусі, до моего роду.
Не кажіте, білі гусі, що я тутъ герюю,
А кажіте, білі гусі, що я тутъ паную.
Якъ будете, білі гусі, правдоньку казати,
То не зхоче родинонька въ гостині бувати!
Чи будешъ ти, моя доню, горілочку пити?
Ой боюся, якъ упьюся — буде нёмилъ бити!

---

## 94.

Ой хмілю, хмілю, зелений, кудрявий,
Любить мене, моя мати, хороший чорнявий'

— 281 —

96.

Тече вода зъ огорода, зъ підъ кореня дуба:
Нема мині одрадности одъ мого нелюба,
Нема мині одрадности ні дъ отця, ні дъ матки;
Сушать мене, въляять мене моі недостатки.
Изсушили, извялили, якъ вітеръ билину;
А якъ тее ясне сонце червону калину.
Ой вирву я зъ рожи квітку, да й нущу на воду:
Пливи, нливи, зъ рожи квітко, ажъ до мого роду.
Якъ принлила зъ рожи квітка, да й стала крутиться;
Вийшла мати води брати, да й стала журиться.
Ой де же ти, моя доню, не дужа лежала,
Шо вже твоя зъ рожи квітка на воді зовъяла.
Не лежала, моя мати. ні дня, ні години:
Попалась въ добрі руки невірній дружині.

97.

Идуть моі дні за днями,
Літа за літами;
Я роскоши не зазнала,
Жаль мині за вами.

Я дівкою не гуляла,
За мужемъ не буду;
Почимъ же васъ, літа моі,
Всноминати буду.

Кажуть люде, що-мъ счастлива;
Я тимъ веселюся:
Ой не знають, якъ я неразъ,
Слізами зальюся.

Боже зъ неба високого:
Скороти віка мого!

— 284 —

Ой ожино, ой ти білій цвіту!
Завьязаний ти мій милій світу!

Примьє. Въ пѣсѣ два времени. Въ стихахъ 1—9 опи-
сывается бѣгство дѣвицы съ кѣмъ-то для избавленія не-
счастнаго замужества. Въ стихахъ 9—21 она описываетъ
свое положеніе по выходѣ замужъ за пьяницу, отъ котора-
го не могла освободиться побѣгомъ передъ своимъ бракомъ.

101.

Пісію шевлію раненько въ неділю:
За лютими морозами шевлія не зійде,
Хочъ вона зійде, одъ сонця зовѣяне;
Иде милий зъ корчми пьяний — на мене не гляне.
Иде мій миленький зъ корчомки пьянийкий:
Одчини, мила, двери, бо я твуй миленький.
Я не одчинюся, бо тебе боюся:
Якъ зачую твуй голосочокъ, де жъ я подінуся?
Въ двери не вмію, въ оконце не вспію...
Розступнися, сира земле!
Нехай жива войду въ тебе!
Приняла отця и старую непьку—
Прийми, сира земле, и мене молоденьку!

102.

Ой у лузі каліна білимъ цвітомъ зацвіла;
Мала мати дочку молодую — за пьяницю оддала.
Пьяниця да недбаліця цілій тиждень въ корчмі пье,
А якъ прийде до-домовьку — мене лае, мене бье.

-285-

Загули два голубоньки да подъ криницею:

Горе мині, моя матусенько, жити зъ пьяницею.

Просуну я да кватирочку, ажъ матуся въ-гості йде; —

Питается дочки молодоі: чи пьяниця въ-дома е?

Прошу я васъ, моя матусенько, да стиха говоріть:

Спить пьяниця въ новій коморі — прошу я васъ не збудіть!

Нехай спить, нехай лежить, да нехай не встане:

Нехай твоя бідна головонька одъ журботи одстане.

Прошу я васъ, моя матусенько, да не лайте ёго:

Въ мене діти маленькиі — горе жити безъ ёго!

Будешъ ти, моя дочко, хліба-солі зароблять:

Будешъ маленькиі діти годувать.

Прошу тебе, моя матусенько, да не жичъ мині того:

Лучче буду мужу догожати, а ніжъ діти годувати.

Примъє. Мъстоіменіе васъ въ единственномъ числѣ не употребляется. — Здѣсь оно заносное. — Ст. 1 — цвѣтеніе калины — символъ брака; ст. 5 — съ воркованіемъ голубей сравнивается здѣсь разговоръ матери съ дочерью.

103.

Дала мене моя мати, да не знаю за кого,
За пьяницю гіркого.

Пье пьяниця неділю, — я нічого невдію,

Пье пьяниця другую, а я дома горюю;

А на третю повертае, мене мати посилае,

Посиласе мене мати, де пьяниченька шукати:

Чи у полі на роботі, чи въ шинкарки на охоті,

Чи въ корчомці на горілці, чи въ шинкарки на постільці.

— 290 —

## 112.

Туди лози хилилися, куди імъ похило;
Туди очи дивились, куди сердцю мило.
Ой не видко того села, тількі видко хрести;
Туди мині любо-мило очицями звести.
Ой не видко того села, оно видко пеньки:
Туди мині дороженька до моей миленькій.
Ой не видко того села, оно видко грушу:
Туди мині помикае рано й вечіръ душу.

## 113.

Ой на гречці білий цвітъ, да вже опадае;
Любивъ мене гарний хлопець, теперъ покидае.
Нехай же вунъ покидае, якъ самъ собі знае:
Есть у мене красчий, луччий, що мене кохае.
Ой упала зоря зъ неба — нікому світити:
Нема мого миленького — не маю зъ кимъ жити.

## 114.

Привикайте чорні очи сами ночовати:
Нема мого миленького, ні зъ кимъ розмовляти.
Нема мого миленького, рожевого цвіта:
Ні зъ кимъ мині розмовляти до білого світа.
Нема мого миленького — мое сердце ние;
По стеженці, куди ходивъ, трава зеленіе.
Ой часъ, мати, жито жати, бо колосъ схилився;
Ой часъ, мати, за-мужъ дати, бо голосъ змінився.

## 115.

Смутенъ же я, смутенъ темненької ночи:
Несплять мої очи ні въ день, ні въ ночи.

— 292 —

Весь день не видати.
Чи вінъ коня згубивъ,
Чи зъ дороги збився?
Чи зъ иншою на размові
Где-сь забарився.

Ой якъ коня згубивъ—
Суди жъ ёму Боже!
Якъ зъ иншою на розмові—
Скарай ёго, Боже!
Скарай ёго, Боже,
На гладкій дорозі! ..
Скоро вінъ подумае
О иншій небозі.

Вся эта пѣсня—рѣчь дѣвушки, но она включастъ въ исс
прощальныя слова своего милаго въ стихахъ 9—14.

117.

«Ой бувай здорова, дівчинонька моя!
«Не забувай мене, коли ласка твоя:
«Я въ дорогу одіїзжаю,
«На серденьку тугу маю,
«За тебе, дівчино, за тебе, серденько!
—У дорогу ідешъ—дорога счастлива;
—Не забувай мене: я тобі живчила!
—Тілько въ тімъ тя не впевняю,
—Бо отця и матку маю:
—Чи кажуть чекати,
—Чи тя покидати.—
«Чи-сь така живчила, що вже покидаешь:
«Певне ти, дівчино, иншого кохаешъ!
«Не зборонить тебе ні отець, ні мати

— 294 —

119.

«Ой вишенько-черешенько! чомъ ягідъ не родишъ?
«Молодая дівчинонько! чомъ гудять не ходишъ?»
—Якъ же мині ягідки родити да за горопьками;
—Якъ же мині пойти гуляти да за ворогами! —
«Ой зродили ягідочки близько перелазу:
«Люблю тебе, сердце-дівчино, одъ першого разу.
«Ой зродили ягідочки — широкий листочокъ;
«Люблю тебе, сердце-дівчино, и твій походочокъ.»

А зъ за гори високоі орелъ воду носить;
Тамъ дівчина козаченька на вечерю просить,
На вечерю, на печену, на рибку линину....
«А вже мині докучли, сердце-дівчино, талярі носячи.»
—Не йди, козаченьку, по горі за мною....
—Ти не будешъ мині мужемъ, я тобі жоною! —

---

120.

Ой іхавъ я коло свого поля,
Да й заплакавъ я до свого коня.
«Ой чого ти, козаченьку, плачешъ?
«Може ти вечеряти хочешъ?»
— Ой вже жъ мині вечеря не мила;
— Люди кажуть: дівчина не моя!
— Хочя жъ моя, да не моя буде:
— Нехай, сердце, набрешуться люде! —
Ой поіхавъ козаченько до дівчини вранці,
Да й поставивъ коня свого въ житі.
— Здорова, здорова, дівчино Наталко! —
«Здоровъ, здоровъ, козаченько Савко!

- 297 -

безсознательно перешедшему къ отдаленнымъ потомкамъ,
символизуетъ бракосочетаніе божества огнесвѣта съ божест-
вомъ-водою и служитъ первообразомъ соединенія половъ
на землѣ между людьми.— Въ нашей пѣнѣ дѣвица хочетъ
удержаться отъ любви и это выражено въ образѣ плетенія
вѣнка изъ руты; потомъ начинается аллегорическій разго-
воръ между нesю и ея милымъ, изображающій бореніе дѣви-
цы съ чувствомъ.

124.

Въ лузі, въ лузі, стоять воли въ плузі;
Вийшла дівчина зъ чорними очима,

Козакові воли ногоняла,

Зъ козакомъ всю ночь розмовляла!

—Чомъ ти не прийшовъ, чому не приіхавъ,

—Якъ я тобі, молодому, казала;

—Чи ти коня не мавъ, чи дороги не знавъ,

—Чи тебе мати не пускала?

«Ой я коня маю, и дорогу знаю,

«И матуся мене пускала;

«Въ мене сестра да зростомъ не велика—

«Вона мині іхать не веліла.»

«—Не ідь, не ідь, брате, на тую Украіну,

«—Да не люби вражую дівчину;

«—Бо ти, молодъ козакъ, горілки напьешься,

«—На дорозі зъ кониченька въьешься.

«Я горілки не пью, одъ меду не впьюся,

«Я, молодий, слави бережуся.

«—Поставлю комору, поставлю новую,

«—Да на тую дівчину молодую;

«—Поставлю сторожу, поставлю ще й варту,

«—Да ще й куплю горілочки кварту.

— Сторожа впилася, и варта заснула,

— А дівчина за козакомъ майнула.

