— 30 —

Ој вдарив мва пе сокоман.
Та вдарив мва дуже,

А ја лежу, та ј гадају,
Шчо не встану уже. ¹)

Та не так біль, јак стид гризе гордих украјинок од панськојі біјки:

Ој ударив пан по лицьу,
Отаман батогом,

Не так то јій ше ј боліло,
Јак то јій був сором. ²)

На жінок була в панів шче одна невольа: — до панської постілі. ³) Пісні не раз жаліјутьсьа на розлуку дівчат окономом та паном од милого, — на соромливе житьтьа в панських дворах. ⁴) В одній з та-ких пісень крепак-парубок втіша себе надіјеју, шчо пан все таки по льудськи, чесно держатиме себе з јого дівчиноју, — ј каже:

Возьми ж собі, паноньку, за жінку, јак треба,
А мене за теје бог наградить з неба. ⁵)

Ми вже бачили в двох піснях, котрі напачатані, шчо крепаки з жальу берутьсьа до горілки. І в других піснях крепацьких видно, шчо паншчина ј невольа багато винна тому, шчо украјинські мужики, почали було більше вчашчати до корчми. ⁶) А шче в 1787 році Рі-гельман писав, шчо украјинці працьовиті, ј подібно европејцьам, пјуть гарьачі напитки з розумом, і пјаниць ўміж ними мало. ⁷) Та горілка не спиньала жальу в украјинців. В одній буковинській пісні жінка, котру бјуть пани ј отамани, наклада на себе руки:

Через тоти пани, пани, через ті урьадки,
Прийде ми сье завісити ногами до грьадки. ⁸)

Шчо думали украјинці робити, шчо б вибитись з такојі недолі? По

¹) Записано Волошшьуком, в с. Грінівцьах, в Підгірji. Приміри звірства пансь-кого дивись у Р. Словатинського, Дворянство въ Россіи 316—317, у Шульгина, Др. и Н. Россія, 1879, V, 7—8.

²) Записано д. Бородајкевичевоју, в с. Ріжні, в Коломијшчині.

³) Приміри права першојі ноші на правім боці Дніпра дивись Шульгина ж (V, 8), а на лівім в Историч. Вѣстн. 1880, VIII. 603.

⁴) Головацьк. І, 213. 376. Чуб. V. 1007. Закревскій, Старосвѣтскій бандуриста, 80. Чотирі рукописних.

⁵) Чубинський, V. 1067.

⁶) Головацк. ІІІ, 204. Рукописна з Київщчини росказує, јак чоловік втік од паншчини в Волошчину, а жінка п'є.

⁷) Лѣтоп. Повѣств. о Малой Россіи, IV, 87.

⁸) Купчанко. 55-і. Київський генерал-губернатор Бібіков доносив цареві, шчо в 1839—43 рр. вбивало себе в трьох правобережних губерніях по 200—300 кре-паків на рік. (Шульгинъ, Ар. и Н. Р. 1879 VI, 96). В 1840 р. було там 205 та-ких випадків, — в 1841 вже 314 (там же, V, 7). По Сквирському повіту, Київськ. губ., звісно, шчо в остатні п'ять років крепацтва (1855—1860 р.) було 443 випадка самовбивства ј наглої смерти, — а в перші п'ять років волі (1861—1866 р.) тілько 272. (Р. Славатинскій. Дворянство въ Россіи, 358). По Тобольським табличцям про висланих в Сібірі в 1830-ті ї 40-і роки, најбільше суждено за замір вбити себе, — льудеј з губерній на правім боці Дніпра (Максимовъ Снібиръ и Каторга. П. 76). Вбивати ж себе хтіли більш усього панські крестьане (там же, 75).

— 32 —

Тілько тікати в Волошчину, — (в Бесарабії її за Дунаєм), — завше
було безпечнішче. ¹) Ми маємо київську пісньу про втеки в Воло-
шчину. ²) Дуже цікава пісньа записана д. Борисовим в с. Каетановці,
Звенигородського повіту, Київської губернії:

Нема гірше так нікому,
Як тим мужикам,
Робіть вони і горьујуть,
Все проклатим панам!
Ой ліг проклатиї пан спати,
А приснилось юму у спі:
Покидали підданочки,
Пішли за Дунај усі.
Прокинувсьа проклатиї пан,—
Та до новоїшікатулі!
Винімає сто червінців,
Дає добрим молодцьам

На горілку, на випо:
— „Доганьаїте підданчиків
Заворотіть їхі в село!“
Геј догиали добрі хлопці
По тої бік Дунају:
— „Вернітесь, підданочки,
Вернітесь в село!“ —
— Ой не вернемось, мілі братьтьа,
Не вернемось ми в село,
Не вмів же пан шанувати,
Здоровіячка нашого! з)

В тих случаях, коли панська львость, або роспуста дуже вже
допікала крепаків, вони примушувані були мэтитись над ворогами-
панами. Багато таких случаїв крепацької **помсти** записано в ХІХ ст.
в казенних паперах. ⁴) Звісні такі случаї, коли українські крепаки
страшно мэтились над панами навіть за таке, шчо він других країнах, біль-
ше звиклих до крепацтва, зходило панам з рук. Так в 1850 р. пјатеро
крепаків в Перејаславшчині так побили вправительа-шльахтича за те,
шчо він дав одному з них тричі по шчоці, шчо він скоро ї умер. ⁵)
В 1842 р. в Харьковшчині вбито пана Абазу за те, шчо погрозив
вибити крепаків. ⁶) Дуже цікаво, шчо нэ Україні жінки далеко ча-
стішче вбивали панів, ніж у Московшчині. Так з 1847 до 1857 р.
було в каторзі сібірській за вбивство панів з губ. Сімбірськ. 33 чолов., з
жінки, з Тульськ. 9 чолов., 4 ж., —а з українських губерній: з Полтавсь-
кої 14 чолов., 11 жінок, з Харьк. 3 чолов., 15 жінок. Најбільш вбивали

¹) Матеріалі, 70. В 1840 р. начальство піймало в Херсоншчині 300 бігунів, в Катеринославшчині 390, в Бесарабії 1700.

2) Записано д. Штангејем.

з) Д. Борисов приписує, шчо в 1830—40 роки з Каетановки, — котра тоді на-
лежала до князьа Лопухина, втекло до 100 чоловіка. то б то пјата частина тих
льудеј, шчо були там в 1857 р. (548 чоловіків і жінок, по Похилевичу, Сказаніе
о насел. мѣстн. Кіевск. губ., 410). В кінці 60-х років двоје з бігунів, старі ўлуде
прийшли до дому, як казали вони. шчо б умерти „в ріднім селі!“ Пісља вводу
інвентарів 1848 р. в трьох правобічних губерніях вернулось до 1852 р. до дому
більше 10,000 бігунів. (Шульг., II, 102).

4) Матер. для истор. крѣп. права. 37, 47, 129, 151, 152, 197, 242, 291. Шуль-
гинъ, V, 9).

5) Тамже. 241. Подібниј случај в Київшчині в 1842 р. тамже. 81. в Харьків-
шчині в 1846 р., — 152.

6) Там же. 81.

— 33 —

жінки молоді (до 20 літ), јавно, з помсти за своју честь ¹) Ми мајемо кілько пісень, в котрих, здајетьсьа, росказується про те, јак крепаки збираються вбивати панів:

1) Бодај пану в дворі страшно,
Јак нам в польу сонце зашло,
Сонце зашло, ми пче жнемо,
При місьаці снопи посімо,
При зороньках копи кладемо,
О пувночі до дому їдемо,
На світаньні вечервајемо,

У били день знову їдемо.
Бодај пана не сховаць.
Се б (же б) собаки розорвали,
Поховали при долині,
Се б по јому вовки виши.
Бодај пана громи вбили,
Јак ми ручки потомили. ²)

2) Із за двора повенького
Ішла челѣаль, не співала,
Бо лихого пана мала,
Темна почка наступає,

Пан до дому не пускає.
Роботоньку заківдає.
—„Налуж (паложні), пане головоју,
Іе твоєју роботоју.“ ³)

Ось початок коломијки з погрозоју підпашили отаманову хату:

Ој бодај ти, ватамане, та ј хата згоріла,
А јак мини молодому пашчична дојіла. ⁴)

Втіки самі мусили приводити до розбоју, — а вкуні з думкоју про помсту родили гајдамацтво. В ХІХ ст. в Россії вже було доволі багато поліції та віська, што б спинити гајдамацтво ј не донустити јому вирости до того, до чого воно виростало на Україні в XVII і XVIII ст. за Польшчі, коли гајдамацтво переходило в велике повстаньньа мужників проти папів. ⁵) Та все таки через усі часи крепацтва ј у ХІХ ст. ідуть приміри гајдамацтва, најбільше в степах та по грьаниці в Подільлі, в Бесарабії. ⁶)

В пісні „Ој, Содома!“ показано, јак пашчична доводила льудеј до гајдамацтва:

1) Максимовъ, Сибирь и Каторга, II, 69.

2) Памятники народи. творч. въ Съверозап. краї. 122. Така ж рукописна з Коденъа, Сьедл. губ. Запис. д. Йевтушевській

3) Запис. в Йаблочній, Бельєвськ. пов., Сьедл. губ. д. Петручук.

4) Головацьк. II, 304. Кінок, котрі з помсти піднальтувалі (панів) најбільше проти чоловіків було в 1838—1847 р. віндано в Сібір з українських губерній, —Черніговській і Полтавській (в Сімірській 28 чолов., 18 жін., Пепіз. 23 ч., 23 ж., Тульск. 12 ч., 9 ж., —Черніг. — 24 чол., 14 жін. Полт. 11 чол., 21 жінка). Цікаво, што ј у Віленській губ. було піднальщиків 12 чол. 22 жінки. (Максимовъ, Сибирь и Каторга. II. 187—188).

5) Ми не говоримо тут про пісні про старе гајдамацтво, хоч велике повстаньніа мужників і гајдамак на правім боці Дпира було ј пісіва 1764 р., (різніва Уманська) —в 1768 р.,—бо старе гајдамацтво тісно звізазане було з своєйу воєсію на Запорожьку, а ми тепер переглідатамо пісні про ті порядки, їjak пастали пісіва того, їак усі українські землі страгили своєйу воєву.

6) Матер. для истор. кр. права. 50, 66—67, 90, 107, 156, 178.

3

— 34 —

А нашії осаули
Знајуть панську ласку:
З чоловіка деруть штані,
А з жінки запаску.
Ој ходімо, пане-брате,
Та за круті гори,

Нехај тута виводятьсьа
Круки та ворони!
Ој ходімо, пане-брате,
В степ та в гајдамаки,
Колось, може, своєй панам
Дамосьа у знаки. ¹)

Дејакі ватажки гајдамацькі доходили до думки ставати тајемними судьдьами панської неправди ј карати їїї. Такиј був у Херсоншчині Тараненко, котриј грабував і бив в 50-ті роки панів і жидів. ²) Такиј же, кажуть, був в 30—40-ві роки на Подільву ј у сусідніх крајинах Кармельук. Про цього Кармельука співають часто на Україні пісні, не тілько мужики, а ј пани, а частішче всього одну, котру, кажуть, сам він і зложив. Ось, здається, шче не печатаний примір тії пісні з нашої збірки:

Породила мене мати
Та не дала шчасть знати.
Мене мати породила,
Та ј в невольу заладила.
Гонять мене ессаули
Шчо день на папшчину.
Як не виїдеш до всхід сонцьа,
То возвмеш у спину.
А ја ж того не злубив,
Пішов в світ гульвати,
А не мавши з чого жити,
Мусив грабувати.
Ој, не довго ја гульав,
Бо скоро попавсьа,
Повели ж мене в Сібір,
Ја ј не сподівавсьа.
Повернувсьа із Сібірі:
Нема счасть ј дохі!
Хочь, здається, не в кајданах,
Все ж таки в неводі.
Зібрав собі хлопців жвавих:
Шчо кому до того?
Ходять, сидять по дорозі,
Ждуть подорожнього.
Чи хто їде, чи не їде,
Треба дарма ждати.
Ој, так треба вижидати,
Бо немає хати.

Асессори, неправники
За мноєї ганьають;
Більшежвони льудеї гублять,
Ніж ја грошеї маєу.
От богатого візьму ја,
А бідному даю:
І так гроші поділиши,
Сам гріха не маєу.
Зовуть мене розбійником,
Кажуть, шчо вбиваю,
Я ж вікого не убив шче,
Бо сам душу маєу.
Пішов би ја в міста, в села,
Всьуде мене знають,
Ој, јак тільки поєвальусьа,
Зараз і піјмають.
Маєу жінку, маєу дітеї,
Ніколи не бачу;
Як згадаєу про їх муки,
То гірко заплачу.
У неділі у ранді рано
У всі дзвони дзвонять:
От-то ж мене, Кармельука,
У Сібір загонять.
Нехај гонять, нехај гонять,
Нехај поганьають,
Нехај мене Кармельука
В світі поминають. ³)

¹) Основа, 1862, ІІ, 99. Кіевлянинъ, 1865, М 85. В. Шульгинъ. Югозападный край подъ управленіемъ Д. Г. Бибикова. 1838—1853. (Древн. и Н. Россія, 1879, V, 9).

²) Шмідтъ. Херсонск. губ. І, 495.

³) Најподібнішчи до цего примір, в котрому Кармельук теж показується кре-
паком, — у Головацького. ІІІ, 60—61, записаний в Тернопольщині. Тут, звісно,

["— 35 —", "Підпімались українці проти крепацтва є великими купами, робліучи доволі великі бунти. Про ті бунти мало звісно докладного, бо в свій час начальство не позволило про них писати, та частіш всього ї пікому було про них писати, окрім самих панів та начальства, котре має ж завше стојало за панів. По тому, шчо звісно з казених паперів про бунти крепацькі на Україні, можна сказати, шчо більша частина їх була або через дуже велику льутість пана, чи вправительа, або через те, шчо повні пан зразу вбільшував паншчину, або через те, шчо піселья смерти їжого пана, крепаки думали, шчо вони мусьать бути вільними, — а менша частина була направлена просто прогнів крепацтва, з єсною думкою, шчо піjakого крепацтва, пі важкого, ні навіть легкого, нігде не мусить бути. ¹) Та шчоб діїти просто до таких думок, то треба було: або шчо б в льудеї була шче дуже свіжа пам'ять про стару вольу, — або шчо б льуде були письменні, або чули од письменних, шчо світ іде до волі ї шчо в других землях уже ї тепер вільнішче, або треба шчо б повставьива хоч і проти одноких папів могло розширитись, обхонити великих простор, — так. шчо б льуде, побачивши своєю силу, розширили ї свої думки ї надії ї дійшли до думки увільняти всьу країну од неволі, їак про це думали ї најпростішчі льуде в Україні XVII ст.", "Тільки ж в Україні ХІХ ст. спомини про стару вольу, не підперті письменством, де далі, все ставили темнішчі. Це ми бачили вже ї у перше виписаних піснях. Пісні ті кажуть, шчо колись то було лінше жити на Україні, — та не так од того, шчо тоді папів зовсім не було, — їак од того, шчо пани були добришчі! Темніла де далі ї пам'ять про козачину, — і навіть там, де зоставалось пім'а козаків дьля частини вільних од крепацтва льудеї (у Полтавщині ї Черниговщчині), і там льуде мало пам'ятали, шчо копись усі хотіли бути козаками, і навіть самі козаки почали гордувати крепаками. Звісна одна піселья, в когрій єснішче видно думку про стару вольу на Україні:", "Кармельвк жалкує на льахів. Поріви, також у Гатцука, Ужинок Рідного полі. 270—271. у Чубімского. V, 962. Максимов'я. Сибирь і Каторга, І, 379. 416—417. Основа 1862. Авг., 17. Друга піселья, котра часто почилається так: „Кармельву, серце, по світі ходи, не одну дівку з розуму зводи". здається, давнішча, та переробітена потім і прилагоджена до оповіданьньа. їак. буцім, то гаціамаку Кармельву, когрого пани піjak не могли возвати, продала папам їого польубовницьа (як і гацінького Лобуша). Ми маємо про це кілько рукописних примірів; печатниж дозволі цікавні у Максимова, Сибирь і Каторга, І, 378—379 В рукописному д. Борисова з Київщчини обидві пісні змішались. Про Кармельву дивись шче Бидермана, Письма изъ Подолії День. 1861, № 4. а також в „Кієвлінгія“ 1872, № 94.", "¹) В доспєсньмах мінієгрів про бунти крепацькі в ХІХ ст. иноді згадується глухо, шчо причинної иншого бунту було „тожное понятіе о правахъ на свободу“. — або „своевольное стремление къ свободі“. (Мат. для ист. кр. пр., 36, 222 і др.) та тільки не видно, чи тут іде діло про думку про вольу в загалі, чи про те. шчо крепаки в иншому селі вважали себе по закону казенними, або некадежаштими є їжого пана і г. д."]

— 36 —

Детів орел через море
Та ј вітра питає:
— „Ти, вітре буїнесенькиј,
Ти далеко бувајеш.
Чи не видав, вітре,
Козацькојі слави?“
— „Хоч не видав, так сливав:
Вона тепер в темному лузі,

Дежить на широкому возі, —
Мочулами звьазана, звита,
Вчовоју обвита,
Та ј рублем прибита.“ —
Батькам було добре
На Вкрајіні жити,
А сніпам досталось
Паншчину робити і т. д. ¹)

Та ј то ми не зовсім певні, чи справди цьа пісньа записана од мужика, чи її їхто зложив з письменних козакольубців нових часів. В уськім разі пісньа цьа записана тільки раз, — і значить не дуже то розширена в народі.

Помогти народові вдержати намјать про колишньу вольу, або шче більше, — внести в народ думку про будушчу вольу, котра мусить настати, — було нікому: мужицькі школи на Украјіні мајже всі шчезли власне в ХІХ ст., коли заведено в Россії міністерство народньої просвіти. ²) А панні, вичујучись по чужим, — московським та польським, школам, з панським та казенним духом, те ж не взпавали багато про старовину своєї крајини, та де далі, все більше, одбивались од мужиків.

Коли в 1783—1786 рр. Катерина завела крепацтво на Україні, то між письменними українцьами знайшовся тільки один, Капніст, котриј піднівав голос проти „порабощення отчизны своєї любезной“ і паписав „Оду на рабство“. ³) Та ода (по грецькому πίση) була написана мовоју московсько-церковноју ј до мужиків українських не могла ј діјти.

Тільки в першу четвертину ХІХ ст., через походи россійського віська в Німечину, ј Франціју, де перед тим скасовано папшчину, вільні загръаничні думки почали було проходити до панів українських і де в кого зливались з споминами про стару козацьку вольу. Тоді була зложена дуже цікава книга, „Історія Русовъ или Малой Росси“, в котрий росказано, шчо робилось на Україні од давнішчих часів до 1769 р. В кнізі цій багато помилок, — та видно, шчо тој, хто її складав, звертав увагу ј на мужицькі спомини ј пісні, а також на мужицьке горе: скрівь в ній видно гарьачу думку про вольу України ј од Польщі, ј од Москви, ј часто здібујеш гарьаче слово проти крепацтва. ⁴) Тілько вже з самої мови, котрої у написана „Історія Руссовъ“, мови мајже цілком мо-

¹) Митопієн Русской. Інтературы, пр. Тихоправова, ІІІ, 89. Сообщена Н. Костомаровым'ї ї названа „Запорожская пісня“

²) Про не ми багато говорили в ІІ томі Громади 1878. р.