—298—

Примъз. Стихи 5—25 заключаютъ разговоръ дѣвицы съ козакомъ. Козакъ—здѣсь, какъ и въ большей части любовныхъ пѣсней, означаетъ просто молодца, а не воина украинскаго. Украина значитъ країн, другое село. Въ етихъ 19 смыслѣ тотъ, что сестра постѣвила за коморей (анбаромъ) людей караулить дѣвицу, когда она будетъ бѣжать къ козаку. Въ южнорусскихъ селахъ первѣдко случается, что молодые поселяне подстерегаютъ влюбленную чету по ночамъ и мѣшаютъ свиданіямъ. Отъ этого-то въ южнорусскихъ любовныхъ пѣсняхъ такъ часто жалуются на ворогівъ. Такъ поступаетъ и здѣсь сестра молодца, желающая разлучить брата съ его возлюбленной.

---

125.

Я по тобі, луже, не нахожуся,
Кого вірне люблю — не надивлюся.
Хожу я, хожу по новімъ двору;
Вижу я, вижу милую свою,
Що ходить, гуляе въ вишневімъ саду,
Снівае пісеньку да все до ладу:
«Не ходи въ день, не сміші людей,
«Приходь у-ночи при ясній свічі,
«Щобъ на насъ люде не говорили,
«Щобъ насъ зъ тобою не розлучили,»
— Неволя твоя — розлука моя...
— Хиба насъ розлучить матуся твоя! —
«Насъ не розлучить матуся моя,
«Хиба насъ розлучить сирая земля.
«Насъ не розлучить ні ніпъ, ні громада,
«Хиба насъ розлучить сосновая хата,
«Сосновая хата, висока могила,
«Висока могила, червона калина:

- 300 -

Охъ дай же то, Боже, въ счастливу годину,
Жебы-мъ зобачивъ любую дівчину:
Бога на свідку взиваю,
Що еі вірне кохаю.

Дай же мині, мати, орлови крила,
Що би-мъ полетівъ, де дівчина мила,
Скоро сяду на коні,
То буду у дівчини на дворі.

«Зъіздивъ коня, зъіздивъ другого:
«Скажи, сердце, чи буде що зъ того?
«Ой зъіздивъ я всю Україну —
«Не знайшовъ якъ тебе, дівчину:
«Знайшовъ зъ кіньми и зъ волами,
«Але не знайшовъ зъ чорними бровами.»
— Я жъ тобі кажу при твоемъ роду. ...

— Коли мене берешъ — бери безъ заводу;

— У мене посагу не буде —

— Возмуть мене и такъ людѣ!

«Мині твого посагу не треба;
«Надгородить Господь зъ високого неба.
«Ти въ мене посагъ самая,
«Якъ на небі зора ясная!»

— Теперъ ти кажешъ: зора ясна.

— А потімъ скажешъ: доля несчастна!

— Хоць ти не скажешъ — скаже твоя мати:

— Було убогоі не брати. —

«Чи знаешъ, дівчино, що я твоімъ буду;

«Поки житья мого, тебе не забуду.

«Замкну я очи ворогамъ,

«Заткну губи брехун-мъ.»
— Теперъ ти мы любишъ на личко румъяную,
— Теперъ ти мы любишъ на всімъ здоровую.

— Сохранн, Боже, натуги,

— Що би ся не дививъ на други.

«Чи ти мене, дівчино, счаровала,

«Чи ти мині принаду дала.»

— Маю я въ Бога надію.

— Що я чаровати не вмію:

— 502 —

129.

Чого-сь мині тяжко-важко, на серденьку туга;
Нема мого миленького, нема мого друга!
Ой прихавъ муй миленький въ неділю раненько;
Злізъ зъ коника, привітався: — день добрий, серденько!
— Ой чи здорова, чи не тужишъ чого?
— Чи не маешъ надъ мене иншого? —
«Передъ Богомъ присягаю,
«Що иншого не маю,
«Тілько тебе, сердце мое, надъ житя кохаю!»

Примпт. Вся пѣсня—рѣшь дѣвины. Въ первыхъ двухъ стихахъ она описываетъ свою тоску до прибытія милаго, но вмѣсто прошедшаго времени употребляетъ настоящее; въ стихахъ 5—9 разговоръ съ инмъ.

130.

Ти поідешъ, муй миленький: я о тя гадаю:
Эй чи любишъ ти такъ мене, якъ я тя кохаю,
Обіждайте, обмовляйте своіми языками;
Вже не буде жадноі зміни нігди межи нами!
Ахъ я бідна несчастлива! що буду чинити,
Що не могу надъ милого иншого любити?
Нехай мині весь світъ дають — не хочу нічого;
Бо вже нема и не буде, надъ миленького!
Ой, Господи милосердний! глянь на мене мині:
Не дай мині загинути молодій дівчині,
Не дай мині загинути, да й мому милому;
Коли маешъ счастя дати, дай разомъ и ёму!
Ото я тя, Боже, прошу и буду просити:
Дай же мині якъ найбільшей зъ миленькимъ пожити.
Шумить річка не величка да й шумить якъ зъ лука;
А вже-жъ мині, сердце мое, зъ тобою розлука.

— 503 —

Ой якъ тяжко каменеві безъ води плинути:
Ой такъ тяжко, сердце мое, безъ тебе тутъ бути!
Два голуба воду нили, а два колотили;
Бодай тіі не сконали, шо насъ розлучили:
Що они насъ розлучили зъ коханоі пари....
Бодай тіі не сконали, да й счастя не мали!
Эй місяцю, місяченьку! не світи нікому,
Тілько мому миленькому якъ піде до-дому!
Эй місяцю, місяченьку, засвіти тихенько,
Світи мому миленькому: якъ иде—видненько!

131.

Світи, зоре, світи, зоре, світи, не ховайся:
Якъ поідешъ, муй миленький, та й хутко вортайся!
Всюди гори, всюди гори — нігде води пити —
Пішли хлопці за гряницю — нікого любити.
Пішли хлопці за гряницю, що ми іхъ кохали;
Тілько тіі баламути сами ся зостали.
Пливе човенъ, пливе човенъ, пливе и весельце;
Чомъ ти мене такъ не любишъ, якъ я тебе, сердце!
Еденъ милий на Волині, другий на Вкраіні:
Розервали мое сердце на дві половини.
Ой я того на Волині людямъ подарую:
А за тимъ, що на Вкраіні, сама помандрую.
Скрипливиі ворітечки — не могу заперти:
Кого люблю — не забуду до самоі смерти! —

Примлъг. Вся пѣсня — рѣшь дѣвицы. Ст. 8: — сравненіе
сердца полнаго любви, съ челнокомъ, наполненнымъ во-
дою. Ст. 15: — сравненіе неугомоннаго голоса любви съ
скрипливыми коротами.

— 504 —

132.

Налетіли сіри гуси, сталі жировати;
Наіхали козаченьки — стали ночувати.
Ой чомъ же ви, сіри гуси, да не жировали:
Ой чомъ же ви, козаченьки, не заночовали?
«Чомъ ти мене, моя мати, рано не збудила,
«Ой якъ тая козаччина зъ села виходила?»
—Тимъ я тебе, моя доню, рано не збудила,
—Щоби ти за козаченькомъ не тужила!—
«Поідь же ти, моя мати, до міста до Колкувъ,
«Купи мині, моя мати, за копійку голку,
«А за штири золотіі червоного шовку,
«Ой вищию козачині шовкову сорочку.»
Шовкомъ шила, шовкомъ шила, золотомъ гантовала;
Ой то тому, козаченьку, шо вірне кохала!

Примпъ. Пѣсня старинная, извѣстная во всей южно-
русской землѣ. Вѣ четырехъ первыхъ стихахъ сравненіе
съ пролетающими дикимп гусьми козаковъ; вѣ послѣднихъ
стихахъ, разговорѣ дочери съ матерью. Пѣсня эта живопис-
уетъ тѣ времена, когда козацкіе полки безирерывно бро-
дилі съ мѣста на мѣсто, и нерѣдко козаку случалось
мимоходомъ на короткое время побывать въ тѣхъ мѣстахъ,
гдѣ ему прежде было мило. — Колки—мѣстечко въ Полѣсьѣ
(въ Волынской губерніи.)

133.

Ой кінь ирже, води не пье, дороженьку чуе;
Ой Батъ знае, Богъ відае, где муй милій ночуе.
Чи у полі, чи у полі, чи въ великій дорозі...
Чи у пана гетмана да стоіть на залозі.
Якъ у пана гетмана — поздоровъ ёго, Боже!
Якъ у теі негудміці — покарай ёго, Боже!

— 506 —

Полетіла чорна галка да й не барилася.
Да принесла таку звістку, щобъ не журилася:
Не журися, дівчинолько, въ туту не вдавайся;
Ти — молода, за-мужъ підешъ, а я оженюся!
Мела хату, мела сіні, да й засміялася;
Вийшла мати води брати, да й догадалася.
— Чого, дочко, чого, дочко, да засміялася? —
«Хиба жъ би я дурна була, щобъ я призналася!
«Ой пий, мати, тую воду, що я наносила;
«Шануй, мати, того зятя, що я полюбила.»
— Буду лити, буду лити, буду розливати;
— Нелюбого зятя маю — буду розлучати. —
«Не розливай, мати, води — бо важко носити!
«Не розлучай, мати, зятя — тобі зъ нимъ не жити.
«Хочь бий, мати, хочь лай, мати, да вже не на-
учишъ!

«Нелюбого зятя маешъ — по-вікъ не розлучишъ!»
— Буде тобі, доню, буде лихая година,
— Що ти сего козаченька щиро полюбила.
— Донько моя, коханочко! така твоя доля;
— Полюбила козаченька — була твоя воля!
— Киви, доню, въ свою волю, такъ якъ полюбила;
— Не жалкуй на свою матіръ, що тебе згубила. —
«Ой не буду жалковати. моя рідна мати:
«Яку мині дасть Богъ долю — буду горювати!

---

Примѣг. Вся пѣсня — рѣчъ дѣвицы, тоскующей по миломъ
и утѣшающей себя его возвращеніемъ. Въ стихахъ 1—4
сравненіе желаемаго прибытія милаго съ вѣяніемъ вѣтра.
Въ стихахъ 5—6 сравненіе тоски ожиданія съ трудностью
добыванія воды изъ глубокаго студенца съ желѣзнымъ крю-
комъ. Стихи 7—12 заключаютъ фантастическое посольство
галки; подобное посольство птицѣ не рѣдко въ южнорусской
народной поэзии: этотъ образъ истекаетъ изъ стариннаго
вѣрованія въ птицеволхвованіе; вѣроятно и здѣсь дѣвица по
какому-нибудь суевѣрному замѣчанію о полетѣ галки вы-
водитъ свои заключенія. Въ стихахъ 17—32 дѣвица вооб-

— 507 —

ражаетъ себѣ, какъ она будетъ говорить съ своей матерью
когда пріедетъ ея милый.

135.

—Лае мене родиноька, щобъ я тя не любивъ.

--Хиба би я свое житя загубивъ!..

— Нехай лае, нехай мучить, хочъ би и забила:

— Щожъ я виненъ, що матуси тебе полюбила?