³) Перепечатана в Осповѣ, 1861, Мартгъ. Х—ХІІ.

⁴) Најдужчі виступи проти крепацтва ј проти панства знаджете на ст. 98. 148. 120—121 печатного виданьва (Москва. 1846). Ми не можемо зрозуміти, де міг шановицій д. Костомарове побачити в „Історії Русовъ“ дворянській, та шче московській дух, або „великорусское барскіе взгляди“, їак яке д. Костомаров в 97 № Порядка 1881 р. (Изъ Позіції въ Батуришь).

— 37 —

сковської, видно, на скільки вже тоді одбились письменні льуде на Україні од мужицтва, і їак мало, значить, їх думки могли діїти до мужицтва. Післьва того ж, їак царь Миколаї, перельакавшись воїцько-цанського бунту 14 декабрьа 1825 р. став шче більш, ніж брат їго, тіс-нити всьакі вільні думки, — то серед українського панства стали зовсім замірати думки про стару українську вольу, а також і оглядство до кре-пацтва. Потроху тілько дуже вчені льуде, читаючи старі козацькі літопи-сі, та збіраючи пісні мужицькі, в 20-ті ї 30-ті роки ХІХ ст., почали впіять підновљати спомини про козацьку старовину, — та ї то в книж-ках своїх про Україну ці льуде нальагали на війну України з Польшчої наїбільше за віру та за козацькі права, — а крепацьку справу обходили; про те ж, їак і Москва неволила українців і в кі-нець завела серед них крепацтво, то ї зовсім мусили моцати. 1) Тільки в 40-ві роки склались по університетським городам. на Україні, в Харькові ї Київі, — між вчительами ї студентами, — купки льудеї, котрі стали думати про вольу України ї од льахів, і од москалів, і про вольу мужицтва од усьакого панства.

Најважнішча з тих купок було Кирило-Мефодієвське братство Шевченка є Костомарова в Київі. Братство це думало увільнити українців, та тільки не тим, шчоб заложити українську державу, а тим, шчоб звести в одну вільну спілку всіх славјан: москвипів, українців, польаків, чехів, сербів і др. Перше ж всього думали братчики вчити мужиків і увільнити крепаків. 2) До братства цього стали прихильватись деякі з черниговських і полтавських панів. Та братство це було заарештовано в початку своєму (в 1847 р.) І доси навіть наїдіпші вірші Шевченка про вольу мало звісні мужикам на Україні, — а за часи крепацтва ледве хто з крепаків і чув про Шевченка. 3) Причина тому, перш усього те, шчо мало хто дбав, шчоб розширити вірші Шевченка між мужиками, — а в друге те, шчо до них і доси мало прибрано музики.

На правім боці Дніпра, де сиділа шльахта польська, або здавна спольачена, спомини про козачину були зовсім противні тій шльахті, котра маєже одна тільки ї була тут письменною в першій половині ХІХ ст. Та за те в кольської шльахти жила гарьача думка про те,

1) Такі були кинги Б. Каменського, Н. Маркевича, І. Срезневського, А. Мет-лінського ї др.

2) Колоколъ. 1861. № 61. Україна.

3) У нас єсть одна пісньа, записана д. Стрельбицким в м. Богополі. Балтського пов., Под. губ. — котра єсть нішчо инше, їак початок „Катерини“ Шевченка:

Кохајтесь. чорні очі,
Та не з москалами,
Во москалі злійі льуде
Сміјутьсьа над вами.... і т. д.

Три четверостільшьа так злегка перероблені — а четверте прибавлено:

Пішла собі Кагерина
В вишневиї садочок,
Як згадала, заплакала:
Пропав між віночок!

так шчо з усього виїшла звичаїна дівоцька пісньа. Од тиєї ї крестьанки (Усті Пухкенької) записано їак пісньу, — середину „Причинної“ Шевченка, — котру хтось давно прилагодив до музики.

— 38 —

јак би, чим би то не було, та вибитись з під московського царського урьаду, — а до того шльахта тутешња, близча до грьаниці, більш знала про загрьаничу вільність. Вже перед польським повстаньним 1830—1831 р. заклались серед польської шльахти на правім боці Дніпра купки льудеї, котрі думали ј про те, јак би поновити ј козачину, шчо б. підньати јїї проти Москви, та за Польшчу. Один багатиј пан, Вацлав Ржевуськиј, держав в својему дворі козаків, набравши јіх најбільше з својіх крепаків, і між ними музик кобзарів і навіть шльахтича, співцьа Падуру (1801—1871), котриј складав по українському вірші ј пісні. ¹) Падура в својіх віршах росказував про козачину, та тілько старавсь минати те, јак козаки бились з Польшчоју. Шматки з пісень јого перејшли до панських дворів і до мужиків, — і між ними најбільш з однієї „Козак“, в котрії серед других војацько вільнодумних слов єсть і такі: **коли ж козак пана знав?... ²)**

Польські козакольубці пускали серед українців пісні, в котрих росказували, шчо јак би Польшча була встојала перед Москвоју, то не було б на Україні ні подушного, ні рекрутчини, — лајали царицьу Катерину ј тих панів, шчо пристали до нејі і хвалили Костьушка ј Домбровського ј тих, шчо стојали за Польшчу проти Москви. ³) В часи повстаньньа польаків проти Москви в 1831 р. Ржевуськиј пішов на війну з својіми козаками, — другі пані (напр. Сабапськиј) теж пробували застављати својіх крепаків присьагати собі, — а дејакі објављали ј вольу тим крестьанам, шчо пристануть до них. ⁴) Українські крепаки не вірили панам польакам і по більшій части не тільки не повставали з ними, а павіть оддавали јіх московському начальству. ⁵) Післьа того, јак не вдалось повстаньньа 1831 р., між польаками, шчо втекли за грьаницьу заклавсь цілиј гурт „народьубни“ (демократичниј, — од грецького слова демос народ, мужики, — і кратос — сила). Тој гурт хотів почати увільненьньа Польшчі од Москви, Прусів і Цісаршчини, з увільненьньа крепаків. ⁶) Дејакі польські демократи на Україні сгали вже не тілько рекрутчину ј подушне, а ј саме крепацтво звертати на царицьу Катерину та на јії прихильників і катати, шчо противники Катерини скасували крепацтво шче 3 маја 1791р.,

¹) Максимовъ. Сибирь и Каторга I. 422, про кобзарів « Видорга ј Ворожбьука, з котрих Ворожб'ук заніс пісні Видорта ј Падури аж у Сібир. Руśma Tymka Padury. Lwiw. 1874. XXI і др. У Галовацького (ІІІ, 13) напечатана доволі не складна піснва про „батька Ревугу“. Шматки з неї див. у Максимовича, 1834, 83. Метл. 374.

²) Руśma Tymka Padury, 41—47, 347—350.

³) Одна така пісна напечатана Головацьким. I. 26—27.

⁴) Шульгинъ, Др. и Нов. Росія 1879. V. 6.

⁵) Там же.

⁶) Шульгинъ V. 23. Polnische Revolutionen. Erinnerungen aus Galizien, Prag. 1863, 28, 32. 33, 84, а падто 154—157 (манифести польського повстанського урьаду в Кракові, в 1846 р.). Див. також „Dażenia socyalistyczne na emigracji polskiej 1831“, в „Równość“ 1880, № 5—9. Один з польських кружків в Англії навіть назвавсь „Умань“.

— 39 —

— шчо було неправда, бо тоді польскиј сојм тілько ј постановив, — шчо „крепаків буде оборонити закон“, — бо перед тим в Польшчі пан міг і вбити крепака, јак скотину. ¹) Думки за Польшчу та проти крепацтва польські демократи стали пускати післьа 1831 р. (надто в 1836—1842 рр.) і серед українських мужиків, — показујучи їм на те, шчо вони нічого не виграли через те, шчо не пристали в 1831 р. до Польшчі ј зостались під Москвоју. ²) Окрім чистих демократів, серед польських панів на Україні заклались кружки балатулів, котрі водили компаніју з мужиками (правда, більше по шинкам), одъагались в мужицьку одежу, співали мужицькі пісні, пускали серед мужиків пісні, зложені Падуроју, Бонковським і т. п. Дуже часто ці балагули були більш грубіјани, ніж демократи. ³)

Московське начальство мусило ј собі звернути увагу на українських крепаків. В часи повстаньна 1831 р. генерал Остен-Сакен звелів читати по церквам на Україні објаву, в котрії велів мужикам хапати тих, хто буде підбивати јіх до бунту за Польшчу, і обішчав, шчо крепаки вже не будуть належати до тих панів, котрі попстануть проти царьа. ⁴) Знайшлись на правобічній Україні ј льуде старосвітської, попівської, школи, котрі писали ј вірші українські проти польського повстаньна, за Русь, — при чому вони, јак звичаю попи, вважали за одно Русь Українську з Русьсьу Московськоју. ⁵)

¹) Костомаровъ. Послѣдніе годы Рѣчи Посполитой 323. Stan. Leszczynski. Considerations sur le gouvernement de la Pologne в Чодźко. La Pologne historique, 16. Про те, јак Нотьомкки звелів зрујноваги шпбенці в майстку кн. Льубомірського, див. в Русск. Архивѣ. 1869, № 5.

²) Шульгипъ. Там же V, 10—11. 23 24 28—29. VI. 96.

³) Одну таку піснью ми маємо записану д. Вл. Левицьким од мужиків з Свірського повіту, Київськ. губ. В їй серед доволі недоладного, знаходимо такі слова:

(Ој ја козак. звусьа Вольа,
Українець з Гулья польма;

З роду, з віку не знав пана
Окрім коша, отамана.

(Порівн. „Васильковський оловец“ Карпенка, 149. Чуб. VII 254. V. 1022, № 135. День, 1864. № 6. На Волыни). Друга (Вже більше літ з двісті, јак козак в неволі) переробілась серед мужиків ось їак:

Уже зо сто літ,
Јак козак у неволі сидить;
По над Дніпром ходить
Викликає долю:
—„Геј, виїди, виїди із води,

Визволь мене, серденько, із біди!“ —
— Не виїлу, козаче,
Не виїлу, голубче.
Геј, бо сама ја у јармі
Під московським каравулом у тьурмі.

(Зап. д. Борисовим, в с Вербовці, в 1876 р.)

Доволі цікаві українські пісні польского поета Цьенгльевича, котриї пробував між мужиками в Галичині в 1837 р., див. Noworocznik Demokratyczny. 1842, 298—304. В одній з них элибіјемо слова: „шчо пан не зідре, цісарь забере“. Про балагул і польських козакольбіці див. у Шульг., там же, 23, у Чубинськ. VII, 246—248. 252—256.

⁴) Шульгип. V. 6.

⁵) У нас єсть одна така вірша, котра записана вже їак пісні (місцьами попсована) д. Сімашкевичем на Нодільльу. Вона говорить проти Сабанського ї Ржевського ї кінчається так:

Правда, все попало, бо не ваше,
Нам вернулось, бо наше.

Захотілось вам руської крови, —

Але ї дали панам, їак лихому пові.

Тепер будете знати, шчо то єсть руських,
Во вік будете пам'ятати, пане Ржевицьких.

— 40 —

Тільки ж коли московське начальство всмирило польське повстань-
ньа, то дольа українських крепаків зовсім не поліпшилась, а мабуть,
чи шче не погіршала. Крепацтво зосталось, їак і було: пани польаки,
а також попи ї мапахи польські володіли українськими крепаками
або прыло сами, або через жидів арендарів, котрі навіть на смерть
забивалп крепаків на наньатих од папів фабриках і заводах. ¹) В ру-
ках панів зоставалась навіть сільська поліція, — ї соцькі були таки-
ми ж панськими пригонцьами, їак і ланові. ²) Казенні мајетки, —
котрих в тих губерніях було не багато, оддавались в поссесійу теж
панам і там було такеж господарство. Јакі мајетки начальство одібрало в
панів за повстаньця, то або оддало їх родичам тих панів, або в поссесійу,
—звичајно польакам, — а ці родичі ї посесори мстились над крепаками
за те, шчо ті не хотіли їти з польаками в повстаньна 1831 р. ³)
Навіть сам київських генерал-губернатор казав в 1840 р., — шчо
„можна думати, шчо краї цеі стоїть більше під польською державою,
ніж під россієйською.“ ⁴) А все ж именем россеїської держави і їйі силою
державсь увесь панській порьадок над українськими мужиками!

Трудно було пенистьменшим українцьам дійти до јасних думок про
державші справи серед такого стану, коли польські пани ї московські
чиновники ворогували одни на одних і в тој же час мирились на тому,
шчо б укупі драти українських мужиків, — і коли вільнодумні польаки
підбивали тих мужиків проти Москви—та за Польшчу, а в тој же час і під
Москвою правив мужиками ніхто други, їак польаки ж! З тих часів,—з
1831 до 1847 р. ми маємо кілько мужицьких пісень, в котрих видно чи-
мало темноти в думках про державу Польську ї Московську,— та
тільки серед тиєї темноти все ж таки видно, шчо українським
мужикам огидли ї польські пани, ї московська держава і шчо до
того вони складають на польських панів і те лихо, котре терп-
льать справди вже од московської держави. ⁵) Так українські мужи-
ки переробили по својому те, шчо чули од польських демократів!

¹) Шульгинъ, V. 13. 15.

²) Там же. 17.

³) Там же V. 6—7, VI. 93. 96. Романов. Славатинскій, дивись вишче, (на стор. 23, прим. 1).

⁴) Шульгинъ, V. 18.

⁵) Одна з тих пісень, довша, записана д. Сініцьким в Гајсині, жаліje на панів, шчо „запродали душі наші (Катерині), а Польшчу згубили“, лає Потоцького (Стан. Фелікса) ї Ржевуського (Северина), потім Браніцького (Франц. Ксеверіїа), — далі мальвує панщчину з соцькими ї осаўлами, шчо „стојать їак чорти під бо-ком“, жа пієтьсьа на подушне, знов говорить про панщчину ї кінча так:

Ви, проклаті, спогадаєте, шчо сьа з вами стане,
Ми в роботі не погинем, а вас всіх не стане!
А ми хліба не маємо, — шчо ж маєм робити?
А москалів годуємо, та ї ті роблять збитки,
Кури, мјасо собі кажуть шчоденне варити.

— 41 —

При такіј темноті думок про державні справи, јаку видно ј з оцих пісень, не дивно, шчо на Украјіні, при всіј пепависти до крепацтва, не вијшло великого повстаньња проти того крепацтва, котре підпи-ралось усіјеју силоју ј польського, ј руського папства, та руського царства. Доволі говорить про силу духу украјінського мужицтва ј те, шчо воно не мирилось з неволеју ј повставало проти нејі дужче, ніж другі мужики в Россії. Це видно буде, коли полічити по губерніјам ті бунти, котрі списані в книзі „Матеріалы для исторін кръпостнаго права въ Россіі“. По тим „Матеріаламъ“ виходить, шчо з 1836 до 1848 р. в крајінах переважно украјінських було 68 крепацьких бунтів, а в московських тілько 101, — коли москвинів в два з половиноју рази більше, ніж украјінців, — так шчо в них би мусило бути 160 бунтів. Та ј з тих 101 московських бунтів, певно, пријдеться кілько прилічити до укра-јінських, бо сел украјінських јесть багато в губерніях Воронежській, Курській і Саратовській. Також до украјінських бунтів пријдеться прилічити чималу дольу бунтів Гродненськојі ј Минськојі губернії, — так шчо число украјінських бунтів вијде, певно, не менше, јак 80 проти 95 московських. 1) Цікаво замітити, шчо по тим же „Матеріа-ламъ“ з 1836 до 1844 р. в украјінців було 31 бунт і 26 убивств панів і вправителів і замірів до вбивства јіх; в білоруських губерніях 9 бунтів і 12 убивств, в московських: 55 бунтів і 67 убивств, — то б то значить, шчо украјінці більше бунтовались проти панів јавно, ніж вбивали панів та ємне, — а москвини білоруси більше вби-вали, ніж бунтовались. До того ж бунти украјінські, а надто в Кијівськиј і Воропежській губерніях в 1855 р. і в Херсонській в 1856 р.

Друга, з збірки Чубінського ј Новицького, почина з звичајнојі картини паншчини, а кінча так:

<table><tr><td>Ніхто ж тому так не винен,</td><td>Пан Потоцький і Браніцький, —</td></tr><tr><td>Польаки зробили,</td><td>З тих то біда встала,</td></tr><tr><td>Запродали душі наші,</td><td>А шчо Польшча в руках Москви</td></tr><tr><td>Весь крај загубили:</td><td>Навіки пропала.</td></tr></table>

Сами од себе крестьане Браніцьких повериули до гр. Ксаверіја Браніцкого пісньу про те, шчо за старих панів було легше:

Ој, за грапа Браніцького були ми багаті,

А за грапині Браніцькојі стали кидать хати.

Ој, за грапа Браніцького були всі ж ми різві,

А за грапині Браніцькојі стали в полі різи. (одмірена паншчина на різах)

(Зап. Югозап. От. Р. Геогр. Общ. І, 305).

1) Длъ ліпшого порівньаньна цікаво б знати докладно число бунтів білорусь-ких, — та вијать таки, мајучи тільки рахунок бунтів по губерніям, — ми не мо-жемо на певне поділити бунти Гродненської губернії між украјінцами ј білору-сами, а Смоленської губернії між білорусами ј москвинами. В губерніях, де јесть білоруси, — без Ковенської, де мајже ввесь народ литвини, ј без датишських частин Вітебської губернії — було з 1836 р. до 1848 р. бунтів 31; коли з них навіть тільки 15 було між білорусами, то ј тоді число јіх не мале, коли ми пригадаємо, шчо ј тепер білорусів лічать тільки 4.000,000. Розмірне число бунтів білоруських виходить, певно, більше, ніж число великоруських і не дуже менше украјінського.

— 42 —

були, здајетьсьа, најбільші бунти в Россії в ХІХ ст. ¹) В остатньому бунті, котрий був власне не так бунт, јак виселка, — навіть ті крепаки, котрим добре жилось, приходили прошчатись з папами, кажучи: „два-күјемо за хліб, за сіль, — але вже не хочемо буми панськими“.