— Полюбила вона тебе и буде кохати;

— Прошу, сердце, аби вільно було занитати:

— Скажи, сердце, правду, чи мя кохаштъ,

— Чи ти мене, молодого, зводити гадаештъ?

«На шо-жъ твое запитанье, чи я тя кохаю;

«Чи тобі своей милости мало знаковъ даю?»

— Правду, сердце, говоришъ — самъ я тое знаю;

— Коли жъ бо я твоімъ буду — надії не маю!

«Ой Боже муй милостивий! чи-то твоя воля?

«Ой чи такая наша доля.»

— Просимъ Бога, а Богъ на насъ гляне милостивий:

— Ходімо, звінчаймось, будемо счастливі! —

Вся пѣсня разговоръ молодца съ дѣвицею.

136.

Пішовъ я разъ на улицю да й тепера каюсь;

Улюбився у дівчину, що й восні жахаюсь!

Сердце мое замірае — хоть не радъ, да плачу,

Якъ своеі миленькоі хоть денѣкъ не бачу.

Молодиці и дівчата стали говорити,

Що такъ часто на улицю я зачавъ ходити.

-- 308 --

Уся челядь догадалась, чого я вздихаю—
И тепера всі вже знають, кого я кохаю;
Не втаіться те коханя якъ у мішку шило:
Заразъ зъ боку всі зобачуть—що для кого мило!
Очи карі, брови чорни — любо подивиться, —
Личко новие якъ калина — чому не влюбиться!
Личко біле, сганъ тоненький, голосъ соловьіний:
Чому такой не любити, Боже муй единий!
Що хороша, то якъ рожа — хто не гляне — ахне!
Пойшовъ би я еі сватать — гарбузою пахне.
Коли бъ Богъ давъ, щобъ я зъ нею шлюбомъ обручився:
Підъ шкло бъ еі въ рамки вправивъ, сівъ би да й
дивився!

Примъц. Вся пѣсня — рѣчь молодца. Ст. 16: — тыкву даютъ
на сватаньѣ, въ случаѣ отказа.

137.

Ой морозе, марозику, добрий чоловіче;
Зморозь того когутика, нехъ не кукуріче;
Зморозь того качурика — нехай качка кваче:
Засватавъ я в богу дівку — нехъ богачка плачс.
А богачка вража дочка не хоче робити,
Начіпляе кораликівъ, шобъ еі любити;
Начіпляе кораликівъ на білую шию:
Люби мене, ти, Семене, або ти, Василю!
Пливе, човенъ, пливе човенъ, пливе и весельце;
Чомъ ти мене такъ не любишъ, якъ я тебе сердце!
Пливе човенъ, пливе човенъ, коли бъ не пролився:
Де-сь муй милий у дорозі, коли бъ не барився.
Приізджае муй миленький въ неділю раненько;
Злізь зъ коника, привітався: — день добрий, серденько!
— Он день добрий, моя мила, якъ ся ти масштъ?

— 511 —

Дивилися чорни очи да й плакати стали!
Ой ссучу я яру свічку, да: й пущу на річку;
Не поможе, милий Боже; розливсь Дунай — річка!
Нема лёду, нема броду, нема й переходу:
Пливи, миллій, до милої черезь бистру воду!
Не світи, місяченьку, не світи нікому,
Оно мому миленькому, якъ иде до-дому!

Примът. Вся пѣсня рѣчъ дѣвицы. Въ ст. 11 она думаетъ послать милому свѣчу, чтобъ ему удобно было переходить черезъ рѣву, потому-чго восковая свѣча, какъ вещь. употребительная при богослужении, по вѣрованію народному, заключаетъ спасительную силу.

141.

Ой у полі на роздолі—
Тамъ козакъ недужъ лежить:
А его дівчина вірне доглядала,
Що матуся не знала.
Везуть козака, везуть молодого
Да сивими волами;
Плаче дівчина, плаче молодая
Да друбними слізами.
—Ой не плачь, дівчино, ой не плачь, рибчино,
—Да не вдавайся въ тугу;
—Якъ я живъ буду—тебе не забуду;
—Я въ-осені въ тебе буду!
«Не штука, козаче, не штука, молодий,
«Да до осені ждати;
«Якъ схоче моя стара мати
Да за иншого оддати! ..... 
—Якъ схоче твоя мати
—Да за иншого оддати,—
—Пиши друбні листи на білій бумагі—

— 515 —

Щобъ я була тебе нігди въ світі не виділа.
А теперъ я побачила—ти-сь любишъ иншую,
Щобъ ти такъ за мною туживъ, якъ я за тобою!
Або нехай впізжае въ далекі сторонк... .
Або нехай мі зазвонять въ голосніі звони!
Нехъ на тебе всі несчастны съ світа зпаде й зъ неба;
Що я вірне тебе люблю—ростатися треба!
А я скажу на могилі ті слова вилити:
Уміраю: не хочеть мя муй милий любити!

—

147.

Хожу, блужу и вздихаю тяженько до неба;
Зъ тижкимъ жалемъ промовляю: розстатися треба.
Которні причиною до нашей розлуки—
Бодай же іхъ не минали зъ того світа муки!
Будь счастливий изъ другим, а я плакать буду,
А я твоей невдячности нігди не забуду.
А я тебе вірне люблю—самъ Богъ тее знае;
Котори насъ розлучають—нехъ іхъ Богъ карас!
Де-сь ти мене, моя мати, въ церкву не носила,
Що ти мині, моя мати, долі не впросила.
—Я жъ тя до церкви носила— Богу молилася;
—Така жъ тобі, моя доню, доля судилася.—
Лучше була мене, мати, въ купелі заляла,
Ніжъ мя таку несчастливу на сей світъ пускала.
—Въ купелі мати не заляла, не могла заляти,
—Но мусила-мъ, моя доню, я жъ тя годувати.—
Не я въ літяхъ, не я въ літяхъ, не я въ худобоньці,
Тілько мині журба й лихо въ моей головоньці.
Тоді тобі усі діла на памяти стануть,
Оно моі мертви очи на тебе не глянуть.

—

— 517 —

Ой безъ ножа, безъ талірки не край мого сердца!

Ой ти стоишь, да все зъ иншимъ, стиха промовляешъ,
Н безъ ножа, безъ талірки мое сердце краешъ.

Примъг. Вся пѣсня рѣчъ молодца, жалующагося на не-
винмане той, которую любить.

150.

Нема милого, нема мого друга.

Тілько зосталася въ сердцу моемъ туга;

Я о нимъ мислю и не забуду;

Я его любила и любити буду.

Не знаешь, милий, що въ сердцю моєму;

Не скажу правди нікому другому;

Висхну одъ жадю и проплачу очи:

Тебе не забуду а ні въ-день, ні въ-ночи.

Я несчастлива у своёго роду:

Всі мі дні смутни навітъ и въ погоду;

Въ цілому світі я счастя не маю;

Той мині невдячний, котрого кохаю.

Нема на мене ні дня, ні ночи,

Кобъ перестали плакать моі очи;

И сонъ на очахъ моіхъ не бувае; —

Скоро очи замкну — смутокъ пробужае.

Ой хто причиной несчастя мого,

Нехай моі очи всі падуть на того...

Нехай той счастя и долі немае,

Хто мене зъ моімъ милимъ розлучае!

Примъг. Вся пѣсня — рѣчъ дѣвицы.

-321-

--Ой есть голубцівъ повнесенький двуръ! --
«Есть голубець рябокриленький;
«Сякий не такий, якъ муй миленький!»

156.

Ой тамъ за горою за високою,
Седить голубъ зъ голубкою;
Седючи въ нарі ціловалися,
Сивими крилами обоймалися.
Ой вилетівъ орелъ зъ чорноі хмари,
Розбивъ, розогнавъ голубку зъ пари;
Голубка седить, жалібно гуде,
Що вже зъ голубомъ жити не буде!
Седить же вона да й нарікае,
Сивого орла да й проклинае;
Що-мъ зъ твоей ласки нару стратила.
Бо-мъ свого милого вірне любила.
Ой прилетіло самцувъ пулъ-копи,
На те седлиско, де голубка седить.
Сіли, втужили, стали питати:
Чомъ не пускаешъ гостей до хати?
Вона імъ рекла зъ жалемъ великимъ:
—Більшей не хочу знатися ні зъ кимъ:
—Стратила мужа свого милого,
—Більшей не хочу знати нікого.
«Голубко сива! на що вважаешъ,
«Чи на ту вроду, що красну маешъ?»
—Що-жъ мині по вроді, що врода красна,
— Коли-жъ моя доля несчастна.—

Примпг. Голубка здѣсь—аллегорія вдовы.—

21.

— 322 —

157.

Щобъ я була тее знала,
Що я теперъ роздумала;
Лучче було не познати,
Якъ познавши покохати!
Я жъ думала такъ якъ люде;
Може добрий... нехай буде!
А онъ мислить що лишшого:
Глядить, бачу, грошей много.
Хтіламъ ёго шановати,
Свое сердце ему дати;
А онъ собі розобравъ,
Розглядівся да й не взявъ.
Теперъ такий світъ наставъ,
Яку небудь—зъ грішми взявъ;
А якъ скоро мало гроша—
То не возьме, хоць хороша!
Чи то мила, чи то гожа—
Чи то красна яко рожа,
Чи розумна — не питай,
Тілько много гроши май!
Не едні, що гроши мають,
Слізами ся заливають,
А онъ мислить, що зъ грошіма
Лучче жить, якъ зъ очима!
Не знаешъ ти що, небоже!
Якъ Богъ мині допоможе;
То я зъ грішми похвалюся,
И безъ тебе обойдуся.
Тоді будешъ проситися,
А я буду сміятися;
Тоді будешъ добре знати,
Якъ зъ дівчини жартовати.

— 525 —

161.

—Ти дівчино прекрасная,
— Чому-сь така невдячная?
—Зъ разу-сь мене полюбила,
— А на потимъ мя зрадила.
— Ти думаешъ, що ти красна,
— И для того така счастна:
— Любишъ того, що богатий,
— Потимъ будешъ жаловати! —
«Не думаю о красоту,
«Маю надію на цноту;
«Не люблю я богатого;
«Знаю щирость для вірного!
«Баламуте сёго світа!
«Хтівъ —есь мене роскохати,
«Потимъ ся зъ мене сміяти!
«Одчепися, напастнику,
«Маешъ ти дівчатъ безъ ліку;
«Котру бачишъ — тую любишъ,
«Не я тебе — самъ ся гудишъ!»

—

162.

Ой ти милий, чорнобривий, ой будь же ти ласкавъ:
Ой не стреляй моіхъ утятъ, якъ полетять на ставъ.
Утеята-лебедята не нароблють шкоди;
Напившися въ ставу води летять до господи.
Не ногожа въ ставу вода — летять до криниці;
Не вподобавъ козакъ дівки — пойшовъ до вдовиці;
А въ вдовиці дві світлиці, а третя кімната;
А въ дівчини одна хата та й та не прибрата.
Ой тимъ вона не прибрата — що стеля дубова.
Чимъ дівчини не сватати? що дівка убога!

— 526 —

Хочъ убога не убога—да въ батька дитина;
Не для тебе, сякий сину, мати породила.

Примпъ. Вся пѣсня рѣчъ дѣвицы. Укоряя своего козака въ невѣрности, она говоритъ о себѣ въ третьемъ лицѣ, и образомъ полета утокъ на прудъ доволитъ до сравненія его непостоянство съ итчѣьимъ перелетомъ.

163.

«Дай Боже зъ вечера погодоньку;
«Прийди, козаче, къ моему городоньку.
«Понюхаешьъ зіллячка розмариного,
«Понілуешься личенька румъяного.»
—Що мині по твоеі румъности,
—Нема мині одъ тебе причины,
—Не такъ одъ тебе, якъ одъ твоеі родиноьки.—
Повінь, вітру, зъ глибокоі долиноьки; —
Вітеръ віе, ялину колише;
Козакъ до дівчини дрібви листи пише,
Пише вінъ, пише білими рученьками,
Одсилае до дівчини буйними вітрами:
Залицався козакъ на три літа до дівчини,
Не сказала мати теі дівчини брати;
Не такъ мати якъ найменшая сестра:
Не бери, брате — дівча безъ счастя зросла,
Безъ счастя зросла, безъ долі вродилася;
Вона тобі, брате, дружиною не судилася.

Примпъ. Пѣсня раздѣляется на двѣ части. Въ стихахъ 1—7 описывается разговоръ дѣвицы съ козакомъ, въ которомъ козакъ жалуется на нерасположеніе къ нему семейства дѣвицы, а потомъ въ ст. 8—18 извѣщаетъ дѣвицу о

— 527 —

невозможности жениться на ней, потому что родные его не хотятъ этого. Ель приведена здѣсь, какъ аттрибутъ го-рести.

164.

Вийду я на двуръ білими ноженьками,
Подивлюсь на дубъ чорними оченьками,—
А на дубоньку сивъ голубонько гуде—
А на козака вся неславонька буде:
Чи на козака, чи на коника его:
Якъ на коника—кунь буде одвічати;
Якъ на козака—дівчина буде знати.

Півники піють, я зъ тобою стою;
На добра-ночъ, дівчино, на добра-ночь,
Вже я пойду до иншоі. . . .
Пришовъ я, ставъ роззуватись;
Ніхто не почувъ, якъ старая мати:
Гріхъ, синонью, въ неділоньку пити,
Бо сирітонька якъ червоная рожа;
Бери, то буде господиня тоза!
Не хотівъ я, мати, сирітоньки брати;
Хотівъ я, мати, зъ сироти насміяти.
Зачула тее дівчина въ коморі:
Не стуй, богачу, на сиротиномъ дворі;
Сиротина—вдовипа дівчина:
Схоче накинтись зъ отецького сина!

Примпт. Первые семь стиховъ, кажется—рѣчь дѣвицы, которая между прочимъ по воркованью голубя предузнаетъ, что козакъ поступитъ съ нею дурно. Стихи 8—17 кажется рѣчь молодца—волокиты, который разсказываетъ (ст. 8— 10) свое оскорбительное прощаніе съ дѣвицею, потомъ (ст.

— 528 —

11—17) сцену съ своей матерью. Стихи 19—22—рѣчь дѣвицы, сказанная уже послѣ. Такимъ образомъ въ пѣснѣ три времени.

165.

«Бодай тая степовая могила запала:

«Що зь козакомъ жито жала — вечіръ простояла;

«Простояла я сей вечіръ, ще й буду тепера.»

— Чого-сь моя дівчинонька смутна, невесела.

— Ой чи люди набрехали, чи мають брехати?

— Ой самъ же я догадався, що буду плакати:

— Не самъ же я догадався — сказали мі люде,

— Що зь нашого коханячка нічого не буде;

— А зь нашого коханячка, ні слави, ні вжитку:

— Чорнимъ очамъ спаня нема, ніжкамъ зопочинку. —

«Сокулъ, мамцю, сокулъ, мамцю, сокулъ прилітае.»

— Давай, дочко, принадочку — нехай прибувае.

«Яку-жъ мині, моя мати, принаду давати?»

— Насипъ пшонця по колінця, водиці по крильця,

— То вінъ пшонця наклюється, водиці напьеться;

— Якъ вилине въ чисте поле да й розгуляється. —

«Козакъ, мамцю, козакъ, мамцю, свати присилае».

— Давай, дочко, принадочку — нехай прибувае. —

«Яку жъ мині, моя мати, принаду давати?

— Вийди, дочко, за ворота, стань зь нимъ розмовляти,

— Пригорнувши до серденька дай поціловати. —

«Ото тобі, моя мати, за твою науку:

«Теперъ сиди у запічку — колиши онуку.»

— Лінше мині, моя дочко, внуку колихати,

— А якъ мають вороженьки на тебе брехати. —

Примъц. Ст. 1—10 разговоръ дѣвицы съ милымъ; ст. 11—23 разговоръ съ матерью; ст. 24—27 разговоръ ея

— 529 —

съ матерью послѣ того, какъ она родила дитя. Здѣсь пред-
ставлено злоупотребленіе обычая жевихаться.

166.

Тиха вода, тиха, береженьки зносить;
Молодъ козакъ свого пана просить:
—Пусти мене звудси до-дому на Вкраіну:
—Пише довгі листи, що мае дитину.—
«Молодий козаче! дурний розумъ маешъ,
«Що й того не догадасшь.
«Можно листи взявши да перечитати —
«Назадъ одослати,
«А тую причину на ившого скласти.
«Не моя причина, не моя дівчина;
«Бодай же я упавъ въ землю по коліна.»
—Присягаю Богу, же моя причина.—
—Сідлай, хлопче, коня, коня вороного,
—Поіду, одвідаю коханя свого.—
Козакъ приізджае—родина витае;
Козакъ у світелку—дівчина хоруе;
Дівча въ оконечку зъ жалю омлівае;
Козакъ за рученьку, сердечне жалуе:
—Не журись, дівчино: Господь Богъ зъ тобою;
—Якъ ти видужаешъ — озьму шлюбъ зъ тобою!
«Щобъ тебе шлюбовала лихая година:
«Цурасться мене вся моя родина.
«Не такъ родина якъ отець и мати:
«Черезъ тебе, козаче, мушу погибати.»

167.

Тамъ у лузі, при долині,
Колихала дівчина дві дитини.

— 350 —

Колихала и плакала:

— Чого я, моцний Боже, дождала? —

А вінъ стоіть — нічого не мовить,
Осідлавши коня — смішви строіть.

— Бувай, бувай, Касю, здорова:

— Я пду каваліръ, а ти вдова!

— Ти дивчино, ти подобна:

— Не здавайся на підмову — будешъ добра:

— Бо дворанинъ — то поганий. . . .

— Якъ израдивъ дівчину, а самъ далій! —

—

167.

Ой прочиню я зъ оконця кватирку,
Погляну по місту, по ринку;

Тамъ муй милий по ринку ходить,
Соколонька на рукахъ носить:

Эй, соколупько, скажи мині управду:
Где я свою милу знайду?

Ой чи на меду, чи на горілці,

Чи въ шинкарки на білій постільці?

Шинкарочка свою дочку била:

— Де ти, дочко, вінчикъ загубила?

— Суди намъ, Боже, неділі дождати,

— Да будемо громаду збірати. —

«На що жъ, мамцю, людей турбовати;

«Лучче всю правду сказати:

«За річкою, мати, полотна білила:

«Тамъ я, мамцю, вінчикъ загубила:

«Подъ гасемъ зелененькимъ

«Іхавь козакъ молоденький,

«Схвативъ зъ мене вінчикъ руццяниенький;

«Покотивъ вінчикъ по надъ берегами:

«Зосталась дівчина зъ верогами . . . .

— 531 —

«Покотивъ вінчикъ по надъ водою:
«Оставай, дівчино, зъ бідою!»

Примъг. Пѣсня эта должна быть рѣчъ первой любезной,
а можетъ быть и жены козака, которая въ образѣ разго-
вора козака съ соколомъ (символъ удали) описываетъ его
волоситство, а потомъ разсказываетъ (ст. 9—23) обольше-
ніе' шинкарской дочери. Вѣнокъ вообще, особенно изъ
рутъ — символъ дѣственности.

168.

Ой у лісі клинь-дерево рузно,
Ходить козакъ до дівчини позно.
«Ой не ходи, козаче, до мене:
«Буде слава на тебе й на мене»
— Я неслави о-вікъ не боюся:
— Кого люблю — стану, обоймуся! —
Ажъ тамъ мати свою дочку била:
— Де-жъ ти, доню, вінець загубила. —
«За річкою полотно білила;
«Тамъ я, мамцю, вінець загубила.»
— Суди, Боже, неділі дождати:
— Будемъ, доню, громаду збірати! —
«Шкода, мамцю, людей турбовати;
«Волю, мамцю, всю правду сказати:
«Іхавъ козакъ, гожий, молоденький:
«Изнавъ зъ мене вінець рутвяненький.»
— Ой щобъ той козакъ паклавъ головою —
— Що изъ дівки зробивъ вдову! —

Примъг. Пѣсня одинаковаго содержанія съ предыдущею.
Въ первыхъ шести стихахъ разговоръ дѣвицы съ козакомъ;

— 333 —

«Дівчино серденько! уставай раненько!» —
— Ой я уставала вчора изъ вечора,
— А теперъ не буду, яка була учора:
— Вчора буда якъ у лузі калина,
— А тепера стала, якъ білая глина;
— Вчора була якъ роженька въ огороді,
— А тепера стала якъ рутонька въ воді.

Іхавъ козакъ, іхавъ, головонька змита,
Головонька змита, коншуленька біла,
А молода дівчинонька изъ жалю зомліла.

## 171.

Ой у полі, въ полі, береза стояла,
Береза стояла тонка кучерява;
Коло теі берези дівка стояла,
Хороша, чорнява, на личко білява.
Наіхали пани: — сядай, дівко, зъ нами,
— Сядай, дівко, зъ нами, щобъ люде не знали,
— Щобъ люде не знали, матці не сказали. —
А мати почула, заразъ прилинула:
«Доню жъ моя, доню, вернися до-дому:
«Якъ я тебе родила, всю нучку нудила,
«А якъ тебе годувала — не едну ночь не спала;
«Я думала дожду доньки собі помочниці;
«Я тебе дождала едную, да й ту бездільную.»