Та все ж таки в українців нема піодної пісні, котра б росказувала про бунт крепацькиј. Тільки в одному галицькому примірі звісної вже пісні про паншчину (Добре було нашим батькам на Вкраїні жити) можна бачити мов би то приступ до бунту:

— Товаришу, пане брате, шчо будем робити?
Геј. ходім ми перед пана, будем говорити...
— Ідіт собі. вражі сини, бо вас скажу бити! —
— „Ој, ци бити, ци не бити, будем говорити:
За шчо будем, наш панојку, паншчину робили?
Сіножыта поворали, лути покосили —
За шчо ж будем. наш панојку, податки платили?“ ²)

Причина, — чому ј нема на Україні пісень, в котрих би було јасно росказано про крепацькиј бунт, — поньатна вже з того, шчо ми сказали вишче: пісень таких не могли складати ті льуде, котрі вже сами не мали јасної думки, шчо проти крепацтва треба повставати всім, — ј котрим цього ніхто не росказував з боку. Ми бачили, шчо більше всього українським крепакам старались це говорити польські демократи, — та јіх не було дуже багато, — а до того ј вони все звертали на повстаньньа за польську державу, котру українці ненавиділи. В чисто польських країнах, таких напр. јак Західива Галичина, — проповідь польських демократів могла скорше діїти до мужиків; — та тільки ї тут, коли в 1846 р. демократи стали кликати мужиків повставати за Польшчу, то мужики зволіші перебити всіх панів, — і повстанців, і не повстанців, і навіть і попів. Најбільш перебито було (більш 4000 голов) в Тарновськім повіті. ³) Чутка про це розійшлась і серед мужників-русинів в Галичині ї дійшла в навіть у Россійу. ⁴) Та тілько русини більш арештовували, ніж били своєїх папів. ⁵)

¹) Про них прочитаєте: в Матер. для истор. кр. пр. 284—289. Матер для истор. упраздненія кріпостн. права І. 81—86. Шульгинь. Югозап. край въ посілднее двадцатиня силѣtie 137—151. Отечеств. Записки, 1863. № IV, Громеки, Кіевскія волненія въ 1855 г., Czech, Lech a Rus. № Х—ХІІ. Powstanie ludowe na Ukrainie. Przegląd Słowianski, 1881, № III i IV. Powstanie ludowe na Ukrainie 1855. (Передрук з книгки Udział Polaków w Wojnie Wschodniej 1853—56). Плидтъ. Херсонск. губернія І. 491—195.

²) Записано в Жовківськім. І Фраиком. (Молот. Галицько-укр. збірка. 88).

³) Springer. Die neueste Geschichte Oesterreichs, I, 585—593. Augsburger Allgemeine Zeitung, 1846, 503, 543, 580, 590. Polnische Revolutionen 90 i dr.

⁴) Древн. и Нов. Россія, 1879. VI, 100.

⁵) Polnische Revolutionen, 181—195. Цікаво, шчо польські пани тоді ж таки почали завіряти світ, шчо різали їх не польські ж мужики, а русини, підбиті попами (Journal des Débats. 1846, 67), — чому багато навіть поважних писателів (напр.дд. Рекльу ї Пипни) вірило ї до недавна (1879 ї 1880).

— 43 —

В збірці буковинських пісень д. Купчанка напечатана пісньа, котра кличе мужиків братись за сокири. ¹) Та д. Купчанко пише нам, шчо пісньу ту мужики сами не співають, а тілько охоче слухають, јак її є співають письменні льуде, напр. вченики гимназіальні. Пісньа цьа јак раз підходить до того, шчо робилось в Галичині між 1846 і 1848 р., коли мужики були дуже розворшені різнеї 1846 р., покликами польських демократів і обіцьанками цісарського начальства скасувати пан-щчину, — а на ділі панщчину зосталась по старому.

Дуже важно, шчо ні в Цісарській, ні в Росіїській Україні в піснях проти панщчини нема ј спіду надії на царьа, шчо б він не то визволив льудеї зовсім од панщчини, а навіть, шчо б полегшав її, спинив дуже вже лихих панів,— хоч з казенних паперів ми знаємо, шчо в Росії чи-мало крепаків українців жалілось начальству на панів,— і шчо началь-ство таки мусило брати панські маєтки в опеку за „жестокое обращеніе съ крестьянами“ ²)

В крепаків і в усіх мужиків українських ні з відки було ј узьатись вірі в царьа ј їого начальство. З давніх давнин на Україні не було своїх а ні кільазів, а ні царів, — од чужих же народ українських не бачив ніколи піjakого добра. Правда, льуде церковної освіти привча-лись сами думати ї других навчали, шчо без царьа не може бути добра на землі ї шчо царів поставльа сам бог. Думка цьа проішла ї до старшини козацької, котра бојалась зривати зовсім перше з королем, польським, а потім з царем, московським. Правда також, шчо в сумні часи війни між українцівами ї Польшчеї, а потім між чернієї української ї значними, ї серед суперечок українських гетьманів проміж себе, чернь українська могла справди казати, — їак писали в Москву московські посланці ї деякі українські попи, — шчо хоч би вже царь московських забрав зовсім під своєю руку Україну, — то б може чи не був би настав їjakї лад та гаразд на Україні. ³) Та

¹) Ось початок і кінець цеї пісі, котру миг скласи їакій польських демократ в Галичині:

Крејсамт з панами тримає,
За нашу білу не знає;
Упиньмісьа, — не поможе, —
Терпільовісти додає боє!
Цісареви дає рекруги
І податки річні збути;
Бо єк не дає. — не постає уг:
Вівці, воли забирає тут.
І попі з нас шкіру дерут;
За похороні гроші берут,
Уродієе, тра платити.
Уже не ма відки жити!
Пан нас каже витоньати,
А окоман каже: „баги!“ (багоги)
А єк виїдеш на паншчину:
„Роби, роби, сучиї спну!...”
А ви, хлопці, їльби, мілі,
Хапаєтєсва до сокири!
Остріт коси, остріт вилі,
А єк так пуккие панська жила.

Крејсамт (Kreisamt) повітове начальство, котре мусило дозирати за крестьянськими справами ї котрому мусили жалітись крестьане на панів, — до 13 апрілья 1846 р. через самих же пашв, — а опісльа ї просто.

²) Р. Славатинскій. Дворянство въ Россиі, 354.

³) Костомаровъ. Гетманство Виговскаго. Негор. Моногр. ІІ, 66. Тільки ж і піп Филимонов нисав в Москву, шчо „чернь“, — неприєна орудуваньньу

— 44 —

тільки, коли справди царі московські забрали мајже всьу Україну, то ніjakого ладу ј добра власне длья черні з того не вишло, а вишло здирство, — подушне, рекрутчина, — та кріпацтво. По всій Україні мужики звертають ці лиха прымо на царицву Катерину.¹) А це јак раз така царницьа, котру најбільше намјатајуть мужики на Укра-јімі, — так што в Волинському Поліську в однім селі мужики казали начальству в 1865 р. што ј тепер в Россії царьує Катерина. Тих царів, котрі були пісельа неї, аж до Александра II, зовсім не знають українські мужики, — і не мають ніjakого резону поминати јіх доб-ром за што небудь. Живучи під державоју тих царів, українські му-жики мусили в дејаких справах својіх, најбільше судових, обертатись до тих царів, јак до најстаршого начальства, тільки ж ні з відки не видно, што б вони дивились на тих царів з великоју пошаноју, јак на шчось своєї та потрібне длья громади. Напротив того, те што звісно про стосунки простих українців з царьами петербургськими, показує, што українці дивились на царів, јак на всіх панів, то б то јак на таких льудеј, од котрих дарма добра ј правди сподіватись, і про кот-рих, коли хто ј полізе до них за правдоју, то в кінці всього, приј-деться сказати: „пехај јого трьасцьа візьме!“ — а про јіх столицьу: „дурниј, хто ј живе в ції проклатій кручі, — што б вона завалиласьа!“ ²)

От через што в українських піснях не знајдете нічого подібного до таких слов, јакі знаходимо в московських, навіть весільних піснях, в котрих молода приговорьує ось јак:

гельманської старшини, — хоть і рада була царевну начальству. — „шчоб уже мати одного государьа, до котрого можна б було обертатись“, — та все таки „опасувалась, шчоб не порушено було краївських звичаїв, і шчоб насильством не гнали льудеї в Московчину“.

¹) Окрім того, што напечатано вишче, див. Драгоманова, Малорусскія Народныя Преданія та Расказы, 206—208, 217—218. При случаї замітимо, што д. Костомаров в своїй статьі про цьу збірку (в Русск. Стар. 1877р. № V, 130) не повірив, што б спо-мин про Петра ї Полуботка, про рекрутчину ї т. і, котрий напечатано в нас на стор. 206—208 був справди зацисаний од мужика. Ми одповіли докладно в „Русской Ста-ринъ“, та тілько цензор вирізав нашу одповідь (Русск. Стар. 1877 р. Ноябрь). Тут ми скажемо тільки, што оповіданьньа те списано нами з писаного карандашем по-дорожнього дневника колишнього студента, котрого ми знаємо ї котрий, їак білорус, не міг би, їак би ї хотів, підробити українського оповіданьньа, — а коли це опо-віданьньа де в кому зходитьсьа з „Історією Руссовъ“, то це показує тільки шче раз, што в ту „Історію“ взвато чимало з мужицьких споминів. Аже ж бачимо там опові-даньньа про Івана Богуславська, про котрого ї д. Костомаров напечатав кобзарську псальму. При случају замітимо, што шан. д. Костомаров сам (і зовсім даремне) вірить тому, што росказує „Історія Руссовъ“ про визвіліньна Паліїа з Маріен-бурга і пізводить до цього пісньу про „Шчунин-город“. (Р. Мельль, 1880, VI, 45). А пісіва цьа справди належить до атакуваньньа козаками (запорожцями ї доцьками) Азова в 1637 р., їак ми це показали, слідом за д. Ів. Новицьким, в В. Європы, 1877, № 3, ст. 108.

²) Прочитайте напр. „Хохлы-просинцели при Павлѣ ІІ“ к „Історич. Вѣстникѣ“ 1881, IV, 834—838.

— 45 —

Помолпілася бы я, душа красная дѣвица, Господу богу!

Ужъ я первой поклонъ поклонюсь за царя благовѣрнаго,

А другой за царицу благовѣрную,

А третій, душа красна дѣвица, поклонюсь

За царевыхъ малыхъ дѣтушекъ,

За все войско государево и г. д.

За всѣхъ салдатъ новобранныхъ,

За батюшку отца духовнава...

і вже пісель цих усіх поклонів кладе поклон за своју родину, подруг і за себе. ¹)

В українських пісентах до самих пісень про крепацьку вольу не знаходимо маїже зовсім і спомину про царьа. ²) А власне з того часу, їк Україна зовсім привернута була під руку царську, то про царьа згадујуть тільки пісні рекрутські, та ї то їк побачимо далі, дуже не гарно. В крепацьких же пісентах не ма про царьа зовсім і спомину. Видно, што українські крепаки пічого не сподівалles од царів, пам'ятајучи, їк царицьа ж завдала јіх в крепацтво. З кінцьа 30-х років польаки почали пускати між крепаками на Україні чутку, буцім то царськиј брат Константин Павлович, — котрий був памістником в Польші до повставльна 1830 р., — прийде з військом польським визвольати крепаків. ³) Чутка та розходилась по Україні та переміньалась серед крепаків так, што поверталась проти царів, а не за них, — їк ми це сами чули, будучи шче дитиною в 1849 р., — і в 1856 р. довела до великого руху крестьан в Херсоншчині, што б зовсім виселитись з Росії на однілену тоді до Молдавії частину Вессарабії, де, казали крепаки, буцім то всім дає вольу Константин Павлович. ⁴)

Поки так українські крепаки одверталісь думкою од царів, — державні справи, та пужда примушувала самих царів подумати про те, што б їк небудь увільнити крепаків од папів. Перші проби такого увільненьна українських крепаків пројавились в Ціаршчині. Так в Угоршчині цісарева Марія Терезія выдала в 1766 р. закон про паншчину

¹) Русский Филологический Вѣстникъ. 1879. Н. 150. — пісньа з Іарославської губернії: подібна ж з Володієвої. — в И Назвѣ. импер. общ. публіцей естествозн., антропол. и эстонр. г. ХІІІ, вмі. І, 66; з Арханьєвської, так же. т ХХХ. 124: Номопось я глупа, сиза голубушка, — Я и за об'ягло то на земли, я и за царя-батюшку, — Я и за матушку царицу, — Имъ дай божья матерь богородица, — Имъ царствовать на царствѣ, — Имъ добра миго, здаровля великаго. — Я еще да помопсь за полки за салдатъ, — Имъ дай божья матерь богородица, служити имъ в'ерно да праведно і т. д. Подп. також тамке 130, 131. Шейпа. Русскія Народныі Песни, 10—11 і др. Льтоп Р. Литер. 1859, Н. 107.

²) В десяхіх кінцах кобзарських папім, де говорить сьа: „дає, боже, віську запорожському“, — прибавляється події ї „миру царському“, їк споміти про те, коли віділько це зважоє: „ого царського величества“; (Антонович і Драгоманов, І, 90, 133, 219).

з) Шульшшъ. Греви. и Нов. Россія. 1879. V. 10.

⁴) Шмідт. Херсонская губернія, І, 494—495.

— 46 —

(по тамошньому про урбарієу) в котрому хоч було росписано, їаку земльу мусьать давати крепакам пани ї за їаку паншчину. ¹) Далі Маріїа ж Терезіїа почала пакладати руку на права панські ї у Галичині, котра одійшла в 1772 р. од Польщі до Цісаршчини. В 1781, 1782, 1786 р. син Маріїї Терезіїї цісарь Йосип ІІ видав закони, котрі мусили влекшити житьтьа мужиків: ті закони касували крепацтво, то б то давали крепакам вольу женитись, кидати пана, касували деякі податки панам і деяку робогу, — напр. польуваньна ї ночну варту, і паставльали паншчину тільки три дні в тиждень по законним росписам, або по інвентарям. ²) Так робили австрієські цісарі, бо вони вже знали те, шчо писали тоді проти неволі загрьаничні вчені льуде, а також і через те, шчо вже тоді з грьаницею ї царі бачили, шчо крепацтво (невільна робота) руїнує господарство ї збідньує державу, ³) та через те, шчо по деяких місьцах в Цісаршчині (наїбільш в Чехах) крепаки почали бунтоватись. Окрім того, касуїчи крепацтво, цісарі хотіли вченшити в Галичині сну польських панів, котрі не раді були, шчо їх одіравано од Польщі. Це був каїбільшиј резон цісарьам заступатись за мужиків, — і через те, коли в усіх других країнах Цісаршчини скоро змінено було закони Йосипа ІІ на користь панів, — то ті закони зостались тільки в самій Галичині. ⁴)

Тільки ж пісень про ці заходи цісарські коло мужиків українських до нас не дійшло, мабуть, через те, шчо ці заходи не дуже то полекшали мужицьку дольу. Гірська пісеньа навіть просто каже, — шчо урбаріальній закон не так то легких був дліа мужиків:

> Ой бодаю ти, ватамане, та ї хата згоріла,
> А їак мені молодому паншчині доїдла!
> Паншчина ми та ї доїла, побили м'я зміцні,
> Урбаріїа великає та паншчини три дні! ⁵)

В Угорщині урбаріальні книги Маріїї Терезіїї місьцьами шче вгіршили стан крестьан, — бо пани позаписували в урбаріальну (запаншчинну) земльу ї таку, котру крестьане перше держали, їак своєю батьківщину, або їак зајманшчину, по паперам од королів, шче ранишче, ніж пани позаємали коло них другі землі. При цьому складаньньу урбаріальних книг, попи серед венгерських русинів дуже помогли папам-венграм скривдити крестьан. ⁶) Через це в Венгриї крестьане, їак

¹) Sugenheim. Geschichte der Aufhebung der Leibeigenschaft und Hoerigkeit in Europa 398.

²) Sugenheim, — 404—405.

³) В Росієнській Україні тільки в 1855 р. Журавських вирахував, шчо дліа того шчоб обробити всі сіножаті ї пота в Київській губернії, треба тільки 17.500.000 днів, — а крепаки робіть 65.000.000 днів (Описане Ківськ губ., під Фундуклея). За грьаницею такі рахунки поробітено було багато вже 100—150 років назад.

⁴) Sugenheim 399, 405.

⁵) Головацьк., ІІ, 305.

⁶) Biedermann. Die Ungarischen Ruthenen. II, 102—103.

— 47 —

де, навіть бунтовались проти урбаріального добродіства цісарової. ¹)

От через шчо, јак ми бачили, в Цісарській Україні співались про пан-
шчину такі ж самі пісні, јак і в Россійській, де крепацтво зоставалось
нерухомим. Пісні ці дуже добре појасниваютьєва промовою крестьан-
ського виборного Канушчака в державній думі в Відньу в 1848 р., з
котрої видно, шче пані в Галичині справи также само зневажали
та били крестьян, јак і в Россії. ²)

З часом і в Россії царське начальство мусило витушити хоч проти
польського панства. Случилось це післья польського повсянньа 1831 р.,
а надто тоді, коли ї проміж польаками пројавились льуде, котрі заду-
мали почати нове повсянньа покликом крепаків до волі. Најголов-
нішча думка московського царського начальства післья польського пов-
станьна 1831 р. була привести ті країни, котрі це начальство звало
„губерніями отъ Польши возвращенными", — „въ неразрывное соедин-
неніе съ великороссійскими губерніями", ³) — та тільки, шчоб зламати
тут силу польських панів, прийшлося запечити крепацтво, котре проціло
кріном і в „коренныхъ", великоруських губерніях, не меньше, ніж у
старій Польщі. З 1839р., — післья того єка заарештовано було польськах
демократів, товарищів Конарського, київській генерал-губернатор Бі-
біков, почав писати до царьа Миколаїа Павлюовича за крестьан право-
бічних губерній. Він звертав увагу царьа на те, шчо крестьяне не
пішли за панами в 1831 р., і тим вратували казну од дуже великого
лиха ї видатків, — шчо вони ї потім не раз помогли взнавати заміри
панів-польаків, — на те, шчо польаки пускають серед мужики думку,
шчо царських урьад не може дати їм захисну од панів і шчо їм ліпше
триматись з панами. ⁴) Бібіков навіть страхав царьа тим шчо в 1839 р.
крепаки вже не так охоче говорить на панів бунтовників, бо боються,
шчо їм самим гірш буде, і навіть шчо мужики деякі кажуть. — „шчо
приходиться ламати віру, бо може скоро будуть панувати польаки". 5)
В 1844 р. скасовано посессії в казенних маєтках і крестьан казенних
перевели на чинш. 6) В тому ж 1844 р. царь згодивсь, шчоб у Київі на-
чальство виробило інвентарі, подібні до тих, єка виробить в Цісарщчині.
Тільки ж пильнішче возвались за інвентарну справу аж тоді, єка і на
Україні ї крестьяне почули про те, шчо в Галичині крестьяне
польаки порізали багато панів в 1846 р. 7) В 1847 р. київське на-
чальство выдало інвентарні правила, котрі скасовали деякі робоги, а

1) Senckenberg, 394.

2) Springer, назв. книга. II. 420—421. Polnische Revolutionen, 330—332.

3) Шульгинъ, Древ. и Нов. Россія, 1879. V. 24.

4) Шульгинъ. Ир. и Нов. Россія, 1879, VI. 92—94.

5) Там же. V. 10—11.

6) Там же, VI. 98.

7) Там же, 100. Між ичим чутку про загрязничні справи заносили в Россию
купці-розношчики з Венгрії (словаць), — котрим в 1846 р. шче раз заборонено було
приходити в Россию. Мат. для ист. кр. пр. 150.