## 172.

«Эй ти паробокъ, а я дівчина красна;
«Ти віченьку спавъ, а я твоі воли пасла,
«Упала роса на біле личко,

— 337 —

177.

Що въ неділю сонце сходить—пізненько заходить,
Где дівчину козакъ любить, туди гулять ходить.
Сушивъ, вьяливъ дівчинольку, якъ вітеръ билиу; —
Ой хто жъ мене да пригорне бідну сиротину!
Не пригорне отець-мати, ни жадна родина;
Хиба мене да пригорне кому люба-мила!
Сидить сокулъ на дубочку, схиливъ головочку;
Кличе мати свого сина зъ корчми до-домоньку:
—Ой ти пропьешъ, прогайнуешъ усю худобоньку. —
«Хоть я пропью, прогайную — свою, не чужую;
«Тажи къ собі дівчинольку собі підмовлюю!
«Не погожа въ ставу вода, піду до крінниці,
«Нелюбая дівчинолька — піду до вдовиці;
«А въ вдовиці дві світлиці — гарні вечерниці:
«Стонить чари завъязані въ горшку на полиці!
«Чаруй мати, чаруй мати, аби не лежати:
«Вродливую дочку маешъ — позволь еі взяти.
«Пожальсь, Боже, мій зятеньку, хорошого слова:
«Моя дочка ледащіця — не ночує дома.
«Моя дочка ледащіця — не хоче робити,
«Да якъ прийде неділенька — іде въ корчму нити.»
Есть у мене нагаечка съ кінця дротомъ шита;
Буде твоя вража дочка на день тричи бита!

Примъє. Въ первыхъ шести стихахъ разсказывается о любви козака къ дѣвицѣ и объ измѣнѣ ей; въ прочихъ о предпочтеніи ей дочери вдовы, которая приворотными средствами такъ привязала его къ своей дочери, что смѣло въ глаза разсказываетъ ему о ея разпутствѣ, и онъ все таки хочетъ ее взять въ замужество, но въ послѣднихъ стихахъ подсмѣивается и надъ нею и надъ ея чарами. —

178.

Ой чиі то воли, що по горі ходили?
То того козака, що три дівки любили; —

22.

— 558 —

Ой една любила — хустиночку шила;

Друга любила — коника поіла;

А третя любила, то чари готувала,

Для того козака, що вірне кохала.

Ой прихавъ козакъ, на ліжко схилився.

Правою рученькою за серденько вхопився.

Ой прихавъ товаришъ: — ходи, брате, косити! —

«Не здужаю, брате, коси носити!»

Ой приходить товаришъ: — ходи, брате, орати! —

«Не здужаю, брате, головки підняти!»

Ой приходить товаришъ: — ходи брате, въ корчму
пити! —

«Не здужаю, брате, калишка носити!»

Ой прихавъ товаришъ: — ходімъ, брате, въ-гості! —

«Не здужаю, брате, бо болять мині кості.»

—

179.

— Наступала чорна хмара, а другая синя;

— Навчай, навчай, удовонька, да своего сина.

— Якъ не будешъ научати, будемъ чарувати:

— Причарусемъ руки й ноги и кариі очи,

— Щобъ не ходивъ до дівчини темненької ночи. —

Божилася бідна вдова передъ наномъ стоя:

«Ой далебі, добродію, почує синь дома.»

Що зь вечора постіль стеле, а къ світу лягає;

Не разъ, не разъ одъ дівчини чобітъ одбирає:

Молодая дівчина до череди гонила,

Молодому козаченьку чоботи носила.

—

Примітъ. Ст. 1—5 рѣчь какой-то особы изъ семьи дѣви-
цы, къ которой ходитъ козакъ. Ст. 8—11 поясняютъ, что
мать козака не змала, какъ онъ убѣгалъ къ дѣвицѣ.

—

— 339 —

180.

Наступала чорна хмара, наступае синя;

Научає бідна вдова единого сина;

Научала бідна вдова изъ вечора стиха:

—Не ходи, мій синоньку; доходишься лиха! —

—Изъ вечера постіль стелешъ, а къ світу лягаетъ;

—Не разъ, не два одъ дівчини чобутъ одбираешь! —

Въ славнімъ місті Лонатині на високімъ замку,

Сидить орелъ у кайданахъ за Гандзю коханку;

Сидить орелъ у кайданахъ, дівчину картае:

Ти дурная, безумная! розуму не маешь!

Що ти орлу-сердцю питоньки не даешь?

Напийсь, напийсь, козаченьку, зъ повного ведерця:

Сядь собі коло мене, розвесель мое сердце.

Примътъ. Пѣсня эта какъ-будто продолженіе предыдущей.
Вѣроятно, козака посадилъ въ тюрьму панъ, и дѣвушка
была можетъ быть изъ дворовыхъ.—

181.

Горе мні на чужині—

Зовуть мене заволокою;

Вѣлять мні Дунай плисти—

Дунай річку да глибокую!

Чи мні плисти, чи мні брести,

Чи мні въ неі утонитися?

Бідна моя да головонька,

Що ні до кого прихилитися.

Прихилося икъ дубоньку,

А дубонько да не батенько —

Вітеръ віе, гілья мае,

А вінъ стоіть, не промовляє! ...

Прихилося икъ березі,

-341-

Примъг. Пѣсня эта, повидимому, состоитъ изъ двухъ.
Вторая начнается съ 53 стиха. Какъ кажется, между о-
бѣими почти нѣтъ связи. Быть можетъ, они соединились
въ одну единственно по причинѣ сходнаго голоса и размѣ-
ра. Но можетъ быть здѣсь молодецъ припоминаетъ свою
давнюю любовь, которая навела на него такую тоску, что
онъ ушелъ въ чужую сторону.—

—

182.

Іде козакъ дорогою, підковками крше;
За нимъ, за нимъ дівчинонька русу косу чеше.
—Ой перестань, козаченьку, підковки кресати;
— Нехай же я перестану косоньки чесати!—
Ой на воді два лебеді, обидва біленьки;
А въ дівчини два козаки — обидва миленьки.
Еденъ білий, еденъ білий, а другий біліший;
Еденъ козакъ любий — милий, а другий миліший.
Ой на воді два лебеді крилечками бьються;
До дівчини два козаки черезъ люде шлються.
—Хочь ви шліться, хочь не шліться, не ваша я буду;
— Зъ единмъ стану на ручницку, о другімъ забуду.
Ой на воді два лебеді середъ ставу стали;
Вовівъ козакъ дівчиноньку въ велику неславу.
«Сама жъ бо ти, дівчинонько, въ неславоньку входишъ:
«Що пізненько не раненько по улонці ходишь.»

—

183.

Пливи, пливи, селезнику, поки води стане;
Прибудь, прибудь, мій миленький, не самъ, зъ молод-
цями.
Есть у мого да батенька въ огороді сосна;

— 344 —

Коли мишей боішься—
На воротахъ повісься;
Изгинь, пропади,
А до мене не ходи...
Цуръ тобі... пекъ!...

—

185.

Люлька моя чорвоная, зъ вечора курилася;
Якъ положивъ на полицю, впала да й розбилася.
Якъ узявъ я ходити, якъ узявъ нудити:
Люлько моя чорвоная! де тебе купити?
Якъ пішовъ я до Киева люльки куповати;
Найшовъ люльку чорвоную—ні зъ кимъ торговати.
Ой и тамъ дівчина пшоно продавала;
Вона жъ мині, молодому, люльку сторговала.
Якъ пішовъ я до дівчини люлечки курити;
Якъ ишовъ я черезъ тікъ, да й оглянувся:
Якъ ударивъ мужикъ ціпомъ, ажъ я усміхнувся.
Ой я жъ думавъ, що забивъ—не могу и встати;
Коли бъ устать зволоктися—піду позивати!
Якъ ишовъ я до дівчини черезъ три городи—
Витоптавъ я гарбузи—наробивъ я шкоди!
Не такъ тиі гарбузи, якъ те гарбузиня; —
«Я жъ думала кавалірь, ажъ то чортовиня!»

—

186.

За черетомъ качки гнала,
Високо-мъ ся закасала:
Козакові стидко-бридко,
Що въ дівчини литки видко.

— 549 —

Усе весни дожидали!
Весна, весна, наша весна!
Да що жъ ти намъ принесла:
Старимъ бабамъ по кіечку,
А дівчатамъ по віночку.
Звила жъ я віночка вчора зъ вечера
Зъ зеленого барвіночку,
Да й повісила на кілочку.
Матуся вийшла, да вінчикъ зняла,
Да нелюбові дала.
Коли бъ же я тее знала —
Я бъ ёго розурвала,
Ніжъ нелюбові дала.

---

194.

Ой йшла дівнька черезъ двуръ, черезъ двуръ,
А на ней суконька въ девять пулъ, въ девять пулъ;
Ой стала суконька сяяти, сяяти,
Стала діброва палати, палати:
Ой идіть, нарубки, дуброви гасити, гасити,
Решетомъ водицю носити, носити;
Кульки въ решеті води є, води є;
Стульки въ нарубківъ правди є, правди є.

Ой ишла дівнька черезъ двуръ, черезъ двуръ,
А на ней суконька въ девять пулъ, въ девять пулъ.
Ой стала суконька сяяти, сяяти,
Стала дуброва палати, палати.
Ой идіть, дівньки, дуброви гасити, гасити,
Кубонькомъ водицю носити, носити;
Кульки въ кубоньці води є, води є,
Стульки въ дівочекъ правди є, правди є.

— 550 —

195.

Ой на горі підъ вербою,
Стоявъ колодязь зъ водою,
Тамъ дівчинонька воду брала,
До місяца промовляла:
Муй місяченьку, муй батеньку!
Скажи жъ мині всю правдоньку!
Чи я пойду за нелюба,
Чи я пойду за милого.
Ой якъ я пойду за нелюба:
Крайте ручнички зъ родниочки,
А утірочки зъ кропивочки;
А якъ пойду за милого —
Крайте ручкички зъ китаечки.
Сучіть втірочки зъ білого шовку.

---

196.

Ой у Львові на риночку грали,
Игри по чорвоному давали.
Красная панна танокъ водила,
Прийшовъ до неі батенько еі:
Покинь, доненько, йди до-домоньку!
Постуй, батенько, танокъ доведу.

Тоже постся о матери, сестрахъ, братѣ, и всѣмъ
равно дѣвица отвѣчаетъ:

матюнько

Постуй, сестронько, танокъ доведу.

братіку

(Далѣе поется о миломъ; и пѣсня оканчивает ся такъ:)

Танокъ довела и до-дому пойшла.

Первыя три сказки записаны въ Войскѣ Донскомъ,
въ слободѣ Даниловкѣ, и записаны дословно, какъ
ихъ сказываютъ разсказчики, малороссіяне. За вѣр-
ность текста я ручаюсь. Можетъ быть, въ другомъ
мѣстѣ онѣ и иначе разсказываются, но тамъ—именно
такъ, какъ у насъ онѣ записаны. Послѣдня сказка за-
писана для Н. И. Костомарова, какъ видно, по памяти.
Оттого и языкъ въ ней какой-то смѣшанный. Но такъ
какъ я назвалъ эти сказки варіантами, то онѣ и мо-
гутъ быть полезны какъ варіанты.—Малорусскихъ
сказокъ, записанныхъ съ устъ народа, у насъ еще не
издавали. Желательно было бы, чтобъ онѣ нашли се-
бѣ такого издателя, какъ великорусскія—г. Афанась-
ева, и дай Богъ, чтобъ наши четыре сказки были къ
тому хотя малѣйшимъ новодомъ. За сообщеніе этихъ
первыхъ варіантовъ принопу благодарность И. Л.
Мордовцеву.

1.

ОХ ТЬ.

Було три сина въ чоловіка. Отъ вінъ и каже: піду
найму іхъ. Отъ и новінъ: вівъ, вівъ іхъ, та на
колодні сівъ оддихать. Отъ батько и сказавъ: Охъ!—
а Охъ до ёго и вийшовъ, та й каже: ня що ти мене
кличешъ, чоловіче? де ти йдешъ? — Сина пду наймать,
щобъ гроші зароблявъ. Охъ и каже: ну, такъ най-
ми мені на три годи. Отъ вінъ и наннявъ на три
годи. Ну, и вийшло три годи. Иде батько за синомъ,
дойшовъ до тнеі колоди, та й упьять сівъ на коло-
ду и сказавъ упьять охъ! Охъ до ёго упьять вий-
шовъ и питае ёго: за чимъ идешъ? — За синомъ пду:
вийшло вже три годи. — Ну, пди: коли пізнаешъ, такъ
озьмешъ; а не пізнаешъ, ще годъ житиме.

Отъ Охг и виснавъ пшениці мірку на дворі, и на-
зліталось голубівъ багато-розбагато. — Пізнавай, де
твій синъ. — Ходивъ, ходивъ, ходивъ поміжъ голубівъ,
—ні, нема! усі ідять пшеницю. — Ну, пехай ще живе
годъ; нічого робить. — Вийшовъ годъ. Упьять пішовъ
батько за синомъ, а синь и вийшовъ до ёго на до-
рігу упередъ, щобъ Охг не знавъ, та й каже бать-
кові: якъ Охг насипе пшениці, такъ я не буду клю-
вать; а сяду підъ яблунею, та буду оскубаться. — Пі-
шовъ упьять батько до колоди; сівъ упьять на коло-
ду: — Охъ! — И упьять Охг вийшовъ до ёго: — за чимъ
ти идешъ? — За синомъ. — Иди жъ упьять узнавай. —
Отъ насипавъ упьять пшениці; пішовъ упьять батько
ходить. А синъ спдить підъ яблунею та оскубаеться.
Отъ батько и каже: — «Оце мій синъ. — Твій — такъ
бери, коли пізнавъ. — Ну, ходімо жъ, сину, до-дому.

— 560 —

— А синъ и каже: — Глядіть, тату: паничі будуть іхать за перепелицями зъ яструбомъ; я перекинусь яструбомъ, ви мене продавайте за сто рублівъ; на мені буде ретязь мідний, — продавайте безъ ретязя. — Отъ вони пустили свого яструба за перепелицею; а сей уже и піймавъ. — Э! се, дідушка, твій яструбъ? — Мій. — Продай намъ. — Купіть. — Шо возьмешь? — Сто рублівъ. — Возьми пьятдесятъ. — Ні, сто безъ ретязя. — Отъ вони и взяли ёго за сто рублівъ безъ ретязя. Отъ и пустили за перепелицею; а вінъ якъ полетівъ та полетівъ, та й прилетівъ до батька. — Оце сто рублівъ заробили. — Ну, глядіть, тату: теперъ паничі будуть іхать за лисицями; я перекинусь собакою, ви мене продавайте та безъ ретязя, и просіть двісті рублівъ. — Ідуть упьять паничі, и вигнали лисицю, и понялись за нею, та й не нагонять: а сей побігъ, піймавъ та й несе до батька. — Э! се твоя собака? — Моя. — Продай. — Купіть. — Отъ тобі сто рублівъ. — Ні, не озьму: давайте двісті безъ ретязя. — Давай: ми ёму ретязь зробимо золотий. Отъ и пустили паничі за лисицею. Вінъ якъ побігъ, побігъ за лисицею, — ну, скілько впьять паничі ви гнались, де й дівся: а вінъ упьять до батька. — Ну, глядіть, тату: тутъ у городі буде ярмарокъ, такъ продавайте мене конемъ, та безъ узди за тисячу рублівъ. — Отъ батько и повівъ ёго на базарь. Вінъ такъ и танцюе. Купечество такъ и пе-реймае. — Озьми пьять-сотъ рублівъ. — Ні, давайте тисячу. — А Охг уже ходить по ярмарку, шо ёго вчивъ. — Продай мені ёго: я тобі тисячу рублівъ дамъ, та зъ уздою. — Ні, безъ узди. — Та якъ начали торговаться, — за тисячу-сто рублівъ Охг и купивъ зъ уздою. Сівъ и поіхавъ. Вінъ явъ понісъ Оха, усюди носивъ, носивъ, носивъ, та ажъ добігъ до моря. Отъ той синъ упавъ у море окунемъ, а Охг щукою, та й— по морю, а той за нимъ. А дочки княжецькі на кладці миють сорочки. Той окунь вискочивъ на кладку перстнемъ золотимъ. А княжівна: — дивіться, який я перстінь знайшла. — Наділа ёго на палець и пішла до-

— 561 —

дому. А *Охг* вийшовъ на берегъ та й каже:—Я йшовъ зъ караблями по морю та впустивъ перстінь у воду. Чи не найшовъ хто ёго?—Найшла дівиця, княжецька дочка. Отъ *Охг* и каже:—Оддай: отъ тобі сто рублівъ.—А перстінь и каже: дешевше 200 не оддавай; та якъ будешъ давать, такъ не давай зъ рукъ у руки; а вдарь мене объ землю.—Отъ *Охг* и купивъ ёго за двісті. Отъ вона и вдарила ёго объ землю; а вінъ просипавсь на десять штукъ горошинъ. Той *Охг* перекинувсь півнемъ та й давай той горохъ збірать. А зъ десятоі горошини якъ вискочить яструбъ, та й убивъ того півня.

## 2.

### КОЗА-ДЕРЕЗА.

Бувъ собі дідъ та баба: у діда дочка, у баби дочка. Накупивъ дідъ кізь та й пославъ бабину дочку пасти. А вона пасла, пасла, та й гоне до-дому. А дідъ сівъ на ворітцахъ въ червонихъ чобітцахъ, та й каже:—Кози моі любі, кози моі милі, чи ви іли, чи пили?—А коза ёго й каже:—Ні, дідусю:

> Якъ бігли черезъ місточокъ,
> Ухватили кленовий листочокъ;
> Якъ бігли черезъ гребельку,
> Ухватили води капельку,—
> Тілько пили й іли.

Отъ дідъ взявъ та й убивъ бабину дочку, голову настромивъ на коляку, а толупъ (*) підъ корито сховавъ. И одряжае свою дочку:—Гони жъ ти, дочко. —Отъ вона и ногнала:—та пасе, пасе, та й напое, пасе, пасе, та й напое; напасла та й ногнала до-дому. А дідъ упьть сівъ на ворітцахъ въ червонихъ

(*) Толупъ—туловище.

— 562 —

чобітцяхъ, и впьять пита: — Кози мої любі, кози мої милі, чи ви іли, чи пили? — Ні, дідусю:

Якъ бігли черезъ місточокъ,
Ухватили кленовий листочокъ;
Якъ бігли черезъ гребельку,
Ухватили води капельку,—
Тілько пили й іли.

Дідъ и сю вбивъ: голову на коляку настромивъ, а
толупъ підъ корито сховавъ, та й каже: — Теперъ ти
гони, бабо, сама; а то вони люди молоді, бачъ замо-
ли кізьъ. — Отъ и баба погнала,— та пасе, пасе, та й
напое. Напасла та й гоне до-дому. А дідъ упьять
сівъ на ворітцяхъ въ червонихъ чобітцяхъ, и впьять
пита: — Кози мої любі, кози мої милі, чи ви іли, чи
пили? — Ні, дідусю:

Дідъ взявъ и бабу вбивъ: голову настромивъ на
коляку, а толупъ підъ корито сховавъ. Теперъ узявъ
та самъ и погнавъ, шобъ вивірить, шо ся коза строе:
та пасе, пасе, та й напое. Накормивъ и наноівъ, та
й пішовъ попередъ до-дому, та й сівъ на ворітцяхъ
въ червонихъ чобітцяхъ, та й питае: — Кози мої лю-
бі, кози мої милі, чи ви іли, чи пили? — Ні, дідусю:

Якъ бігли черезъ місточокъ,
Ухватили кленовий листочокъ;
Якъ бігли черезъ гребельку,
Ухватили води капельку,—
Тілько пили й іли.—

Отъ вінъ тодій чернѣ за роги, та й повісивъ
дравъ. Отъ дравъ, дравъ, та ножикъ и притупивъ,

— 364 —

Що провіяно,
Те прокапано.

Отъ иде ведмідь, та й пита: — Шо ти, сестричко-
лисичко, плачешъ? — Якъ мені, ведмедпку-братіку, не
плакать: хтось у моїй хатці сидить. — Ходімъ, я ви-
гоню. — Отъ и пішли упьять. Отъ и пита: — Хто, хто
въ лисиччиній хатці? —

— Я коза-дереза,
Півъ-бока луплена,
За три копи куплена,
Тупу-тупу ногами,
Сколю тебе рогами,
Хвостикомъ вимету,
Ніжками на двіръ винесу.

Отъ и ведмідь каже: — «Охъ, сестричко-лисичко, и
я боюся. Отъ и пішли, и сіли упьять у-трехъ підъ
березою, та й плачуть:

— Підъ березою,
Підъ кудрявою,
Що провіяно,
Те прокапано.

Отъ иде левъ. — Сестричко-лисичко, чого ти пла-
чешъ? — Якъ мені, левику-братіку, не плакать: хтось
у моїй хатці есть. — Ходимъ я вигоню! — Отъ и пішли,
и питае левъ: — Хто, хто въ лисиччиній хатці? —

— Я коза-дереза,
Півъ-бока луплена.
За три копи куплена,
Тупу-тупу ногами,
Сколю тебе рогами,
Хвостикомъ вимету,
Ніжками на двіръ винесу.