— 48 —

також податки панам, завели трьохденну папшчину ј списали земльу, котру пан мусить давати крестьанам тъаглим, півтъаглим, пішим і т.д. ¹)

Тільки ж бібіковські інвентарі, за котрими мусила догльадати панська ж поліціја, не могли справди вліпшити дольу крепацьку. Сам генерал-губернаторськиј чиновник Вороніи казав про інвентарі, шчо вони тільки послужили дльа чиновників пригодоју витьагати з панів подарунки, а де в чому так шче вгіршили дольу крепаків, бо панові вигодно було повертати крестьан плугових в піших. ²)

А до того сам царь Мин college, нальакавшись того, шчо в 1848 р. були повставьна у Франції, Італії, Цісаршчині, Німечині ј т. и., — бо-јавсь уже всьакојі зміни в својім царстві, прихиливсь до панів і по-зволив позміньвати де шчо в інвентарськах 1847 р., напр. позволив панам перемінивати мужицьку земльу. ³) Про ці інвентарі напечатано дві пісні, котрі буцім то співають в Подольській губ. ⁴) В першій з них крестьане мовятьсьа богу за папа Минкиту (Дмитра Бібікова) за те, шчо він їх „добре бороньає од прокліватих папів-льахів“, котрих він „зупинив інвантарьами“, — а в другій росказу ється, їк ці „єван-тарі у кухверти поховали“ і єк „становії, шчо їх читали, — подру-жились з льахами, мов брати ріднії“ Та ми не дуже то довірьаємо, шчо б ці пісні були записані справди од мужників: вопи зложені спо-собом дуже письменним, а надто кінець другої. Ось через це, хоч ми ї признаємо, шчо в цих піснях справди говоритьєсьа те, шчо міг думати письменнішчі крестьанин в правобічних губерніях в 1847—1852 рр., — та всі таки, поки шче де небудь їкачи вірни чоловік не запише од мужників одміни цих пісень, — ми не ўдімно дуже покла-датись на ці пісні, — ї маємо резон думати, шчо українські крепаки в Росії также не звернули великої уваги ї надії ї на бібіковські інвентарі, єк австрієські па цісарські урбарії. Тільки ж в усьакім разі з часів бібі-ковських почалась проповідь серед українських мужників в Росії про те, шчо царь єгоїть між ними ї їх ворогами папами. Сам Бібіков писав уже, — шчо крестьане в казенних маєтках, вибавляючись од поссесорів дьакували цареві, — „шчо він ні за кого не забуває“, — а панські крестьане, бутийучись проти панів за інвентарі, казали вже пінді: — „хає буде, єк царь звелів, а не єк пан каже“ ⁵)

Так тільки через непависть та недовір до панів далекій од мужників і невідомцій їм царь почав ставовитись дльа них законним судькою між ними ї папами. Тільки ї така думка ледви пробивалась в мужників на правому боці Дніпра в 1847 р Думка ж про те, шчо царь — прия-тель мужників, котрий хоче шчиро увільнити їх од панів, — розшири-

¹) Шульг., VI, 96—99.

²) У Чубинського, Труды Окседниці, VII, 230. Порівн. Шульгина, Древі и Нов. Р. 1879, VI, 102.

³) Шульгинь, там же, 101.

⁴) Шульгинь, Древі, и Н. Р. 1879 VI, 104.

5) Там же: 95, 99.

— 49 —

лась дуже серед українських мужиків тілько опісльа, перш в Цісар-
шчині, а потім в Россії. В Цісаршчині цьу думку не так зклали собі
самі мужики, їак jijі впустили до них льуде письменні, вивчені в
попівських школах.

Галицькі справи 1846 р. показали ї польським панам, і цісарському
начальству, шчо треба скасувати паншчину. Пани, бачучи, шчо їак
де, то на паншчину можна примушувати крестьан тільки великоју
силоју, шче в 1843 р. прохали на соємі цісарьа, шчоб јім по-
зволено було вибрати раду, котра влагодить крестьанську справу
так, „шчоб був в країі спокіј“ ¹) Пани б раді були зрексіться паншчи-
ни, — та тільки, звісно, не дурно, а за чинш, або за викуп. 13 апр.
1846 р. цісарь видав закон, по котрому скасовано було даваньньа па-
нам довгих фір, а також помочі в жнива (окрім трьохденної паншчини)
є позволено було жалітись на панів просто в крејсамти, — а 14 де-
кабрьа другиї закон, по котрому сказано було, — шчо, по вільній умові,
пани є крестьане можуть заміньати паншчину є другі видатки грішми,
землеју, чи инакше. ²) Тут то є показалось, їаку неправду говорили
пани польські в Галичині, коли перше є потім хвалились, шчо вони раді б
були скасувати ї навіть подарувати паншчину, — та буцім то јім не
було волі. Ніjakих вільних умов з крестьанами вони в 1847 р. не
зробили, —а надто паншчини не подарували. Цісарське начальство теж
не зважилось ні на шчо більш рішуче, ніж закони 1846 р.

Поки так стојало діло, — в початку 1848 р. скрізь в західній Ев-
ропі почались повстаньньа проти державних урьадів: перше почали
ворушитись італьянці, частина землі котрих (Мілан і Венеціја) нале-
жала до Цісаршчини; потім 24 февралья французи в Парижі вигнали
свого корольа є виголосили республіку; далі рух начавсьа в Німечині
є Цісаршчині.

Тодішньа ж Цісаршчина була звіязана з Німечиною є була власне не одна держава, а кілько держав, котрі були тілько під одним государствем, цісарем Австрійським. Государі австрійські колись були тільки кньазьами в невеличкій німецькій країні, Австрії (навкруги Відньа), та в другій німецькій же країні, Тіролі. Років пјатсот тому назад німецькі кньазі, почали вибірати собі за цісарів кньазів австрійського. До тих німецьких кньазів прилучались і королі чешські. З часом і Чешська країна з Моравшиною по волі вибрала собі австрійського кньазьа за корольа; теж само зробило є королевство Венгерське з Хор-ватієїу. Другі країни, — їак напр. італьянських Мілан та Венеційу, Галичину та Буковину, кньазі австрійські, котрі все були є цісарьами німецькими, пригорнули до свого підданства вже військом. В 1804 р. генерал Наполеон, ставши цісарем французським, заміривсь скасувати

¹) Springer, I, 582. Zehlicke, Die politischen und socialen Zustände Galiziens. Unsere Zeit, 1870, № 20, 532.

2) Zehlicke. 536—537. Polnische Revolutionen. 248—249, 259.

4

— 50 —

німецьке цісарство, — ї тоді ті країні, шчо стались підданними князів австрійських, зкладено в осібне цісарство, Австрійське, а в 1806 р. Цісарство Німецьке скасовано. В 1815 р. государі європеєські, протигнавши Наполеона з царства, зібрались на зьізд в Відні ї зложили з країн копшнього Цісарства Німецького Спілку Німецьку, а старшим в ній признати цісарьа Австрійського. Цьа Спілка держалась аж до 1866 р., поки один з князів jij, король Пруський, побив цісарське вісько, — ї примусив цісарьа австрійського виступити з Спілки з усіма їго країнами, — а скоро потім, в 1871 р., серед війни німців з французами, — князі в країнах старої пімецької Спілки, (тільки вже без країн австрійського цісарьа) згодились признати пруського король за цісарьа нового Німецького Цісарства.

Таке спільне пімецьке царство, тільки вільнішче, хотіли німці зложити шче в 1848 р., — ї через те ї були тоді серед них великі неспокої ї повстаньньа, — їак дійшла до німц в чутка про повстаньньа у французів. А шче більші неспокої ї повстаньньа були в країнах, підданних австрійському цісареві, — пімецьких і не німецьких, — бо в Цісаршчині не було волі ї рівности громадської, — бо скрізь шче зоставалась паншчина, ї не було ї волі державної: поліція мала право замкнути кожного громадьанина без суду; скрізь, окрім Венгрії, вправльали цісарські урьадинки, не питаючи навігі раді громадьан. Рідко тільки скликашься по країнам соїми, — подібні до теперешніх земств в Росії, — та тільки на ті соїми скодишь має ж самі пани та старші полі, — ї подавали вони раду своєї тільки в справах краєвих і не дуже важних, — та ї то начальство їхі звичаю по не служало. Не могли громадцяне подати один одному свої думки ї через книги ї газета, — бо все, писане до друку, треба було показувати на цензуру (догльад) осібним урьадникам. Не було в Цісаршчині ї волі породної, — бо в тих країнах, де жило по кілька пород, — наприклад їак у Галичині, де живуть деі породи славјанські: польська ї українська, або в Чехії ї Моравшчині, де живуть німці та славјане (чехи), або в Венгрії, де живуть венгри, німці, волохи ї славјане (хорвати з сербами ї словіщами, словаки, українці) не всі породи ї їхні мови вважались за рівні: — а німці, венгри ї польаки старшували над сусідами ї навізували їм своєї мову в школах, в судах, в віську. Окрім того італьянські країні, шчо були під цісарем, хотіли зовсім одірвались од Цісаршчини, — а німці хотіли притягти половину австрійських земель до осібного німецького цісарства, або ї до республіки. От через шчо в Цісаршчині була у 1848 і 1849 р. велика колотнеча та повстаньньа. Серед тиї колотнечі льуде добивались воді громадської, державної ї породньої, — перше шчоб була скасована паншчина, — друге шчоб цісарське начальство вправілось не само, а за радоєї виборних од усіх країв послів (депутатів), — та шчоб громадцярам вільно б подавати своєї думку печатно, — третье, шчоб всі породи ї мови мали рівне право, — а дльва того, шчоб справи державні були

— 51 —

поділені між соїмами кожного краю ї с пільною радою державною, так
шчоб ніjak породі, чи країні не було шкоди од других. Та важко
було цікарцьам погодитись в цих річах, через те шчо були, — најбільш
між німцьами, венграми, а з славјан між поляками, такі, котрі ї згожува-
лись на перші дві думки, — та не годились на третьу, на рівність між
усіма породами, — а через те инші славјане готові були вдержати самов-
вольу цісарську, — аби тільки не піддатись самоволі выборних рад ні-
мецьких, або венгерських: так і русини ліпше годились зректись од волі
державної, ніж од волі своєї породи ї піддатись полякам.

Серед такої колотнечі ціарь, примушений повстаньньам віденських
мішчан і академиків (студентів) 11—13 марта 1848 р., згодивсь скли-
кати до Відньа виборну раду з усіх країн своєї, — окрім тих, шчо
належали до коротевства Венгерського, длья котрих були своїі окремі
ради. В цій віденській раді, — котра зібралась в јулі 1848 р., були ї
виборні од українських мужиків з Галичини ї Буковини, ї jim довелось
подавати своєю думку про всі трудні справи, про котрі ми сказали
вишче. Про цьу віденську раду, також і про другі справи в Ціаршчині
в часи колотнечі 1848—1849 р. в тамошніх українців склались і
пісні. Шчоб ті пісні ї їх думки про громадські справи можна було
липше зрозуміти, длья того нам треба було нагадати все, написане зараз,
про всьу Ціаршчину в 1848—1849., та шче треба росказати коротко
є про справи тиєї частини jij, в котрій најбільше живе мужиків
українців, — то б то Галичини.

Чутка про віденські повстаньньа в марті 1848 р. піджпила тут надії
польаків підновити пробу повстаньньа 1846 р., — тільки ж польаки тепер
бојались, шчоб крестьане ї тепер не почали різати панів. Вільнодумнішчі
з польських папів і мішчан подали 19 марта памістникові цісарському
в Львові, гр. Стадіону, — прошеньїва, в котрому просили, шчоб їм вільно
було зібрати з себе оружну сторожу (котра, їак казав один з них, д. Доб-
жанських, потрібна проти „бунтовських крестьан“ і проти ворога Поль-
шчі, Московського цісарсь“) — але порьад з цим просили, шчоб була скасо-
вана паншчина, а шчоб крестьане давали панам чинш. ¹) Потім вијавилось
шче раз, — шчо пани польські ї навіть мішчане хотіли, шчоб панам було
заплачено за сказуваньньа паншчини. — бо всі польські виборні (окрім
одного) в віденській державній раді подали голоси за таку плату. ²) В
марті ж 1848 пани, бојучись крестьан, попријєдили в міста; в Львові
заложилась польська „Рада Народова“ ї тут радивсь і про те, їак доби-
ватись волі длья Польшчі та їак бути з паншчиною. Краківські демократи
радили зараз подарувати крестьанам паншчину, — але більша частина
панів того не хотіла, — та ї прихільнішчі з них до крестьан бојались,
шчо крестьане не повірять jim, а захотить, шчоб цісарь підтвердив ска-
суваньньа паншчини своєй законом, а тоді, казали вони, — вся подьака

1) Springer, II, 231—232. Polnische Revolutionen, 275—276, 289.

2) Springer, II, 419.

— 52 —

од крестьан перејде на цісарьа, а не на Польшчу. ¹) 6 Апрільа виділ (компетит) сојму требовав од намісника, шчоб позволено було јому оголосити скасованьньа паншчини, — а шчо сојм крајевиј (панськиј) поставить умови, на јаких буде те скасувавьньа. ²) Тілько десьатків з сім-вісім панів подарували сами паншчину својім крестьанам, — та ј то, јак казав гр. Стадіон в державніј раді віденськіј, були задовжені пани, котрі все рівно вже ніјакоји користи з својіх мајетків не мали. ³) Були між панами ј демократи, котрі ј од шчирого серцьа дарували паншчину, — та крестьане, котрі не бачили доси добра од панів, — не вірили панам, — і ждали закона про скасуваньньа паншчини од когось иншого, а не од панів, — гр. Стадіон каже: ждали од цісарьа. ⁴) Тим часом паншчина сама собоју перестала, — бо в крајіні було неспокійно: пани ј ті, хто хотів повставати за Польшчу, вооружались, — мужики собі збирали сільську сторожу, а в Тарнівшчині навіть арештовували ј безоружили панів. Пани тарнівські послали до цісарьа прохати, шчоб скасовано швидче паншчину ј шчоб було забезпечено діјсно спокіј в крају (од крестьан). ⁵) В такі часи гр. Стадіон порадив цісарському урьадові в Відні објавити зразу скасуваньньа паншчини. 17 Апрілья 1848 р. вијшов указ міністерськиј про те, шчо з 3 (15) маја паншчини вже не буде в Галичині. Јак заплатити панам за паншчину, за грунт і за поле крестьанське, — те мусила послі впорьадкувати рада державна. Тим указом зразу поставлено крестьан, і польаків, і русинів, на бік цісарьа, проти польських панів і мішчан. Поруч з тим гр. Стадіон переслав 19 Апрілья цісареві објаву од зјізду письменних галицьких русинів (најбільш попів), „Руськојі Ради“ про те, шчо русини (по німецькому die Ruthenen) осібниј народ, јак од москалів (руських, по німецькому die Russen) так і од польаків, — шчо вони частина народу малоруського (Kleirussen), — або, по нашому, украјінського. ⁶) Коли післьа того 26 апрілья почалось польське повстаньньа в Кракові, а потім в нојабрі повстали польські мішчане ј студенти ј у Львові, — та крестьане, а надто украјінці, стали јавно проти того повстаньньа, — і значить на ділі за цісарьа. ⁷) Скоро післьа того вже не сама ненависть до панів-польаків, а ј намова письменних льудеј, німецьких начальників і својіх попів, почали шче більше привертати думки крестьан русинів до цісарьа, про котрого казано тим крестьанам, шчо то він од себе увільнив јіх од паншчини. Крестьане стали стојати вже в усьому за цісарськиј урьад і проти јого ворогів, навіть і тоді,

¹) Springer, II, 233.

²) Augsburger Allgem. Zeitung, 1848, Beilage, № 166. Записка гр. Стадіона.

³) Springer, II, 419,

⁴) Ausgsb. Allg. Z., 1848, 166. B. Polnische Revolutionen, 295.

⁵) Polnische Revolutionen, 289—293.

⁶) Springer, II, 306. Augsb. Allg. Zeitung, 1848, Beilage, 246 (Зајава Руськојі Ради). Основа, 1862, Апр. Русины въ 1848 году.

⁷) Polnische Revolutionen, 349.

— 53 —

коли вороги цісарського урьаду стојали за справу, котра була не тілько цілком справедлива, а навіть користна ј дьа крестьан, — хоч це не зразу јім можна було бачити. Розјаснити ті дуже переплутані державні справи крестьанам в усій Цісаршчині, а надто в Галичині, ніхто тоді не вмів, та мало хто ј бравсь до того. Најјаснішче показується стан думок крестьан-русинів в ті часи — в тому, јак держали себе јіх виборні в віденській думі 1848 р. Коли в думі тій піднялась розмова про вольу громадську, про скасуваньньа паншчини, — тоді крестьяне-русини: Гој, Капушчак і буковинец Воднар говорили дуже добре: јасно росказали, шчо вони терпіли од панів, јак панам не слід платити ні за паншчину, ні за грунти,— требовали перемежуваньньа землі, шчоб не було в панів землі добројі, а в крестьан тільки поганојі ј т. и. ¹) В справі про паншчину ці крестьане-русини јшли дальше всіх вільнодумних послів, напр. мішчан німецьких, з котрих один (Кудлих) перший почав говорити про цьу справу в державній раді. А про те русини, — крестьане ј попи, — сіли в державній думі по середині, проти тих німецьких вільнодумців, — то б то показували, шчо вони стојать за цісарьа, а не за тих, хто својім повстаньньам проти нього були причиною, через шчо ј державну раду скликано, ј справу про паншчину порушено.

Вільнодумні німецькі городьане могли б перетьагти на свій бік сельан галицьких, — бо сельане ці не так то вже мало розуміли справу повстаньньа проти цісарського начальства: сельане галицькі, хоч і поважали цісарьа, та думали, шчо повстаньньа віденське поправді виїшло проти панів та негідних чиновників, — а Капушчак навіть просто сказав, — шчо сельане мусьать дьакувать за скасуваньньа паншчини „сінам німецького народу, котрі поклали своєе житьть за мужицькі права". Та городські німецькі вільнодумці, хоч і плескали Капушчакові за такі слова, — а звичајно держались близче до польських панів, бо ті стојали проти цісарьа, — а над галицькими сельанами наїть сміялись, — засміць того шчоб порозумітись з ними. ²) Через те ті сельане з усіма своєйми думками проти панів і чиновників і зостались на боці цісарьа, а значить і јого чиновників.

Це все, — ненависть до панів-льахів, і зріст прихільности до цісарьа, — јасність думок про справи близькі, господарські, — і темнота думок про справи дальні, державні, — а також те, јак письменні льуде галицькі, попи, не појаснили, а шче затемнили мужицькі думки про громадські справи, — видно ј на піснях галицьких мужиків з того часу. (1848—1849 р.).

Перш усього самі мужики мусили тоді зложити ось јакі пісеньки:

1. Ој, на горі полукішки,
На долині копи, —
Вступајтесь, льапки-панкп
Нај гуљајуть хлопи! ³)

¹) Springer, II, 420—421. Polnische Revolutionen, 328—332.

²) Polnische Revolutionen, 317, 326, 329.

³) Запис. Мел. Бучинськиј в Гринівцьах.

— 55 —

До тих віршів приписали видавці таку примітку, шчо мов би то це пісні, котрі написала „поважненька руска невѣста П...а зъ К....“
„Она, — казали далі видавці, — ódъ часу якъ ся левъ рускый про-
будивъ, займае ся поезійовъ русковъ, и то оточена своими внуками, при
занятію господарскōмъ, и написала вже зъ десять кавалкōвъ въ дусъ на-
роднōмъ; пробиваеся въ нихъ чувство утиску и недолѣ народу нашего.
Умѣщаемо на той разъ въ „Зорѣ“ два наступающіи кавалкы". 1)

По всьому видно, шчо ніjakojі такojі „невѣсти“ не було, — а „пісні“ ті
зклав јакиј небудь з близьких до „Зорі“ льудеј. Таких пісень з часом
појавилось в галицьких часописях шче кілько. Так в „Зорі“ ж в 1849 р.
№ 25 напечатана вірша „Горѣлочка“ з таким початком:

Прилетѣла зозуленька тай стала кувати,
Ой часъ, льуде, горѣвчище пити перестати...

Вачите, галицькі письменні льуде попівської школи, — так јак і пани, вважали мужків за лінивих і пјаниць, і коли скасована була паншчина, то перш усього бојались, шчоб мужкі не почали „перевернувшись лежать“ та не позасідали „по корчам“ ²)

От через те јак раз у ті часи, коли цісарській указ 17 апр. 1848 р. і устава державної ради 7 сентяабрьа тільки скасували паншчину, а одклали справу сплати панам за паншчину є справу сплати мужкім за ліси ї пасовиска на далі, — на краєві соjми ї урьади, — галицькі письменні льуде не так појаснівали крестьанам оці важні справи, — котрі потім виправлено було зовсім не користно длья мужків, — јак намовљали їхі дьакувати ї служити „трону“, та молитвесь, та „тверезитвесь“. 3) В „Галичанинъ“ напечатана була пісеньа, про котру ми теж думаємо, шчо їєї спершу склав письменній чоловік: пісеньа та з початку дуже поплутана, — так јак би її і хто непсьменній вслідувавсь росказати за письменними, та не зрозумів; а в кінці стоїть хвала цісареві ї навіть їго сім'ї, — та шче стоїть доволі недоладу:

Ой дај, боже, здоров'ячко нашему цареві,
Шчо дав полекшіночку нашому краєві.
А дај боже, здоров'ячко і нашій царівні
Ой та же пас ізробила з панами на рівні. 4)

1) В статьї „Русинъ въ 1848 году“, присланній з Галичини в „Основу“ (1862,
Апр.) вже говоритьєва, шчо ці два „стихотворенія“ зложені „народомъ“ (стар. 6).

2) Дивись виписку з „Зорі“ в статьї „Русинъ въ 1848 г.“ (Основа, 1862, Апр. 6)
порівняль з словами пона Сгрутшівського; шчо приведені вище.

3) За паншчину пани в Галичині дістали 90.000.000 ренських, — а за ліси ї пасовиска пани мусін заплатити крестьанам до смішного мало. (напр. по 75 крејцарів в рік за дерев'нь ї дрова !!) Zehlike, Unsere Zeit, 1870, № 12. 821. Основа. 1862, Мај. Объ отношеніяхъ галицьких русиновъ къ сосѣдямъ. 67. Треба додати, шчо право, по котрому тільки пани можуть держати шинки в Галичині зосталось і доси, јак за час паншчини, против закону віденської ради 7 сент. 1848 р.

4) Галичанинъ. Литерат. Сборникъ, кн. І, вип. ІІ, 1862. 19—20. Кінець цеjі пісні, приставлений јак початок пісні про зозульу, вмішеної галицьким вченим в статьтьу „Объ отношеніяхъ галицькихъ русиновъ къ сосѣдямъ“, Основа, 1862, Мај, 70—71.

— 56 —

Всьа цьа пісньа видаєе так, їак мов би хто всилувавсь звести справу сказуваньньа паншчини цісарем в 1848 р. з законами Іосипа ІІ ї їго матері.

От ці вірші про зозульу, шчо куєе вольу, про „Зорьу Галицькуєу“ ї трон цісарський, про тверезість, про подьаку цареві ї їго сім'ї, — ці вірші, котрі письменні л'ьуде стали ширити серед крестьан, — справди вжились серед мужиків галицьких; їх пере'ємали письменні мужики, а надто вислужені салдати, котрі, їак л'ьуде, шчо бачили світа, висунулись на верх в часи рухів 1848—1849, ї котрих шче в вієську привчали до думки про цісар'я, а тут шче цісар'я саме перед тим, в 1845 р., вменшив строк воєськової служби. З часом ці вірші серед мужиків пустили од себе нові парослі, — так, шчо вже тепер їхі можна записати справди од мужиків.

Напечатано мужицьких переробок оцих пісень три з Галичини, дві з Буковини, одна з Венгрії (?) ¹) та в нас єсть шче рукописних дві з Галичини ї одна з Венгрії. ²) В усіх їх чимало плутанини; видно, шчо неписьменні л'ьуде не могли вправитись з чудненькими образами зозулі, котра куєе про вольу, ї паншчини, котра тіка од панів, — а також видно, шчо крестьане всилувались оживити пісньу образами справжньої своєїї паншчини ї панського з ними поступаньньа. В де'яких мужицьких примірах пісні про зозульу росказується чимало про панів, економів, про податки їм, подібно до зведених вже вишче пісень; иноді росказується про це ї не врьад з пісне'єу про зозульу; — в других подьака цісареві ї їго сім'ї теж ожив'лівається вирахуваньньам, од чого власне вибавились мужики:

Просіть бога молодиці,
Та ї коло каплиці, —
Шчо вам цісар подарував
Тьижкі робітниці.

або:

Ой дај, боже, здоров'єчко
Ј царевому роду:

Просіть бога, молодиці,
Та ї коло фігури,
Шчо вам цісар подарував

Покладки (јајцьа під квочку) та ї кур'ї.з

Нема уже нам паншчини,
Нема і худобі. 4)

Видно, шчо в мужиків на'живішчими були спомини про всьакі картини паншчини, — ї шчо тілько злість на панів та свіжа новина про вольу од паншчини примусила їхі дьакувати цісареві ї їго родові, — а зовсім не їакі небудь думки про безпремінну потребу цісар'я в державі, — котрі мали письменні л'ьуде попівської школи. Так само ї у буковинській пісні про державну раду 1848 р., — хоч і видно велику пошану до цісар'я, — та все таки не видно думки пі про їакі державні

1) Основа, 1862, Ма'ї, 70—71, Головацьк. ІІІ, 205—212. Купчанко, 559—561. Ми не певні, шчо б усі приміри д. Головацького, а також то'ї, шчо надруковано в „Основі“, були справди записані од мужиків.

2) Одна записана д. Мелітоном Бучинським, в Гринівцьах; друга д. Н. Н.; трет'я, з Венгрії зап. д. Рівтієм.

3) Прим. д. М. Бучинського ї Купчанка, № 322.

4) Прим. Купчанка, № 321.

— 57 —

справи, окрім про скасуваньна паншчини. Хто цікавиј, хај прочита ту пісньу, — про вибор до ради ј про саму раду, — в збірці д. Купчанка, — а ми тут приведемо тільки кінець jij, — починаючи з розмови двох виборних мужиків: Рижки ј Кобилиці:

Зійшовсь Рижка з Кобилицев,
Взьвали дорожити;
— „Шчо будем ми, Кобилице,
В Відні говорити?
Шчо будем ми, Кобилице,
В Відні та ј гадати?“
— То треба би перед царем
Правду всьу сказати. —
Як прийшли вони до Відні
Та взьвали казати,

А виходе пан монарха,
Письмо взьав читати.
Виходе пан монарха,
Письмо взьав читати:
— „Кажіт, ювце, правду вірну,
Бо мете присьгати“.
Відколи Іван Рижка
Приєваг перед царем, —
Від тогда за паншчину
Хрести сьа поклали... ¹)

Така викльучна думка про своју громадську, господарську справу доводила українських мужиків 1848 р. до того, шчо вони розуміли ту справу ліпше, ніж хто другиј, — та тілько недостаток науки про інші, дальні, справи, про справи державні, не дав їм розуміти, шчо була своја „правда“ ј у тих, котрі їшли ј проти „монархи“, — в тім числі ј у польаків, — а складаньна надії на монарху не дало мужикам стати на својі ноги ј повернути ј справу господарську ліпше, ніж jij поставив потім цісарськиј урьад. Пісні з 1849 р. вже показујуть, шчо мужики українці, а надто војаки, бажали недоброго „льашкам панкам“ не тільки за те, шчо ті мучили јіх паншчиноју, — а ј за те, шчо вони „зрадили цісарьа“. Така напр. пісньа, котра, певно, зложена була в ті часи, јак в 1849 р. попід Карпатами стојала сторожа проти того польського полку, котриј пристав до повстаньна венгерців. Це пісньа стара, щче з часів татарських, — та тепер jij перероблено на новиј лад:

В чистім полі береза стојала,
На березі зозульа кувала:
— „Чом, березо. біла, не зелена?“—
— „Јак ја мају зеленоју бути?
Підо мноју стојали рекрути,
Шабельками тілька обтесали,

До мајора дрібниј лист писали:
— „Ти мајоре, пане, ти наш капітане,
Пусти нас в ліс за льашками,
Бо ті льашки зрадливпї ювце,
Зрадили цісарьа,—шибеницьа буде. ²)

По такіј же дорозі почав було јти зріст думок про ворогів цісарьа ј серед українців в Венгриї. — Тут теж стрілись в один час справа про скасуваньна паншчини, повстаньна венгерців проти цісарьа за својі державну ј породньу вольу ј зневага јіх до волі невенгерських пород.

¹) Купчанка, 557—559. В Буковній справи паншчина скасована вже пісља за-
кону ради державнојі, 7 сені. 1848 р.

²) Головацьк. Ш, 94. Старі приміри в Антоновича ј Драгоманова, І, № 24.
Слова: „льашки — зрадливїї ювце“ здібуйемо шче в піснах гајдамацького часу
ХVІІІ ст. (Пісньа про *Рејменттарва* ј гајдамак, зап. д. Јак Новницьким. На Дніпрові
Пороги. Зоря 1880, 215). Ми маємо шче чотири приміри пісні про „рекрутів і
зрадливих льашків“, записані д. М. Бучинським в 1871 р. — тільки в них уже
забуто про цісарьа, — а льашки зраджујуть „жовніра“ ј навіть „дівчину“.

— 58 —

В Венгрії держалась шче стара устава (констітуціїа), по котрій пани ї пони збірались на ради по повітах (по тамошньому комітатах) і до всього королевства. Ціарі старались, їак можно, не часто зкликати спільні ради, — а все таки на тих радах і на комітатських венгри подавали думку про державні справи ї не раз требовали більшої волі дьа печатного слова ї не раз вказували ціарсьві недоладни ўрьад ўго чиновників. Тільки венгерські ради дуже опірались проти того, шчоб пани пластили податки нарівні з мішчанами ї крестьанами, а також проти того, шчоб вменшити панське право пад крестьанами ї полегчити паншчину ї податки крестьанські, — їак того хотів і ціарських урьад, і десякі вільнодумнішчі пани. Крестьане не раз підімались протів панів, — напр. в 1831 р. в Шаршськім (Saros) комітаті, де крестьане, — словаки ї українці, перебили багато панів за те, шчо мов би то пани труйать колодьазі ї роспускають холеру. ¹) В 1833 р. урьад покликав раду венгерську дати десякі вільготи крестьанам, і наслу за два роки рада згодилась на невеличкі вільготи, з котрих націльнішчі були ті, шчо дідні уже переставав бути ї судьцю і ў пад крестьанами ї не міг арештовувати крестьан. ²) З 1833 року венгерські ради почали настоювати на тому, шчоб в усіх урьадах держались мови не латинської, їак перше, — а венгерської, — а на мова славянські ў волошську не хотіли зважити. Через це все ні в крестьан, ні в письменных славян і волохів не було прихильности до вільподумства венгерських панів проти ціарьа.

Звістки про повстаньньа 1848 р. в Італії, Франції ї у Відні застали в Венгрії раду, — котра зібралась шче в 1847 р. Рада венгерська з 3 до 15 Марцьа потребовала од ціарьа, шчоб у перед ўго міністри одповідались перед радоў: — складали їй росполог грошевиць, і всьаких справ, — шчоб рада могла ставити їх до суду. Далі рада потребовала нових вольностів: рівности всіх вір. шчоб вільно було печатати без цензури, шчоб ціарь скликав шчо року раду. ³)

Трохи з годом рада венгерська поклала, шчоб в усіх урьадах і школах вживалась мова венгерська, шчоб усі землі, котрими колись урьадкували королі венгерські (напр. Трансільванія, або Семногороди, — де націльш живе волохів, — Воєнна Грьаницьа, де живуть серби, — Далматія, теж сербська землья, Хорватія, — де живуть теж сербі, тільки римської церкви, — ї де тілы частина панів венгри) — були поставлені просто під урьад ради венгерської з їй міністрами. Це не подобалось волохам, сербам і ниншм славянам, котрі требовали ї собі таких же вольностів, ї яких собі хотіли венгри. Сербі ў хорвати

¹) Louis Léger. Histoire de l'Autriche-Hongrie. 479. Biedermann. Die Ungar. Rutphenen, II, 110. Про стан венгерських крестьан до 1833 р. див. Litter. Berichte aus Ungarn, Hunfalvy, I, 159—161. Die Entwickel. —(gesch. der Reformideen in Ungarn).

²) L. Léger, 479.

³) Там же, 517.

— 59 —

зібрали військо, — шчоб силою добиватись вольностів од венгерського урьаду її воліби мати діло з цісарем, ніж з венгерською радою.

Венгерська рада поклала 6 їуньа скасувати паншчину її признати за крестьанами ту земльу, котра була записана за ними по урбаріям і за котру вони мусили доси робити паншчину, — та тілько за те пани мусили дістати гроші з державного скарбу. ¹) А скарб тої складається ні з чого иншого, їак з податків, наjbільше од тих же крестьан.

Коли урьад цісарських не погодився з венгерською радою, — і через те почалась війна між радою її цісарем, — то славянські письменні льуде її војаки стали за цісарьа, — а крестьанам теж нічого було ставати за венгерську раду. Вже коли хорватьке вісько увійшло в Венгрійу, — венгерець Перчель казав у венгерській раді, — шчоб паншчину подарувати крестьанам безплатно, — та најголовнішчі тоді міністер венгерських Кошут виступив проти того її порадив дати панам поміч од скарбу 15 мильjonів ренських (15 сеньябрьа 1848), — а крестьанам подаровано тілько десьатину вина, котру вони доти мусили давати на панів з своєїх виноградників. ²) Потім, коли венгерським повстанцьам прийшлось шче труднішче, то Кошут згожувавсьа подарувати крестьанам паншчину, ³) — а коли в Венгрійу на поміч цісареві прислав своєї вісько россійських царь Миколаї І, то Кошут з товаришама видали закон, шчо її не венгерські породи її мови матимуть вольу її рівне право з венгерськими. ⁴) Та це все вже було дуже пізно. Венгерські повстанці мусили в августі її сеньябрі 1849 р. покласти оружьька перед москальами, — а потім цісарь скасував всі нові її старі венгерські вольности її поставив над Венгрієй своєїх урьадників, — наjbільше німців. Знов вернули собі своєї вольу венгри вже аж в 1867 р., умовившись з німецьким цісарським урьадом, післьа війни їого з Прусієй.

Це все, шчо робилось в Венгрії в 1849 р. зоставалось доволі темним длъя тамошніх крестьан українців. Письменних льудеj між венгерськими українцями не було, окрім попів та кількох урьадників, — та вони, їак і венгерські пани, дуже гордували мужиками, її шчоб менше встидатись перед венгерськими панами, — відумували собі великоначальські родини то дома, — то в старій Литві з Польщчеї, то в Московщчині. ⁵) І доси попі в Мукачевській країні стидятьсьа говорити „по мужицькому“, „языкомъ слугъ“, і говорять по венгерському, — або, де хто, — по латинському, або такої її мової, мішаної з цер-

¹) Там же; — Iranyi et Chassin, Histoire politique de la révolution hongroise 1847—1849. 285, 99—100.

²) Springer II, 520.

³) Rogge, Oesterreich von Vilàgas bis zur Gegenwart. I. 148.

⁴) Springer. II, 751. Iranyi et Chassin. I 357—360.

⁵) Попі Вачинські виводили себе од литовських князів, — піс Духнович — од князів Черкаських з Москвы, урьадник Добрьанських їд старинного волошського вельможного пана її т. д. Biedermann, Die Ungarischen Ruthenen. II, 54—55. Весільда 1871, VI. Матиссові. Двигчє народної жизни въ Угорской Руси, 229.

— 60 —

ковнојі, московськојі, української і угорської, шчо є розібрати трудно,
— і вони цьу мову звуть „настоїашчим руським јазиком“ — т. ї. пансь-
ким, а не мужицьким. Їак почалось венгерське повсянньва, то багато
попів в Мукачевській країні з архијереєм јіхнім, Поповичем, стали за
венгерців, — а потім, їак приїшли москалі є став брати гору цісарь,
то урьадник-русин, Добрьанськиј одверпув Поповича од Кошута до ціса-
рьа. 1) Тим льудім, котрі встидались того, шчо „руськиј народ“ в Венгриї
самі тільки мужики, — так міло було побачити „руських“ папів і началь-
ників в вієську московському, шчо вони зовсім прихилились до думки,
шчо венгерські русини — все одно, шчо москалі, — є вони почали всі
лајати Кошуга, котрого били ті москалі, — є хвалили царьа московсь-
кого є јого пријательа, цісарьа. Дејакі з урьадників русинів посуну-
лись далеко в гору по службі в ті часи, їак цісарське начальство вправла-
лось в Венгриї без ради краєвої, є стали губернаторами в країнах,
де живуть русини (в Ужгороді, в Марамароші). Під їх урьадом зкін-
чилась і справа крестьянська, так шчо панам, — котрі не дуже то
раді були повсянньву Кошутівців і котрих цісары хотів шче прихи-
лити до себе, — державни скарб заплатив за паншчину од 300 до 700
реньських за крестьянськиј двір з полем і по 50 за двір без польа. 2)
Крестьане зразу цього не замітили, — бо вони зразу мов би то є не
платили грошеј за скасуваньна паншчини, — а на ділі, звісно, біль-
ша частинна плати пішла просто од них. Письменні ж льуде їх навчали,
шчо вони мусьать шче двакувати цісареві, — котриј мов би то скасував
паншчину, через те, шчо він дуже льубить народ. Чутка про те, шчо
є вороги цісарьа, кошутівці, хотіли скасувати паншчину не згірше ці-
сарьа, —навіть і не дійшла до мужиків славјанських в Венгриї. Це добра
наука на подібні случаї: коли хто, а надто з папів, та шче з чужої,
панујучої породи, — хоче прихилити до себе кого другого, а надто
мужиків, та шче є чужої, підбитої породи, — то мусить починати ро-
бити добро дльва них не саме тоді, їак треба од них помочи, а надто
не тоді, їак треба їмі повставати проти готового урьаду та лити своєю
кров, шчоб закладати все таки чужи урьад, — а далеко зарані; треба
повстанцьам робити це добро просто дльва добра мужиків, — а не дльва
своєї користи, — то тоді може мужики є повірьать повстанцьам, — а
инакше мужики по меншій мірі не поворушаться, — а частішче всього
стануть проти повстанців, за готовиј урьад, коли він хоч трошки за-
ходиться коло них.