— Охъ, лисичко-сестричко, и я боюся! — Отъ и пі-
шли упьять підъ березу, сіли, та й упьять плачуть:

— 365 —

Отъ и біжить зайчикъ-степанчикъ:—Чого ти, ли-
сичко-сестричко, плачешъ?—Якъ мені, зайчику-братіку,
не плакать: хтось у моій хатці есть.—Ходімъ, я ви-
гоню! — Отъ и пішли, и пита зайчикъ-степанчикъ: —
Хто, хто въ лисиччиній хатці? —

— Я коза-дереза,
Півъ бока луплена,
За три копи куплена,
Тупу-тупу ногами,
Сколю тебе рогами,
Хвостикомъ вимету,
Ніжками на двіръ випесу.

—Охъ, лисичко-сестричко, и я боюся. — Отъ и пі-
шли підъ березу и впьять плачуть:

Отъ и біжить півникъ, и пита: — Чого ти, лисичко-
сестричко, плачешъ? — Якъ мені, півнику-братіку, не
плакать: хто у моій хатці есть! — Ходімъ, я вигоню. —
Отъ и пішли до хатки; отъ и пита півень: — Хто, хто въ
лисиччиній хатці? —

— Я коза-дереза,
Півъ-бока луплена,
За три копи куплена,
Тупу-тупу ногами,
Сколю тебе рогами,
Хвостикомъ вимету,
Ніжками на двіръ випесу.

— 567 —

Отъ човничокъ и приплівъ до бережечка, Отъ єго мама накормила и напоіла, и сорочечку білесеньку напіла, та й каже: — Пливи рибку ловить, та гляди, щобъ тебе відьма не вхватила. — А відьма стоіть підъ кущемъ, та й підслухала. Отъ мати Ивашечкова пішла до-дому, и відьма вийшла на бережечокъ та й почала кликать Ивашечка:

—Синку, синку, Ивашечку,
Приплинь, приплинь до бережечка,
А я жъ тобі—істи, нити,
Хорошенько походити,—
Сорочечку білесеньку.

Отъ Ивашечокъ и каже:

—Пливи, човничку, дальше,
Се мене відьма кличе,
Вона мене хоче зьісти.

Отъ відьма скільки ни звала Ивашечка, такъ ні:
вінъ замітивъ, що не маминъ голосокъ, та далеко
одъ неі поплівъ. Отъ відьма и пішла до коваля та й
каже: — Ковалику, ковалику, скуй мені такий голосокъ,
якъ у Ивашечковоі матері; а якъ не скуешъ, то й
тебе иззімъ! — Отъ коваликъ и скувавъ ій такий голосокъ,
якъ у Ивашечковоі матері. Отъ відьма и пішла
упьять на бережечокъ, та й зачала упьять кликать:

— Синку, синку, Ивашечку,
Приплинь, приплинь до бережечка,
А я жъ тобі—істи, нити,
Хорошенько походити,—
Сорочечку білесеньку.

Отъ Ивашечокъ якъ почувъ, що такий голосокъ,
якъ у єго мамки, та й каже:

— Пливи, човничку, ближче,

— 368 —

Се мене мама кличе:
Вона мені істочки принесла.

Отъ човничокъ и приплівъ до бережечка, а відьма
его хвать! та й понесла до-дому. А въ відьми дочка
Оленка. Отъ відьма и каже: — Дочка Оленко, затопи у
пічі та изжарь оцёго Ивашечка, а я піду та куму по-
зову, та зьімо его. — Отъ Оленка затопила въ пічі та
й каже: — Ну, Ивашечку, сідай на лопату. — Отъ вінъ,
шо сяде, то все не такъ, якъ треба, то на-бікъ, то
що. Отъ Оленка и каже: — Ти не такъ сідаешъ. — А
Ивашечокъ и каже Оленці: — Ти сама перва сядь на
лопату, а я подивлюеь, якъ ти сідаешъ, та тоді и я
такъ сяду. — Отъ Оленка издурн и сіла на лопату, а
Ивашечокъ її-бурхъ у пічь! та й заслінкою за-
кривъ, а самъ вибігъ на двіръ та ізлізъ на високо-
го дуба, та тамъ и сидить. — Отъ відьма прийшла и
привела куму у хату, та й каже: — Де се моя Оленка
дівалась? мабудь побігла на улицю. А ну, подивиться
въ пічъ, чи вона спекла Ивашечка. — Отъ подивилась
у пічъ, а тамъ Оленка спеклась, а вона не вгадала,
та й каже кумі: — Вже спікся Ивашечокъ. Сідай, ку-
мо, за стілъ, та випьемъ по чарці горілки, та зачне-
мо Ивашечка істи. — Отъ випили горілки по чарці,
та й иззіли Оленку, та тоді вийшли на гору та й за-
чали качаться. Отъ качаются, та й приговорюють: —
Покотюся, повалюся, після Ивашечкового мьясця из-
зівши! — А Ивашечокъ сидить на дубі та й ка: ') — По-
котіться, поваліться, після Оленчиного мьясця иззів-
ши! — Отъ відьми и почули та й кажуть: — Що се
таке, кумо, неначе каже — покотися, повалися після
Оленчиного мьясця иззівши? — А відьмина кума и ка-
же: — та се тобі, кумо, такъ учулось. — Отъ уньять: —
Покотюся, повалюся після Ивашечкового мьясця из-
зівши. — А Ивашечокъ сидить на дубі та впьять и ка-
же: — Покотіться, поваліться, після Оленчиного мьяс-

(') Вмѣсто каже.

— 369 —

пя иззівши! — Отъ вони зиркъ на дуба, та й побачили
Ивашечка, та й кажуть: — Ой, лихо! се вінъ нашу
Оленику испікъ! — Та якъ почали дуба гризти та зуби
й поламали. Отъ и пішли до коваля та й кажуть: —
Ковалику, ковалику, скуй намъ такі зуби, щобъ дуба
перегризти; а якъ не скуешъ, то й тебе иззімо. — Отъ
вінъ и скувавъ імъ кріпкі зуби. Отъ вони прийшли
и зачали упьять дуба гризти; а Ивашечокъ сидить на
дубі та й плаче. Отъ и летять гуси. Отъ Ивашечокъ
и кличе гусей:

—Гуси, гуси, лебедята,
Возьміть мене на крилята,
Понесіть мене до батенька,
А въ батенька — істи, пити,
Хорошенько походити.

Отъ гуси ёму и кажуть: — Нехай тебе задні замазані возьмуть. — Отъ вінъ сидить та й плаче; а відьми вже дуба почитай перегризли. Отъ летять задні замазані. Отъ Ивашечокъ сидить та упьять и кличе:

—Гуси, гуси, лебедята.
Возьміть мене на крилята,
Понесіть мене до батенька,
А въ батенька — істи, пити,
Хорошенько походити.

Отъ вони ёго и взяли на крилята и понесли до
батенька. Отъ тільки вони ёго узяли на крилята, а
відьми дуба и перегризли; а дубъ якъ упавъ, а вони
зиркъ! ажъ нема Ивашечка. — Де вівъ? де вінъ? — А
вінъ у гусей на крилятахъ и кричить: — Ось-де я! ось-
де я! — Авідьми и кажуть: — А!.. догадався, утікъ! — ..

Отъ гуси принесли Ивашечка до батенька та й пов-
садили на хаті. Отъ мамка Ивашечкова садове ді-
токъ обідать та й каже: — Оце тобі, синку, ложечку,
а оце тобі, а оце, якъ-би бувъ Ивашечокъ, такъ

24.

— 370 —

ОЦЕБЪ ЁМУ.—А вінъ сидить на хаті та й кричить:
—И мені! — А мама его и почула, та якъ вискоче
на лівіръ, та й утляділа Пванечка: — Віділь се ти
взявся, мій спочокъ?... Отъ вінъ імъ и розказавъ:
якъ его відъма ухватила, та якъ хотіла спекти — и
усе, усе розказавъ.

---

4.

КАЗКА ПРО КОРОЛЕВУ КАТЕРИНУ.

Бувъ собі король. Мавъ вінъ одного сина: той
спіь бувъ такий спіачъ, що подобного ёму нігде не
можна було найти. Король номеръ. Вінъ зробився ко-
ролемъ и казавъ объявити по цілому королевстві, що
всякий Чоловікъ може приходить зъ нимъ боротися.
Кілько ни приходило людей, каждого забивавъ вінъ
руками. Ідного разу пришла до него баба зъ синомъ
и сказала, що знае, гле сеть чоловікъ вельми спільний.
Король обіцавъ й за тее дати багацько грошей и про-
спіь, щобъ она привела того чоловіка. Тоді баба
сказала: — Вінъ не схоче до васъ прийти: треба, щобъ
ви поіхали до него; вінъ живе на битомъ полі, із-
дить на сивомъ коні, називается Поланиномъ. Кілько
ни приходило рицарівъ зъ нимъ битися, то каждого
забивавъ. — Я би поіхавъ до него, каже король, но у
мене нема ні одного коня, на котримъ я мігъ би із-
дити: що сяду на котрого, то зломиться, якъ гиляч-
ка, — и ні одного міча, котримъ можна було битися:
що удару нимъ о землю, то розсипеться якъ порохъ.
— Я вамъ и на тее порадю, сказала баба: кажіть по-
тнати коні до води, и падъ котримъ будуть лігати
орли, на тимъ ви будете могти іздити; а підіть до
Красного Магазина и одірвіть підлогу, и тамъ найдете
не тильно едеть міть, по и цілю збрую, котрая пі-
коли не переломиться. — Король заплативши бабі, ка-

— 571 —

завъ ногнати коні до води и самъ пійшовъ за ними.
Зловивъ коня, одкопавъ збрую, сівъ на коня и поіхавъ
дорогою, котру ёму баба показала.

Іхавъ вінъ однямъ місяць, другий, наконецъ на
третій місяць прихавъ на біле поле. Ажъ глядить,
щось миготить по полю. Цікавость ёго взяла зоба-
чити, що то таке. Випусливъ коня и якъ близько
підліхавъ до него, то пізнавъ, що то іде чоловікъ
на коневі; а коли зьіхалися, то король сказавъ: —
Якъ слихомъ сливати и видомъ видати Поланинъ?—
А той сказавъ: —Якъ слихомъ сливати, якъ видомъ
видати — король Иванъ! чи будемъ битися, чи будемъ
миритися? — Будемъ битися, сказавъ король. — И якъ
зачали битися, то ажъ три дні билися, наконецъ По-
ланинъ охлявъ и каже:

— Довго ми билися; ну, теперечка погодімъ. — Добре,
сказавъ король: але зъ такою умовою, що ти поідешь
зо мною въ світъ. — Добре, сказавъ Поланинъ. Всіли
на коні и поіхали.

Ідуть, ідуть, и прихали до еднеі корчми. Була
тамъ гарна шпикарочка. Поланинъ й полюбивъ и про-
сивъ короля. Ісоби добавитися въ тій корчмі — зо
дві неділі. Король згодився на тее. Разу едного ко-
роль вийшовъ на двіръ, и глядить, що вельме вели-
ка хмара иде. Король вернулся до хати и каже до
Поланинна: — Не знаю, чи буде то дощъ, чи градъ, бо
вельме велика хмара иде. — Поланинъ вийшовъ на
двуръ, поглядівъ; кликнувъ короля и сказавъ ёму,
що — треба мені іхати: бо Катерина вислала протівъ
мене військо; а то не хмара, тилько пилъ одъ нігъ
кінськихъ. Вже шієгъ разь вона висилала протівъ
мене військо, а я самъ еденъ ёго завсіди забивавъ.
— Король ставъ ёго просити, щоби пізволивъ ёму
поіхати збити тее військо. — Перше Поланинъ не поз-
волявъ на тее, а потімъ згодився, й таку давъ ёму
пересторогу, що якъ приіде вінъ до війська, то щоби

-372-

перехрестивъ ёго мічомъ, а втоді воно само ёму піддасться. А якъ побье усе військо, щоби не бігъ за зайцемь, котрий вискочить зъ посідиёго забитого. — Король сівъ на коня и поіхавъ; на дорозі стрівався зъ військомъ; зробивъ такъ, якъ ёму Поланинъ казавъ: збивъ ёго, и ждавъ до теі пори, доки не вискочить що-небудь зъ забитого. Накінець вибігъ заіць; а вінъ за нимъ, и бігъ черезъ поле и лісъ, ажъ прибігъ до якогось налацю: брама сама одчинилась; заіць вбігъ; брама хутко зачишилась, и вінъ остався передъ брамою; іздивъ около стінъ, но не мігъ пігде влізти; пішовъ своею дорогою и вернувся до корчми. Поланинъ спитавъ ёго, чи гнався вінъ за зайцемь? Вінъ сказавъ, що —ні, — и зосталися ще на дві неділі въ корчмі, щоби оддихнути.

Знову король обачивъ хмару, и питався: — Чи то буде дощъ, чи Катерина протівъ тебе військо шле? — Поланинъ поглядівъ и сказавъ, що Катерина військо шле. Король знову поіхавъ; збивъ військо и покинався вже за лисомъ, котрий вискочивъ зъ забитого. Не догнавъ ёго и вернувся назадъ. Такимъ способомъ зробилося и третій разъ, но зъ мертвого вискочивъ кітъ. Брама одчинилась; вінъ влетівъ въ браму — и кітъ. Поставивъ коня, а самъ пішовъ въ палаць за котомь. Перейшовъ едне . . . . друге, трете и накінець вийшовъ на дванадците, и почувъ голосъ розмовляючихъ бабъ: —Ахъ моя несчастная доля! згинуло усе мое військо! — Схватила мічъ, одчинила двері и кинулася на короля, и начала зъ нимъ битися. Но король вибивъ мічъ зъ рукъ, а побачивши, що вона дуже хороша, полюбивъ її и просивъ, щобъ вона зъ нимъ жила. Вона згодилась; но просила ёго, щобъ вінъ позволивъ її поіхаги до свекрухи. Оддала ёму ключі и просила ёго, щобъ вінъ не ходивъ до того покою, що завьязаний ликомъ. Сіла до карети и поіхала.

— 573 —

Король зоставшись самъ одинъ, на цілий двіръ,
ставъ обходити усі покоі; ажъ прийшовъ до того,
що завьязаній личкомъ. Охота ёго взяла зобачити,
що тамъ е. Одвьязавъ личко и війшовъ до одного
нокою: ажъ тамъ сидить баба за варстатомъ и робить
людей: що кине шпулемъ, то вискочить салдатъ;
якъ міцній кине, то вискочить ундеръ-охвицеръ;
пще міцній кине, то вискочить охвицеръ. Ко-
роль зобачивъ тее, забивъ бабу и самъ сівъ за вар-
сатомъ робити; но ёму тее жаднимъ способомъ не
удалося. Вінъ одрізавъ руку бабі и нею зробивъ
кілька салдатъ, и тие позабивавъ, а самъ пішовъ
до другого нокою: ажъ глядить, уся хата завалена
збитими людьми; пішовъ до третего нокою, ажъ ба-
чить, що чоловікъ висить на крукахъ, передъ имъ
лежить ввязочка сіна и чашка зъ водою.— Винусти
мене зъ тихъ круківъ, одізвався чоловікъ: а я тобі
за тее три рази житти дарую.— А якъ мені тебе ви-
пустити? сказавъ король.— Дай мені вязочку сіна
ззісти и чашку води винити, а я тоді самъ зорвуся.

—Король полавъ ёму сіна: вінъ ззівъ; подавъ води
—вінъ випивъ, стрепенувся, злетівъ зъ гаківъ, и по-
летівъ, не подяковавши королеві. Король задумався,
що то бувъ за чоловікъ, ажъ тутъ кіть прабігае до
нёго и каже:—На що ти випустивъ чорга зъ гаківъ?
вінъ схвативъ твою жінку и полетівъ на Лисую го-
ру.—Король заплакавъ и ставъ просити кота, щобъ
вінъ ёго випустивъ зъ того замку. Кіть показавъ, де
вінъ може зійти на ділъ. Вінъ взявъ рушинцу и пішовъ.

Иде вінъ еденъ місяць, ажъ проходить надъ якеесь
озеро. Схотілось ёму істи: ставъ глядіти, чи нема
що застреліги. Підійшовъ ближче и побачивъ качку
зъ каченітами, и вже хотівъ до неі стріляги, но кач-
ка стала ёго просигися, щобъ вінъ не робивъ її ді-
тей спротами, и обіцяла ёму за тее, що вінъ схоче.
Вінъ ставъ її просити, щобъ вона показала ёму до-
рогу на Лису гору. Вона ёму показала, и дала три

— 374 —

перця, щобъ вінъ іхъ присмаливъ, якъ треба буле
єму чого до неі — Вінъ пішовъ. Приходить на Лису
гору, ажъ въ брамі стоіть кінь на трехъ ногахъ.
Вінъ поглядівъ на него; не думавъ, що той кінь мо-
же єму записодити. Вийшла до него Катерина и на-
чала єго лаяти, за тее що вінъ випустивъ чорта зъ
таківъ, и казала, щобъ вінъ зъ нею утікавъ. Сіли
на коня и поіхали.—Чортъ вернулся въ-ночі до-ло-
му и, не заставши Катерину, ставъ питатися коня,
де вона поділася. Кінь сказавъ, що крийшовъ той
чоловікъ, котрий тебе випустивъ зъ таківъ, взявъ її
и поіхавъ. Чортъ скрутився! и спітався коня: чи ми
іхъ доженемъ? — Насіємо жита, змелемъ, ззімо, и ще
іхъ догонимъ, сказавъ кінь. Насіяли жита, зробили
хлібъ, и поіхали: на дорозі догнали іхъ. Тоді чортъ
схвативъ єго за лобъ и сказавъ: Ото тобі одинъ
разъ дарую життя. — Одібракъ Катерину, а єго поки-
нувъ. Король пішовъ другий разъ по Катерину, но
чортъ єго догнавъ и зновъ єму даровавъ. Пішовъ
третій разъ: толъ саме зробивъ зъ нимъ чорть; а за
четвертимъ, взявъ єго за лобъ, трухнувъ, що ажъ
кісточки осталіся.

Качка заскучала за нимъ, що такъ довго єго не
бачила; прилетіла; зобачила, що вінъ забитий лежить.
Взяла грудку золота, підъ одно крило одну пляшку,
підъ друге — другу, и полетіла тамъ де біси стере-
жуть волу живучую и цілучую. Кинула золота. Чорти
побігли за нимъ, стали битися, а вона набрала води:
въ одну пляшку живучої, у другу — цілучої, и поле-
тіла до королевича; облила єго; вінъ зробився ці-
лимъ; другий разъ облила, вінъ оживъ и каже: —Ахъ,
якъ я довго спіавъ! — Заспивъ би ти на віки, коли бъ
не я! — Вона єму розказала, що єму чортъ зробивъ. и
якимъ способомъ вона єго оживила. Вінъ ій подя-
ковавъ и просивъ, щобь вона єму показала дорогу
на Лису гору. Вона єму показала другу, таку, що
кінь не мігъ зобачити, якъ вінъ війде на Лису гору.

— 375 —

И такъ ёго нащупала: — Или ти до своеі жінки и про-
си її, щобъ вона довідалася, звідки вінъ взявъ то-
го коня. А якъ будешъ знати, то припалишъ перце,
а я прилечу и тобі порадю, якимъ способомъ ёго
достати.

Вінъ пішовъ. Прийшовъ на Лису гору. Катерина
стала питатися єго, якимъ вінъ способомъ оживъ. Вінъ
ій розказавъ и проспѣтъ, щобъ вона довідалася, якимъ
способомъ чортъ доставъ того коня. Вона єго пере-
вериула въ голку и заткиула въ подушку. Чортъ при-
бігъ и каже: — Пфе!. .. душа смердить! — Кто бъ тутъ
осмілвся пригти? мого чоловіка ти забпьъ. Я біль-
ше пікого не знаю.— Чортъ думавъ, що правда. . . .
Уночі вона стала єго питатися: — Звідки ти взявъ того
коня? — На що тобі тее знати? — Такъ, я хочу конечне
знати, де такіі коні водатся. — Ну, коли хочешъ, то я
тобі скажу: ото у мене е одна кобила, и якъ вона має
родити лоша, то за нею дванадцять вовківъ ходить
и стережуть тнеі минути, якъ лошатко буде роди-
тися, и якъ коно уродиться, то вони заразъ єго роз-
риваютъ. Я разъ добре доглядівъ и не давъ імъ ззі-
сти; тілки одну ногу одорвали ёму.

Почувши тее, королевичъ, на другий день пізг-
нався (*) зъ Катериною; присмальнѣ перце: прилетіла
до него качка; вінъ їй тее розказавъ; и вона ему
порадила, щобъ вінъ взявъ 12 баранівъ и ходивъ за
тею кобопюю, и якъ вона буде родити, щобъ вінъ по-
забивавъ тні баранні и оддавъ вовкамъ, то вони по-
кинуть кобилу и побіжать у лісъ, а лошатко уродить-
ся, посце ціньки и тоді імъ не дасться. Вінъ такъ
и зробивъ: кобила уродила лошатко и стала єго про-
сити, щобъ вінъ лошаткові позволивъ побути коло
неі цілий місяць, то юно у набере сили и зробиться

*) Ошибка: пол розegн. s. — попрощаться.