Це ми бачили на ціськах галицьких, — це видно, є на ціськах ру-
синів венгерських — хоч і не так єасно, — бо письменні жуде серед
русинів венгерських далеко менше ходили коло мужиків, ніж галичане,

1) Irànyi et Chassin, I, 311. Бестда, VI, 232-234.

2) Rogge, I, 148-149. Czoernig, Oesterreichs Neugestaltung. 1848-1858. 494.
Про те, єк мало крестьян дістало поле є навіть двори в українських комитатах
в Венгриї, див. у Biedermann, II, 107, примітка.

— 61 —

є далеко менше розмовляли з ними про громадські справи, навіть про цісарській урьад.

Шчоб одборонитись од війська цісарського, сербів та хорватів,— Кошут збірав військо з усіх країн Венгрії, — в тім числі ї з русинів. Војаки русини зараз же перевернули на Кошута пісень, котру давно вже співали про цісарьа:

<table><tr><td>Сидить Кошут, сидить</td><td>Ці на жалость, на жалость,</td></tr><tr><td>На високій драбині:</td><td>Ці на велькі зармуток;</td></tr><tr><td>Пише листи, пише,</td><td>Шкода, боже, шкода,</td></tr><tr><td>По угерській країні.</td><td>Сесь Кошутів вербунок!</td></tr><tr><td>Кошуте, Кошуте,</td><td>Шкода, боже, шкода</td></tr><tr><td>На шчо нас вербуйеш?</td><td>І Кошута самого,</td></tr><tr><td>Мало маєш пеньязі,</td><td>Шчо він утьок, утьок</td></tr><tr><td>Чим нас прогодуєш?</td><td>Із орсаку (церства) своєого.¹)</td></tr></table>

З цієji пісні видно, шчо мужикам українцьам Кошут був все одно, шчо є цісарь, — льуде чужі, од котрих іде однаково „жалість та зармуток“. Це власне одна тільки українська пісеньа, записана в Венгрії про краєві справи 1848—1849.

Письменні льуде є тут постарались внести серед мужиків думку про цісарьа, їак про прихильника мужиків проти панів-венгрів і підбивали їх правити служби церковні навіть за цісарову Марію Терезію. ²) Тільки ж у Венгерській Україні письменні льуде не спускались до того, шчоб складати длья мужиків вірші, чи пісні мужицькою мовою, — ї через те там і не здибуємо пісень, подібних до тих, їак бачимо в Галичині, — окрім пісні про зозульу. ³) За те чимало пісень про Кошута є цісарьа записано на галицькім боці Карпатськikh gіr, — де в 1849 р. од цісарьа було звежлено збіратись усім дорослим льудьам в поспільне рушеньньа (Landsturm) стерегти проходи через гори, шчоб через них не прорвалось військо венгерсько-польське в Галичину. Треба зважити також і на те, шчо між військом, котре војувалось з венграми в 1849 р., було кілько полків галицьких, і між ними Пармській. ⁴) Рівняючі з цих пісень ті, котрі були напечатані (в „Галичанинѣ“ ї у д. Головацького) з тими, шчо ми маємо в рукописях, видно, шчо спершу ті пісні були зложені письменними льудьми, — перші павіть длья салдат, — а потім уже вжились серед мужиків і попереміньувались серед них.

Одна з тих пісень, ранішче других напечатана, 5) починається так:

„Загадала Ниталіја кесарика вбити, —

¹) Головацьк., ІІІ, 132. Порівн. про цісарьа, там же. 112.

²) Biedermann, II, 103.

³) У нас рукопись д. Ревтія. У Голов. напечатано кілько віршів мішаної мови з 1849—1867 р. між пісньами венгерських русинів, та наврьад, шчоб мужики співали їх. (ІІІ, 257—262).

⁴) Polnische Revolutionen, 353, 362—368.

⁵) Галичанинъ. 1862, І, ІІ, 20.

— 65 —

кали до них письменні ї салдати, — оживити тим, шчо простим було
најцікавішче, — спомином про паншчину ї про справи господарські.
До тих справ тільки ї можна було причепити в простих українців
думку про царьа, чи цісарьа, — без котрої могли би ї обійтись ті
українці, коли б було јіхні письменні льуде сами ліпше розуміли
державні ї господарські справи та појаснили ї простим, шчо длья них
цісарь, чи царь зовсім не потрібні.

Скоро прості льуде в Галичині сами почали гіркоју пробоју дохо-
дити до думки, шчо цісарь з јого законами та урьадниками зовсім не
такі добродійшки длья них, як јіх навчали. Так цісарськиј патент
про ліси зоставив громади мајже зовсім без лісів, котрі патент признав
державними ј панськими павіть на земльах, шчо записані були за
крестьапами. Д. Головацькиј росказує, шчо коли цеј патент објавља-
ли в Гуцульшчині, — то один мужик сказав німцеві урьадникові:
„Як же, пане комісару? Коли моја земльа, то ј ліс мій, шчо на
моїї землі виріс. То вже так бог дав. А то прийшло би на тоє, шчо
голова моја, а чуприна, шчо на моїї голові виросла, не моја. Їак же
то може бути?“ — Хитриї урьадник догадавсьа: — „А ось, каже, ја
тобі покажу, шчо голова моја, а волосьсьа не моје!“ — та ј зньав свій
парук: — Так і цісарськиј патент каже: земльа твоја, а ліс панськиј!
— „А, нехај же вас нечисти візьле з вашими патентами!“ —
одповів з огидою мужик. ¹) В Галичині, як і в Россієській Україні,
мужики вважають ліс громадської уласністьу, ²) — і через те ті часи,
коли в Галичині цісарські урьадники порьадкували на користь держави
ј панів справу лісів і пасовисків, — були як раз добрі, шчоб вијаснити
мужикам правду про цісарськиј урьад і показати їм, шчо не треба
ні на кого падіјатись, як на самих себе, — та письменні галичапе саме
тоді најбільше навчали мужиків дьакувати цісарьа ј на јого складати
всьу надіју. З часом цьа надіја дуже вслабла серед цісарських укра-
їнців, — та серед них все ж зосталась звичка ждати поліпшаньша
свого житьєтьа не од самих себе, а од якогось побічного пана над
панами, царьа, коли не австріїського, то московського, руського, —
або ј хто јого зпа якого. Так ми сами чули од мужиків в 1875 р.,
јізьдячи по Карпатам, шчо скоро „вступить царь московськиј“, — або
„восточниј“ — або „jakijсь царь“, і буде земльу порівно ділить. ³)
Така надіја вже не має нічого спільного з тим „вірнопідданством“

¹) Голов. назв. книга; І, 703, прим.

2) Zehlicke, Unsere Zeit. 1870. № 12, 544. Чубинський. Очеркъ народныхъ
юридическихъ обычаевъ и понятій въ Малороссіи. Записки И. Р. Геогр. Общ., Отл.
Этнографіи. П. 681. 701. Подібно в польаків: Kolberg. Lud. Serja V. 118, X. 152.
Zbior wiadomosci do antropol. krajow. II, 25.

³) Д. Павлику оповідав один сельанин в Косівськім повіті в часи війни Россіji з
Туречиноју, шчо московськиј царь обіцьа, побивши Турка, прийті ділити всьу земльу
в Цісаршчину, — так цісарь, почувши те, сам сказав, шчо „відбере все від папів і
жидів і розділить помежи хлопів по рівнії пajiці“. Громадськиj Друг, І, 55.

5

— 66 —

до голови держави, про котре росказујуть за својих мужиків письменні галицькі русини, — ј побік з неју держуться најпротидержавнішчі думки ј такі ж пісні, — котрі ми приведемо далі. — А тепер погльаньмо на прихильні до царьа пісні в Україні Россієйській.

Тут такі пісні појавились тільки післьа 1863 року і тільки на правім боці Дніпра, тоді јак і там зійшлося до купи: повстаньньа панів проти царьа, скасуваньньа паншчини именем царьа ј проповідь за нього письменних льудеј.

В 1861 р. 19 февральма було скасовано в Россії крепацтво. Крестьане стали вільними ј на них одписувались хати ј частина польа, а вони за те могли, по згоді з паном, одробляти паншчиноју по закону (по Положеніју), чи платити чинш, чи пристати „на викуп“. Јак приставали на викуп, — то державниј скарб платив панові білетами, — а крестьане мусили сплачувати ті білети вже в скарб сорок девать років. Дворовим зовсім не давалось ні хати, ні польа. Нові порьадки мусили бути заведені в два роки, — а доти все мусило зоставатись по старому. Крестьане мајже скрізь не розуміли „Положеніја“, — а часто, то ніхто јого в селі ј не читав. ¹) Вони не хотіли вірити, шчоб була јім дана сама вольа без польа, без лісу. ²)

Таку „вольу“ крестьане вважали за „ненастојашчу“, — ј ждалн „слушного часу“, коли буде објавлена настојашча вольа. Цьу ж вольу, шчо јім објавили, крестьане вважали за видумку панську, — ј через те настојашчојі волі ждали од царьа, од котрого виходять усі закони, од котрого ј јім обішчано було вольу. ³) Настојашча вольа, — думали крестьане, — або вже објавлена, та схована панами, або буде објав-

¹) Основа. 1862 Йунь, Вісті. 95.

²) В „Основі“ знаходимо тодішні слова крестьан з ріжних міст: „Де ж таја вольа? Јака то переміна? Шчо ж туг ліпшого? То ј ліс зостаєтьсьа панськиј?“ — казали на Подільльу (1862, Май, Вісті, 7) — „Шчо ж отсе за вольа без землі?“ — питали на Волині. (1862, Сент., Послѣ поѣздки на Волынь, 44). „Земльа, — јака вона панська? Вона така ж казенна, јак козача, або та, шчо під казенніми крестьанами, шчо за нејі платитьсьа подать, царськиј оброк“, — казали в Полтавшчині. (1862, Йуль, Вісті, 67).

³) В с. Пустовієтовому, « Кременчуцькім повіті, Полт. губ., крестьане прийнявши уставну грамоту сказали, шчо ј „вош ј земльа јіх вільні“, — ј через те вони „ні робити (паншчини), ні платити не будуть, — шчо коли царь јім дав вольу, — дав јім і казенне положеньньа“ (то б то платити тільки податки в казну (скарб державниј). Коли јім казали, шчо јім уже објавлено царську вольу, — то крестьане одповідали: — „будемо ждати, шчо буде. Бог нас льубить, царь милує, а з панами нам не жити“. (Основа, 1862, Йуль, Вісті, 75—76). В бунті крестьан в с. Олексинці Кремінецького повіту, Волинськ. губ., крестьане кричали: „шчо не приймајуть грамот, — а будуть робити по старому до 19 февральма 1863 р., коли сам царь пришле јім грамоту“. (К. Моголь. „Крестьянские безпорядки въ одномъ селѣ Кременецкаго уѣзда 1862—1863 г.“ Русскій Вѣстникъ. 1868, февр. 674), Волинському губернатору в 1862 р. казали крестьане скрізь: „хочемо царського викупа“, — шчо губернатор зрозумів так, шчо вони не хотить мати ніjakого діла з панами. (Осн. 1862, Сент., Послѣ поѣздки на Волынь, 45).

— 67 —

лена через два роки, ¹) — дља тих, хто не пристане на панську
вольу, не пријме панських уставних грамот. Нікому з письменних
льудеј, — звичајно панів, — крестьане не хотіли вірити, коли вони јім
показували на „Положеніје“, ²) — і коли навіть пријіздило царське
начальство ј віјсько, — то крестьане казали: „ми в ваших руках; ріж-
те нам горла, закопујте живих у земльу, а ми не приступим робити,
або жити на уставніј грамоті ј мусимо ждати того, шчо нам дасть
бог і царь“. ³)

Пројіздом через Полтавшчину в 1862 р. сам царь Александр II казав старшинам крестьанським, шчо ніјакојі „новојі“ волі він јім не дасть, — та крестьане, коли јім нагадували про це, — одповідали: „ми се знајемо“, — а все таки иноді прибављали: „та може ж таки царь нам зробить јаку полегкість“ ⁴)

Вже ј з цього видно, шчо крестьане украјинські не то шчоб мали при-
хильність до такого царьа, јакиј він справди ѕесть, а сами собі вигадали
царьа, такого, јакого јім би хотілось, шчо б він був. В ціј надії на царьа
најбільш усього було ненависти ј невіри до панів і начальства та
бажаньнва, шчо б справу розібрав хто небудь иншиј, ніж пани ј
звичајне начальство, — хто небудь далекиј од них. Шчо це правда,
— то видно між инчим і з того, шчо тоді, јак галицькі крестьане
звертали надії на московського царьа, — підданні цього царьа, крестьа-
не села Олексинцьа, Волпіської губернії, подавали на свого пана
прошеньньа цісареві австрієському. ⁵) Порьад з такоју надієйу на да-
лекого цісарьа, проміж крестьан кружила думка, шчоб самим, силоју
добиватись свого; навіть инде то кілька сел згожувались на тому,
шчо б вкупі бунтоватись, — та коли доходило до діла, то сусіди не
помагали тому селу, котре починало бунт; — та ј думка про те, шчо
царь і сам через два роки дасть настојашчу вольу, — спиньали кресть-
јан од повстаньньа. ⁶) З письменних льудеј на лівім боці Дніпра не
було мајже нікого, хто б піддержав серед крестьан думку, шчо земльу
собі вони можуть добути тілько своєйеї власної спільної силої. Там
ледве знаішлось між купками украјнольубців, шчо виросли на шевченкових
думках, кілька льудеј, котрі ставали хоч на тому, шчоб помогати крестьа-
нам перед начальством, шчоб крестьанам не досталось хоч менше землі,
ніж јім мусило бути по Положеніју 19 февральма 1861 р. І тих льу-
деј зараз же царське начальство без суду повисилало в північні краї
під догльад поліції, — (jak напр. писателів Коніського з Полтави, Чу-

¹) Основа, 1862, Јуль, Вісті, 79. К. Моголъ, 661, 662.

2) Основа, 1862, Февраль, Вісті, 39.

³) Основа, 1862. Јуль, Вісті, 77.

4) Основа, 1862. Јуль. Вісті, 80.

5) К. Моголъ, 683, 688.

⁶) Основа, 1862, Јуль. Вісті, 79, — (бунт в с. Пустовієтовому). В є. Олексинпі
кр. Загнибіда, котрий кричав громаді — „прогнати всіх чиновників і пана з села",
єїздив по сусіднім селам кликати до помоги. — К. Могол, 675.

— 68 —

бінського з Перејаславшчини). Јак пројшли два роки післьа 19 фев-
ральа 1861 р., то крестьане побачили, шчо „нова вольа“ од царьа не
приходить і думки про „слушниј час“ стали затихать, аж поки кілька
років назад вони знов почали кружити в думках про те, шчо „царь
буде земльу ділити на всіх порівному“. ¹) Треба завважати, шчо в
часи уставних грамот надіјі на царьа піддержували на Україні од-
ставні салдати (москалі) та прочане, котрі ходили з Московчини до
Київа. Їім крестьане вірили, — бо нікому з льудеї панської подоби
не хотіли вірити.

Цікава річ, шчо, не гладьучи на те, шчо крестьане на всій Укра-
їні в 1861—1863 р. так багато ворушились з поводу „волі“ ї царьа,
— вони не склали тоді про це ніоднієї пісні. По країній мірі доси
нігде ніхто не записав пісні ні про „панську“ вольу 19 февраля 1861 р.,
ні про бунти проти неї, ні про надії на нову вольу од царьа; — в
цьому видно шче новиї знак того, шчо всьа цьа справа була дльа
крестьан українців темною. ²)

Пісні про вольу, надану царем, ми маємо доси тільки з право-
бічної України, ї усі вони (окрім, мабуть, однії) склались уже післьа
польського повстанька 1863 р., або переїшли з Галичини, невно
теж уже післьа 1863, коли царь напроти польських панів, — справди
звелів зробити јавну „полегкість“ дльа крестьан.

В трьох правобічних губерніях, — Київській, Подільській і Волинській, — земльа мусила бути надана крестьанам та, шчо записана була за ними по інвентарним записям 1847 р., — коли крестьане з паном не згодятьсьа на инше. Звісно, панам вигодно було давати крестьянам менше землі, — а коли можна то ї гіршєї, — по „добровольній згоді“ з крестьанами. Мирові посередники, котрі вводили „уставні грамоти“, і тут були пани, з дідчів; ставили їх царські губернатори по згоді з панськими маршалами, або „продводительами дворванства“. Має же всі посередники 1861—1863 р. були з польаків. А польаки тоді саме приготовлялись до повстаньньа, шчоб поновити польську державу 1772 року, — з Польшчеїу, Литвоїу, Вілоїу Русьсьу ї Україною до Дніпра. Польські демократи ї тоді нальагали на те, шчо панам польакам треба прихилити крестьан до себе ї до Польшчі. Тільки ж польські пани на правобічній Україні за тої час, коли вони сами

¹) Про це дивись Громаду, т. V, 206—210.

2) В цеї час, коли мужики думали, шчо царь јім хоче зробити добро, та пани їому не дајуть, мусила переробитись чудним способом одна з пісень про руїну Січі, записана д. Чубінським (де, не показано). В ній запорожці говорить:

„Ой, судариньа, наша матусенька!

Змілуєсьа над нами, —

Ой, великій світ, а нігде прожити

За вражими москальами.

А цариньа одновіда:

Ой, рада б же ја, а діточки моїі,

Шчоб вам пособити,

А коли не можна та за князьами

По синоду ї походити.“

(Зап. Югоз. Отд. Р. Геогр. Общ. І, 303—304).

— 69 —

вводили уставні грамоти, одібрали в крестьан навіть проти інвентарів 1847 року, — пјату частину землі, — хоч льудеј з того часу ј під-
більшало. ¹) Најгripше скривдили крестьан багатші пани та ті, котрі
сами були в маршалах, посередниках, та присутствіјах по крестьансь-
ким ділам і поприсилували крестьан до „добровольних згод“, по біль-
шіј части з поміччьу війська. ²) Јасно, шчо крестьане правобічних
губерніј зовсім не могли бути прихильними до панів-польаків і до
польськојі держави, до котројі думали јіх прилучити повстанці 1863 р.
На правім боці Дніпра бунти крестьанські з поводу „уставних гра-
мот“ і „викупних згод“ були. здається, шче частішчі, ніж на лівому,
—і тут уже в 1862 р. льуде, котрі придивльались до діла, радили зробити
те, шчо зроблено було післьа польського повстаньна 1863 р., — то б
то скасувати паншчину ј звеліти примусовиј загальни ёвкуп наділів
за посередством казни, шчоб крестьане не мали прыамо діла з панами. ³)
Бунтовались українські крестьане ј за Бугом, в Царстві Польському
(шчо польаки звуть Конгрессувкоју), — де вони шче од часу јак кра-
їну зајмав Наполеон, — здобули вольу, та зовсім без землі. ⁴)

Тим часом прихильники польської держави думали, шчо можна таки привернути українських мужиків до повстаньна за ту державу. Длъа того вони між инчим роскидали по базарам листи до українських мужиків і пісні, писані української мової. Одна з таких пісень починалась: „Знајте льуде, длъа чого царь військо тримає“ — а друга, названа, „Писня украинскаго народу сіого 1863 году“, — починалась так:

„Годи вже, годи намъ сумовати,
Треба намъ письню та заспиваты,
О гради Варшави, та о Божой слави“.

і далі кликала українців, шчоб ішли ратувати од москалів „святу“ Варшаву, повалити царськи ўрьад та поновити Польшчу, зробити з нејі таку державу, в котрій не буде „ні рекрутчини, ні податків, ні акцизи (на горілку), ні поліції“. ⁵) Українські крестьане, вбачаючи,

¹) Чубинський, VII. 515.

²) Примір можна бачити в згаданій статті К. Могола. Іак меньше і за більшу плату получили крестьане в Київській губернії землі по „добровольним згодам“ проти простих уставних грамот. можна бачити з карти в книзі дд. Воєйкова ј Загоскина. Кіевская губернія. Стат свѣдѣнія о распред. землевладѣнія, о цѣнности имѣній і о крест. дѣл. С. Петерб. 1867.

³) Основа, 1862, Сент, Послѣ поѣздки на Волынь, 45.

⁴) Про бунти в Льубінській губ. див. у Моллера, Situation de la Pologne au 1 janvier 1865, I. 207. 213. Моллер писав уже в 1864 р. (II, 36), шчо „здається, крестьане в Льубінській губ. не хотіть платити ні чиншу. ні викупу, ні за землі панські, ні за казенні“.

⁵) Записки Украинца изъ временъ польскаго возстанія 1861—1864. Кіевъ. 1869. 13. Там же видно, шчо навіть за Дніпром, в Золотоношчині знајшли лист: „усимъ добрымъ людямъ“, в которому кликано мужиків полтавських до повстаньна за Польшчу. Цікаво замітить, шчо мова в таких піснях і писаньнах не чисто українська, а часто збиває на церковну ј московську.

— 70 —

шчо польаки збирајутьсьа повставати, думали своје: „очортіли бісові льахи! коли б уже швидче повіјали вони до лісу; може б ми за земльу јім нічого не платили“. ¹) Спільна ж сторожа по ночах з солдат і крестьан, мусла звертати ненависть крестьан до Польшчі на прихільність до ворога jij, царьа, про котрого вони вже звикли чути з 1847 р.

Були тоді на Україні ї такі льуде, котрі раді б були, шчоб крестьане повернулись і проти польських панів з їхньоју польськоју державоју, ї проти московського царьа, шчоб взяли собі земльу та ї жили собі на своїй волі. Ті льуде појавились післьа Шевченка з їго писаньньами, — а де јакі з них доклали до думок шевченкових товарищів шче ї думки загрьаничних демократів і соціалістів (громадівців). Дехто з них держались перше думок польських демократів, та потім побачили, шчо на Україні нема місцьа длья польської держави, навіть длья наїдемократичнішчої. Польські пани прозвали їх українськими хлопоманами (од польського слова хлоп — мужик і грецького — манія — дурость, — то б то хлопомани—такі пани, котрі подуріли на тому, шчо б стати мужиками) ї дуже кричали проти них у газетах польських і навіть московських і французських, — і навіть жалілись на них московському начальству, шчо вони задумујуть нове гаїдамацтво. ²) „Хлопомани“ ї собі пробували пускати свої думки проміж мужиків, складали ї пісні, в котрих кликали мужиків „гострити ножі на царів та на панів“, ³) — або кликали всіх українців підніматись, шчоб увільнитись од московської держави, звісно, длья себе, а не длья Польшчі. ⁴) Двоє-троє з українських „хлопоманів“ оселились серед крестьан і почали жити, їак вони. ⁵) Тільки ж українських „хлопоманів“ було не багато і скоро навіть ті з польських паничів, котрі було пристали до них, вернулись до Польшчі ї пристали до старих польських демократів. Ці ж демократи, певно, бажали добра крестьанам, — та більш усього думали не про крестьан, а про польську державу, а поновити цьу державу, та шче ї на Україні, де польаки має ж тільки ї юсть, шчо пани, — ї демократи не могли здумати, зовсім одвернувши од себе панів. Через те вони не пригадали длья крестьан, котрих хотіли прихилити до повстаньньа, нічого ліпшого, їак „золоті грамати“, в котрих обіцьали крестьанам скасуваньньа паншчини ї наділ землеју за виплату панам з „народнього“ скарбу, — то б то все ж таки на

¹) Записки Українца. 19.

²) Дивись про це в наших статьтьах: „Восточная политика Германіі и обрусеніе“, (Вѣстн. Евр. 1872, II—V) і „Евреи и поляки въ югозападномъ краї“ (В. Евр. 1875, VII).

³) Така напр. пісньа подольянія Анатолії Свідніцького: „В полі долья стоїала“.

⁴) Друга пісньа: „Шче не вмерла Україна, і слава і вольа!“ зложена одним Перејаслівцем; в львовському виданьньу Кобзарва jij напечатано мов Шевченкову!! — Обидві пісні до сельван українських, здається, ї доси не дійшли; jix співаўуть иноді тільки киівські мішчане вкупі з студентами.

5) Де шчо про це можна знајти в Основі 1864 р., Август, і 1862 р., Апр., в „Листах з Дударів“.

— 71 —

більшу дол'ю навіть просто з мужицьких податків. ¹) Одміна проти царського „Положеніха“ 19 февральма 1861 р., — в „золотих граматах“ була не велика, та ї та давалась дуже пізно, саме вже тоді, їак крестьан треба було польакам до повстаньньа та шче ї за чужу, ї ненависної їм пам'јати, польську державу. Більш прихильности могли показати укра- їнські крестьане до чутки про зовсім чужих л'удеї, не москалів, та ї не польаків, шче ті л'уде буцім то приїдуть робити правдиву вольу на Ук- раїні. Так між крестьанами пішла чутка, шче буцім то на наску 1863 будуть ходити по селах французські офіцери ї будуть требовати, шчоб пани дурно давали мужикам зем'ю; — а инде говорили крестьане: „не буде насто'яшчої волі, аж поки не приїде до нас Галабурда“ (Гарі- бальді, — славних італь'янських демократ). ²) Ці розмови виїшли, звісно од польських демократів, бо напр. в однім листу, шче розсілили по- л'ави „Порада стараго діда къ волынскимъ русинамъ“, — говорилось, шче їак приїдуть французські офицери, ї будуть питати, чи хотить крестьане зоставатись під ур'ядом московським, то шчоб казали, шче хотить бути під Польшчої. ³) Та тільки українці повернули по своєюму росказні ї про французів, і про Гарібальді, — так шче затерли в них Польшчу. Ці розмови показуєть, шче українські крестьане могли собі здумати „насто'яшчу воль“ ї без московського цар'я, — та тілько все таки ї без Польшчі.

Польські заходи коло мужиків українських, стрівшись з рухом серед тих мужиків з поводу уставних грамат, — могли тільки вбільшити тої рух, — котриї при першому стучаїу, повернувсь проти польаків же, та їак це було ї у польській Тарновшчині в 1846 р.

Подібне до того, шче робилось в Тарновшчині в февралі 1846 р., сталося післьа 27 апрільа 1863 р. в правобічних губерніях, коли ї у Київщині ї на Волині почалось польське повстаньньа. Дуже мало з про- стих л'удеї, зглавшись і на „золоті грамати“ пристало до польаків; ⁴) а з крестьан дехто зпершу радив не ворушитись проти повстанців,—„не чи- пати чортів, коли вони не зачипають“, — а більше кинулись бити, ловити та в'язати польаків, спершу повстанців, а потім і панів по дворах. ⁵) Націбільше було перебито коло села Соловієвки, Радомишльського пові-

¹) „Золоті грамати“, котрі роздавали польські повстанці на Україні, були зроб- лені зголо з указом таємного польського повстанського ур'яду в Варшаві. Див. Agatona Gilleria. Historja Powstania narodu Polskiego w 1861—64 r. I, 312—316. (Замітимо при стучаїу, шче в книгах д. Гіллера багато помилок, шче до України) „Золоту грамоту“ знаєдге також в Кіевлянинѣ, 1866, № 127.

²) Записки Украинца. 19, 12.

³) Записка Украинца. 12.

⁴) За повстаньньа 1863 р. вислано в каторгу в Сібір: (до Максимову)

З Царства Польського 1785 з них панів 32% (565) з простих л'удеї (1220) 68%

З Литви ї Білої Руї 927 67% (625) (302) 33%

З України 687 88% (607) (80) 12%

⁵) Дивись „Кіевлянинъ“, 1866, № 30, 1869, № 64.

— 73 —

з салдатами, — паншчина перестала сама собоју. Далі крестьане, котрі
били ј вјазали панів, — і слухати не хотіли про паншчину, а јак
де, то просто говорили, шчо воци собі завојували вольу ј земльу. До того
ј золоті грамоти касовали паншчину, обіцьвали, хоч і нејасно, полек-
шаньньа викупу за земльу. Царському начальству не можна було
зоставатись позаду польських повстанців і встојувати на Положеніју
19 Февраль 1861 р.; — і 1 Марта була скасована паншчина ј пони-
жено викуп за земльу в Віленскому генерал-губернаторстві (в Литві
ј Білорусії, з украјінським Полісьсьам Мінськој: ј Гродненськојі гу-
берніјі), — де повстаньньа польське почалось ранішче ј було дужче, ніж
у Кијівшчині ј на Волині. Післьа того, јак і тут случилось повстань-
ньа, царськиј урьад шче кілька місьваців не зважувавсь зачипати панів, ¹)
Та на решті ј тут видано 30 јуља указ, шчоб з 1 сентьабрьа
скасувати паншчину ј завести загальниј викуп землі ј уменшити ви-
куп тој на пјату частину проти уставних грамот. Потім 2 сен-
тьабрьа 1864 р. вијшов указ, по котрому не велено було скрізь вмен-
шувати викупу на пјату частину, — а тільки дано право крајевому па-
чальству вменьшувати јого ј більше, јак на 15 коп. з рубља, коли де
крестьване дуже бідні. Нові порьадки мусила проводити осібна головна
коміссіја на три губерніји в Кијіві, — а потім звичајні губернські при-
сутствіја під догльадом генерал-губернатора ј через нових мирових
посередників, не з польаків і, звичајно, не з крајевих панів. До цих
нових посередників приступило багато панів з Московчини ј ліво-
бічнојі Украјини; — було між ними і кілько студентів з хлопоманськими
думками, котрі не хотіли пропустити пригоди вменьшити панську силу
над украјінськими мужиками, хоч і через царську службу. В голов-
ніј кијівській коміссії керував украјінськиј пан (Галаган), котриј ко-
лисьсь знавсь з Шевченком і јого пријательами. Цьа коміссіја видала
лист до крестьан, в котрому навчала јіх не слухати польаків, нага-
дувала про те, јак колись украјінські козаки бились з польаками, јак
пани-польаки мучили народ крепацтвом, і обіцьала крестьанам полег-
кість од царьа. З царьа ж починали всі својі розмови з крестьанами ј
мајже всі нові посередники. Крестьане тепер шче охітнішче слухали ті
розмови, — бо справди нові царські закони ј урьадники вбільшували јім
землі і вменшували викуп, — хоч і далеко не так, јак сподівались
крестьване. ²) Ось через шчо з 1863 р. појавилось в правобічних гу-

¹) Кијівськиј генерал губернатор Анненков та кијівськиј маршал Горват (польак) доносили в Петербург, шчо на Украјіні страшні дља московськојі держави не польаки, — котрих там жменька. — а мужики та украјінські хлопомани, котрі бунтујуть мужиків, між инчим Шевченковоју могилоју, шчо під Канівом. (Хоч не јасно, це росказано ј у „Кіевлянніђ“, 1865, 146 і др.).

²) По інвентарьам 1847 р. було записано за крестьанами в Кијівськіј губернії 1.231,472 десватини, — по уставним грамотам за посередників до повстаньньа— тілько 1.061,969 дес. — по новим викупним актам 1.348,563; в Волинській — по інвентарьам — 1.398,499 д., по грамотам 1.205,552 д., по актам 1.570,293; в Подільській по грамотам 991,734 д., по актам 1.183,524. (Чубинськ., VII, 515).

— 75 —

— Ој подружились пани з хюпами;
Слава цареві рідному, слава!
Александр вторцј в нас в серцвах буде
Діј јого святох бог не забуде;
Александр вторцј в нас в серцвах буде —
Дља него з льубовју кров наша ј груди.¹)

З других віршів најцікавішча, — доволі велика вірша „Бесіда з се-
љванами, православними христијанами“, зложена крестьанином Сквирсь-
кого повіту, Кијівськојі губернії, села Жидівців Іваном Дорохвіјевим,
—котриј читав про Україну, Литву ј Польшчу навіть польські книжки,
а також доволі начитаний і в церковних книгах. Вірша, зложена Доро-
хвіјевим, — з церковними примірами дуже гарьаче говорить проти
„крові льахівської, панської кістки“, котра мужикам „багато шкодить“
і за „государьа, батька“, котриј „лиха не робить“. ²) По середині між
тијеју віршеју ј мужицькими пісньами, хоть з салдатським кольором,
стојать ті пісні, котрі записані в Овруцькім повіті, Волинської гу-
бернії ј напечатані в статьті д. Кокошкина „Три мѣсяца на Волыни“.
(День, 1864, № 9). Перша з тих пісень починається словами:

„Ој, ти, черне моја,
Проси бога за царьа,

Ој, шчо нам царь вольность дав,
Вражих льашків ізуньав, —

і далі радіје, шчо кијівськиј губернатор мужикам „рекрута даровав“,
а шчо „льашків“ забрали в салдати, — і цим, јавно, нагадује про
рекрутськиј набор, з котрого почалось повстаньна 1863 р., в Польшчі,
ј про те, јак, за сторожу проти польаків не було в тім році рекрутчини
з крестьан в правобічних губерніях. Најбільше ж говорить цьа пісńа
про паншчину ј рівньа те, јак було „льашки“ мужиків „бјуть у шти-
рьох ціли день“, — з тим, јак тепер повстанці

„Брат на брату лежить,
Кров річками біжить...“
Тепер, черне моја,
Вам воленька од царьа,
Вам воленька од царьа,
Панам бити вас не льзьа.
Јак ударить панок прутом,

Сам одбуде својім трупом.
Осаула вдарить путом,
То заплатить волом-плугом.
Ој годі вам, крестіјане,
Да ј наншчину роботать,
Ідіте до церковки
За царьа бога прохать і т. д.

Друга пісньа початком підлагожується до звісної лирницької пісн

¹) Подібного ж характеру (вроли) ј вірша, котру чув од семинаристів в Ра-
домишльському пов. Кијівськ. губ. д. Льахоцькиј; тільки ж він памјата з нејі
один шматок:

Схаменітесь ви, пани,
Поскидајте жупани,
Надівајте сірваки,
Бо не ваші мужики.

Александр царь настав,
Він те діло розібрав,
Шчо Іван, і Степан
З тејі ж глини, шчо і пан.

²) Передано Л. Ільніцьким.

— 76 —

про напад турків на Почајів, а також до салдатскојі про војну з
шведами, французами, чи турками: 1)

Зојшла, зојшла на небі јасна
Десь вечірња зорва,

Пинуть, пинуть польаки указ:
—Уже, царьу, земља не твоја!

Далі росказујетьсьа про війну царьа з польаками, — а кінець ось јакиј:

Подьакујмо царьу, царьу Александру,
Він нам вольность дав,
Шчо вун польаченьков, превражих спочков,
На ланцут побрав.
Шчоб наша царцьа і царськії діти
До ета літ жили,
Вони польаченьками по всіх городочках
Тъурми сповиши.
Не журіться ж, добрі льуде.
Шче шчось має бог вам дать,
Перед польаками, чернь моја кохана,
Шапки не ламать.

Також по середині між письменноју віршеју, — тільки більше ново-
свіськоју, — ј мужицкими пісеньами стојіть пісеньа про ту ж справу,
записана д. Сініцьким в с. Кальусику на Подільльу. Вона теж шче
не була напечатана:

Нема свьата, ні педілі — а голосить в церкві дзвін,
Мило гуде в опівночі, всіх сзиває в божиј дім.
Кажуть, јесть шчось від царьа.
Чи не крикнем јему: ура!
Дзвін гуде про нашу мілу дольу, всіх кличе шід свьатиј хрест,
Бо про нашу мілу дольу пријшов царськиј мапіфест.
Молімось за царьа
І всі крикнем јому ура! 2)
В шідсєєват першім року — а в началі сентябрьа
Вијшли царські оброки, вијшов впкуп від царьа.
Нагај панськиј на вік згипув — і грішнеје тіло
Тепер трохі відночило, бо вже дуже нас боліло.
Наших хлопців, ні дівок не буде вже пан вінчати.
А јак злучить господь бог, не посміје розлучати.
Стала паншчина не таја: протів нашој доброј столі
Нас неділенька свьатаја не застане вже на поді.
Тепер наша душа властна, вже пан jijі не продасть,
І вражиј льах без напрасно за собаку не віддасть.
Пани цього не зльубили, та взвалисьа за палаші,
А ми піки поробили, — та сказали: — „ми не ваші!“
Всі помрем за Русь свьатују, вона наша рідна мати,

1) Лисенко. Укр. Пісні. І. № 1. Безсоновъ, Калѣки перехожіе, ІІІ, 680—683.
Stecki, Wołyn', I, 109. Костомаровъ, Малор. Сборникъ Мордовцева, 188. Князевскій
XVIII в. в. Р. Н. П, 80 і далі, — Нашъ Вѣкъ въ Р. Нар. Пѣсняхъ, 2, 49, 459.

2) Знову післѣ каждих двох віршок.

— 77 —

І за вольу золотує, шо хтять ївхи відбрати...
Молмосьа за царьа
І всі крикнем їому ура!¹)

Далеко простішча ось їака пісньа про теж саме:

На паншчину ходив, ходив,
Нігди в світі не догодив;
Ходив в зіму, ходив в літі,
Не догодив нігди в світі! 2)
Тепер нам вже легче стало,
Як царське прийшло право:
До полудньа бјем солому,
По полудні юдем до дому!
Тепер паші жінки пані
На паншчину не впливані:
До полудньа в юмі спатип,
По полудні серпом жати!
Тоді пани в карти грали,
Як музики дарма грали:
„Перестаньмо, панье брацье!
Нема з відкі, пусто в хацье!"
Једен програв добрі коні,
Другиј продав санн нові,
А остатні догадавсьа, —
За шалгину: — в лес сховавсьа!
А ми јіх ціпами гнали;
Посторонками відазалі! 3)
Колсье пани кров з нас пилі,
За теж ми їм відцьачили!
Пануваньнье нам вбішчаліп,
„Золотує“ нам читаліп:
Власне паньство јіх в Сібірі,
Ой широке! Не ма мірп! 4)

Тільки ж доси всі ці пісні були записані по разу, — ї трудно сказати, чи вони доволі розшпрені серед мужиків. Поки шчо, важно тільки те, шчо ці пісні позаписувано в різних країнах правобічних губерній і шчо всі вони говорить в одно, коли й навіть не од усіх простих мужиків, то все ж таки хоч од письменнішчих з них. Правдиво ж мужицкої, повсемістної на правім боді Дипра піснею про вольу, получену од царьа, стала досі галицька пісньа про „зозу, леньку“. Jiji записано досі на Волині 5) ї в кількох місцях Подільлья; 6) чуто в Київщні. 7) Напечатано доси було двоє одмін, записаних в Росії. 8)

1) Злаєтьсьа, тој, хто першій зложив цьу віршу, мав перед собою писаньньа Падурино, котре названо „Рухавка. Піснь козача“ ї котре написано в 1825 р. проти Москви ї співалось серед польських повсягнів на Україні в 1831 р.

„Геј! козача, в божиј час!

Вже голосить в церкві здівні;

Кому вільність мила з вас,

За ворогом на здогін!

Геј. козача, на врага,

Гуррага! гуррага! і т. д.

(Руśma T. Padury. 11—13).

2) Порівн. з галицької, на стор. 64.

3) Порівн. на стор. 72. їак те ж саме перше робили пани.

4) Кієвлянинъ, 1869, № 95, 375.

5) День, 1864, № 9, 21.

6) У нас рукописі: 1) з Сатанова, 2) з Гајсина, зап. Сініцьким, 3) зап. А. Руданським.

7) Казав д. Лвахонцький з Радомишльського повіту.

8) Кієвлянинъ 1869. № 95. 375. Записки Югозап. Отд. Русск. Географ. Общ. І, Прилож. 54—59. (Зап. Н. Білінським од лирика з села Овсьаників, Литинського повіту, Под. губ.). Д. Костомаров (Р. Місьль. 1880. № VI. 66) назива одміну, зап. д. Білінським, фальшованої; він би цього на сказав, коли б мав перед собою наші рукописні одміни з Галичниці ї Подільську одміну. зап. д. Руданським. Лирник овсьаниківських, котрий казав, шчо вивчивсьа пісні од „якогось німцьа“ (австрійака, галичанина), або тој, од кого він навчивсь, јавно, наслухавсь, ходьачи по світу, кількох одмін, котрі зшив у одну, — звісно, білими нитками.

— 78 —

Россійські одміни цејі пісні, — а надто записані дд. Руданським і Білінським, здається, шче злішче проти панів-льахів, ніж галицькі. Кінець одміни д. Руданського особливо јасно показує, їак, окрім ненависти до панів і подьаки цареві за вольу, одна з перших думок увільнених крепаків, — була хоч трохи одпочити од тьажкої невільної праці:

На многії літа нашому цареві,
Шчо зробив увільнен'я нашему краєві,
На многії літа шче ї нашій царівні,
Шчо нас порівняла з панами на рівні.
На многії літа наші цариці,
Шчо не ходить на паншчину наші молодиці;
На многії літа ше є царевим дітьям,
Шчо позволили добрим л'удьём в кормі поендіти
Ой будем заробляти, на боже давати,
Шчо не ходить окамIONI по під наші хати.
Ніхто ж тепер мужика, піхто ж не збудить,
Хіба јому в головах дитина затрубить...
На паншчину (було) хожу, хожу — нігде в світі не догожу, —
Хожу в зимі, хожу в літі, — не догожу нігде в світі.
Ото хлопці, наш злидні — за їйден день робив три дні.
Робив три дні, наробивсьа — прийшов в вечір, шче ї набивсьа.
Молотив є в понеділок, молотив є в віторок,
Обмолотив є в віторок, лишилось снопів сорок,
А в середу докінчив. — день паншчини відробив...
А тепер є до полудньа б'ю солому, а з полудньа їду до дому.
Отак ціпом помахаєу, а все від л'яха сороків'цьа маєу.
Тепер моє жінка пан'я, — шо не пр'яде мітків зран'я.
Серном гонить, їурком душить, — заплатити її пан мусить.
Наші хлопці празникуєуть, бо в л'ьашуги гроші чуєуть.
Ой ходить пан по селі — та збіпрає косарі:
„Ходіть, хлопці, косити, буду платити, ї дам горілки оковити..."
Ой ходить пан по нивонці, — має клопіт в голівонці;
Дрібні снопи, копів мало, — а в кишені легко стало...
Помоліться, л'уде, богу до св'ятої матки,
Подарував царь паншчиноньку, — подарує ї податки;
Помоліться, молодиці, до св'ятої фигури,
Шчо подарував вам царь јаўцьа, мітки, кури.

В одміні д. Руданського крепаки зо злости на панів кидаються в грубі мрії.

Сіли хлопці коло стола мар'яша грати,
Післали своєїх панів до стосів рубати.
Рубали пани стоси, погубили черевики
Ідуть до дому босі, —

а перед кінцем мольяться:

Даў, боже, шчоб пани жили,
На руках, на ногах кајдани посили:

— 79 —

Шчо б вони проживали,
В місці Камјанці місто замітали.

І осьваниковськији лирник не стоїть тілько на тому, шчо було ј єсть,
а закида ј у будушче, кажучи:

Молітесь, хлопці, богу до свьатої матки,
Шчо подарував царь паншчину, подарує шче ј податки. ¹)

Такі пісні складали крепаки зараз, јак увільнились од панів-льахів.
Инших вони не могли співати, бо про иншиј грунт дльва волі, јак
„царськији моніфест“, — їмі мајже ніхто не говорив, — окрім польаків,
котрі звертали својі највільнішчі зрозмови на те, про шчо українці ј
слухати не хотить, — на польську державу. Јак не єсть ці пісні, —
а вони показуєть, шчо јак би хто постійно та докладно говорив укра-
їнським крепакам про иншиј способ добути вольу ј земльу, — то
вони б не пропустили мимо уха тих розмов, — бо не з привички, не
з невільницького духу славили вони царьа, а за дієнє полекшаньна, —
за рівність з паном, за скасуваньна паншчини ј т. п., — та шче ј
ставили нові бажаньна: скасуваньна податків.

Ці пісні показуєть, шчо најблизчи до них громадські справи, —
господарські, громадські, ї навіть державні, українські крепаки ро-
зуміють добре, — а темними дльва них зостались тільки дальні
державні справи, котрих не можна зрозуміти без винчої науки.
Хоч пісні ці ї славять голову московської держави, царьа, — та все
таки вони показуєть, шчо між українським мужицтвом могла б
пришчепитись і проповідь проти царської держави, јак би хто став
до того вміючи ї устійно.

В решті окрім цих пісень про скасуваньна паншчини царським
указом, — ні царельубних, ні тим більше прихільних до державного
начальства пісень на Україні не ма, — а противоначальственних єсть
чимало, ї ми зараз покажемо, шчо з часом чісло їх все росте.

Вільш, јак 30 років записана кобзарська ї лирницька пісьньа про „правду ї неправду“. Пісні цьа мусила зложитись вже тоді, коли в кі-

¹) Цікаво порівняли цьу подваку цареві ї прокліни панам з ось їкими пісьньами московськими:

1. Слава богу на небѣ, — слава!
Госудро нашему на всей землѣ, — слава!
Чтобы нашему государю не старѣться, — слава!
Его цвѣтному платью не изнашиваться, — слава!
Его добрымъ конямъ не иззѣзживаться, — слава!
Его вѣрнымъ слугамъ не измѣзживаться. — Слава!

2. Вился, вился ярый хмель, — слава!
Около тычинки серебряныя, — слава!
Такъ вились бы князья и бояре — слава!
Около царя православнаго. — Слава!

(Сахаровъ, Сказан. русск. народа, П, 137, 145).

— 80 —

нець зложились на Україні пансько-чиновницькі порядки, то б то вже в остатньу сотньу років:

Нема в світі правди! правди не зійськати'...
Уже тепер правда в панів у темниці,
А шчира неправда з панами в світниці.
Уже тепер правда в панів у порога,
А шчира неправда сидить кінець стола.
Уже тепер правду ногами тоштають!
А шчиру неправду медом-винном наповајуть...
Уже тепер правда, — правда вже номерла!
А шчира неправда — увесь світ пожерла!..
Бо вже кінець віку уже приближиває,
Хоч рідного брата тепер стереживає.
Із ним в суді стати, правди не зійськати,
Тільки сріблом, златом панів наспішчати.
Хто по правді судить, то того карають,
А хто не по правді, того поважають і т. д. ¹)

Лирники, што складали цьу пісньу, були льуде з церковним духом і через те не могли собі здумати їкого небудь світського виходу із такого царства неправди: вони втішали льудеї тільки тим, — што

„Тільки в світі правди, — што ріднає мати“,

та звертали надію громадьан на небо, — в ось јакому, церковному по думкам і мові, кінцьу:

Котрий би міг чоловік а шче правду сповнивати,
То дасть јому Господь з небесів што день благодаті,
Бо сам Господь свьатиї — правда, — смірьає неправду,
Сокрушить гординьу, вознесеть свьатиньу,
Отнині до віку, отнині до віку.

Така надіја не могла вести громадьан до думки про те, їак би повер-

¹) Основа, 1861, Окт. Полтавшчина. Л. Жемчужникова. 95—96. Кулишъ, Зап. о Южн. Руси, II, 101—102. Записки Черниг. губ. статист. комит. І, 1866, 177—178. У москвинів јесть подібні пісні тільки в роскольшчуків, і в них, звісно, більш звертається увага на церковну справу, ніж на громадську. Подібність і одміна української, послільної, пісні ї московської, раскольницької, сама собою видна, коли порівнивати нашу пісньу з таєїу, што напечатана в Варенцова. (Сборникъ русскихъ духовныхъ стиховъ, 196—197):

<table><tr><td>Идут лѣта всего свѣта,</td><td>Погибла вѣра христіанская.</td></tr><tr><td>Пришли времена лютыя,</td><td>Стали у насъ судіі неправедныя.</td></tr><tr><td>Пришли годы тяжкіе:</td><td>Пастыри при церквахъ запоны и пьяницы,</td></tr><tr><td>Не стало вѣры истинныя,</td><td>Отягощали люди даньми тяжкими;</td></tr><tr><td>Не стало стѣны каменныя,</td><td>Нѣту у насъ пути спасенія. і т. д.</td></tr><tr><td>Не стало столповъ крѣпкихъ,</td><td></td></tr></table>

Далі єде шче 17 віршів все про віру, спасеніє душі ї т. и. Дуже цікава також пісньа братства „бігунів“ „Не могу пробыть безъ рыданія“, — напечатана в Ів. Аксакова „О странникахъ или бѣгунахъ“, Русск. Архівъ. 1864. № 4.

— 81 —

нути панство неправди на панство правди,—та всьа пісньа піддержувала в мужиків думку про неправду теперішніх громадських і державних порьадків, хоч на низу, коли не на горі. Кожний, чујучи їйі, думав про ту неправду, котру сам терпів,— і пісньа дуже вражала ј мужиків,— та ј папів: пани дуже не льубили ції пісні,— ј добре шче, коли одходили скорше, јак на јармарку лирник чи кобзарь співав цьу пісньу, а тó ј били за неї співаків. ¹)

Тепер і в Россії крепацтва не ма, — та шче ј суди заведено нові, а все таки кобзарі співають туж таки пісньу про правду ј неправду перед панськими судами. В Галичині ж мужики складають (1880) вірші ј пісні проти урьадників і судьдів. ²)

Шчо ж до урьадників поліцеєських, то в Россієській Україні доси вже в трьох місцьах записано усмішну пісньу про станового:

<table><tr><td>Јіхав кіньми становиць</td><td>— „Гирсте, — шчо таке їе?</td></tr><tr><td>На чіјсьє біду, ³)</td><td>Шчо за шум у вас?“ —</td></tr><tr><td>Заломивсьа серед ставу</td><td>— Утопивсьа становиць,</td></tr><tr><td>На тонкім льову</td><td>Господи прости,</td></tr><tr><td>Бутьєсьа соцькі з розепльними,</td><td>Іди ж ти нам поможи</td></tr><tr><td>Бутьєсьа рибаки,</td><td>Шнури завести. —</td></tr><tr><td>Закидають в став, в пролому</td><td>— „Нашчо вам сьа мішати</td></tr><tr><td>Шнури і гаки.</td><td>До чужої біти:</td></tr><tr><td>Єде жидок дорогоєю,</td><td>Карбованцька (рублька) покажіть, —</td></tr><tr><td>Пеєсами потрьас:</td><td>Він виїде з води.“ ⁴)</td></tr></table>

Најбільше ж видно неприхільність мужиків до державних порьадків, котрі панујуть над ними, у піснях **про рекрутчину ї воїацьку службу**.

Пісень цих дуже багато,— шче більше, піж пісень про крепацтво. В остатні часи між воїацькі пісні на Україні де далі, все більше примішується пісні московські, а наїбільше на лівім боці Дніпра; од салдат переємають ці пісні ї хлопці, так шчо и поді можно почути думку, шчо незабаром українських пісень і не стане, або шчо навіть уже ї тепер на Україні мало співають своїх пісень, а все б то салдатські, руські. Деякі кажуть, шчо це ї добре, бо українські пісні дуже старосвітські, шчо вони виїшли з житьєї дуже простого, сільсь-

¹) Основа, 1861, Окт. 96. Драгоманова, Малор. народн. предання і расказы, 188—189. Цікаво прочитати, шчо пише про силу цеї пісні фраццуз, проф. Рамбо (La Russie épique, 445).

²) Записані Анноєю Павликовоєю, — в „Громаді“ 1881, ІІ, 174—175. 193. Треба шче пождати, шчо б сказати напевне, на скілько ті пісні ї вірші розширені між мужиками.

³) Звісній руський писатель Шчедрин десь сказав: „каждал бумага за казенюю печатью непрем’єнно заключаетъ въ себѣ чью нибудь погибель“.

⁴) Запис. д. Сгрільбіцьким в Балтськ. повіті, в с. Бузниковатій. У нас єсть шче одміни записані в Подільльу ї Київщині.

6

— 82 —

кого, скотарського та хліборобського, — а руські пісні салдатські, фабричні ї др., виходять з житьтьа новішчого ї вишчого: з городського та державного, з житьтьа з ширшими потребами ї вишчами думками ї освітоїу (культуроїу). ¹)

Шчо до того, буцім то українські пісні, їак і мова, зчезнуть перед салдатськими, та иншими руськими, то про те, здається, пічого бојатись; — про те говорили шче д. Палловських в 1818 ²) і д. Лукашевич в 1836 р. ³) — а все таки в самі послідні часи не тільки д. Чубинських з товаришами (в 1869—1871 рр.) на правім боці Дніпра, — а ї дд. Манджура ї Їаків Новицьких (в 1873—76 рр.) в Катеринославщині ї Донщині записали сотні пісень, шчиро українських по мові ї середині їх. У нас єсть перша частина збірки д. Андр. Шевченка, записаної в одній селі (Карелівці, Звенигор. п.; Київськ. губ.), в ній 200 пісень і між ними тільки 13 рекрутських, та ї з тих половина доволі гарні українські пісні. Шчо ж до того, — чи справди ширші думки ї думки вишчого новішчого житьтьа несуть в українські села пісні московські, ї між ними салдатські, — то це можна бачити, порівнавши ці пісні з пісьньами сельван українських.

Московське салдатське житьтьа справди склалось пізднішче, ніж сільське ї козацьке житьтьа українське, а шче пізпішче насунулось воно на Україну. Тільки ніjak не можна думати, шчоб те московське житьтьа було новішче по своєй думкам: напроти того, воно більш старосвітське, їак старішча московська царська держава проти українського вільного козацтва, котре не тілько вдержувало шче старішчу, до царську, вольу громадську, а звало Україну, по кинжному, республікоїу (народоправством) і знало ї про нові вільні загрьанчні держави, такі їак напр. республіка голланська. ⁴) Навіть і в села українські в XVI—XVIII ст. не могли не пројти, — між пичим і через пісні, думки тодішніх українських письменних льудеї, — далеко вільнішчі, ніж думки підданних, „холопів“ московських царів. ⁵) До того ж і само українське сельство жило ї живе

¹) Подібниць суд пад українськими ї руськими (московськими) пісніями можна здебати ї у статтьях д. Мордовцева: „Объ Экономическихъ отношеніяхъ сѣвера и юга“ въ „Отеч. Записках“ 1874, № 10, і „Печать въ Провинціі“ въ „Дѣлѣ“ 1875, № 10. Д. Мордовцев тільки не хвалить московських салдатських пісень, та воны одного характеру (вроди) з фабричними ї навіть часто перемішується з ними.

²) Граматика малороссійскаго нарѣчія.

³) Малорусскія и червонорусскія пѣсни и думы.

⁴) Величко. Лѣтопись І, 289, 337 і др. Костомаровъ. Ист. Моногр. II, 72—44. Рігельман в кінці XVIII ст. жалівсь, шчо українські козаки виводять себе од народів Роксольванських, од Скіфів і Цимбрів і „хотятъ себя усільно представить, якобы и до нынѣ были подлинно по тѣмѣ древнимъ народамъ вольные и ни къ кому не принадлежащіе“. (Лѣтоп. Нов. о Малой Россиі, І, 3). В грамотах січовічків XVII ст. єлаво видно слід тодішніх загрьанчніх думок проти „властольубців“ і „монархів“ (царів), — напр. у Величка, II, 224, 468, 541—542.

⁵) Нагадаємо про те, їак не подобалось москвичам, кой українці писали себе

— 83 —

зовсім не без своєї, хоч правда старосвітської, культури: чесна сім'я, чес-
на хліборобська працьа, громадське впорьадкуваньньа спільних справ, —
ось піднялини цеї культури, — а льубов до природи, до гарного, — і за
недостатком нової науки про природу, церковна наука, котру українці,
обертаючись здавна з льудьми усьаких вір, вспіли доволі очистити
од старих попівських обрьадкових забобонів і од ненависти до чуже-
вірців, — ось оздоби цеї культури, — правда не мудрі ї старосвітські,
та не низчі од салдатських і в загалі царсько-московських. В кінці
всього в житьть, звичаях і думках теперішнього українського се-
льанина зосталось чимало с.підів европейської освіти XIV—XVII ст.,
котра проходила на Україну і з Німечини через городи з магдебурсь-
ким правом, братствами, друкарньами, школами. є з італіяських коло-
ній (виселків) на Чорному морьу. Це вбачають і розумні чужинці, їак
напр. Боденштедт, котрий переклав на німецьку мову кілько старих
українських пісень і каже: „не гльадьучи на самостоїчість думок,
мужицькі пісні на Україні, по формі (вигльаду) мало різнятьсьа од
співів в сторонах західньої Європи. Окрім того видно, шчо в них
царьує жінка; їак і в усьому історії (діїн) України носить на собі
багато ознаків европейського рицарства”. (Die Poetische Ukraine).

Житьть я московське, — салдатське, та поки шчо є фабричне, зовсім
не має в собі ознаків житьть а справди новішчого, городського, — то б то
такого, їке юсть в городах загрьаничних, — з їх вільної наукої, віль-
ної думкої про громадські справи, вільними спілками між льудьми науки
є праці. Царство руське бере з загрьаниці наїбільше те, шчо за грьа-
ницеї вже стало старосвітським: чиновництво, салдатчину, — та по-
верховну освіту, (одежу ї т. и.) а то ї роспусту городського житьтьа, —
а не добрі ї юбоки. От власне цьа „холопська“, невільницька старовина,
— московська є загрьанична, — та роспуста ї проходить в українські села
між инчим і через московські салдатські є фабричні пісні. І коли б
справді навіть старосвітські пісні українські мусели зовсім одступити
перед мов би новішчими салдатськими є фабричними пісньами московсь-
кими, то це було б нешчастьа д'я льуду українського є д'я всіх при-
јателів справди нової европейської освіти, — бо старі ї нові пісні, котрі
українські льуде сами склали з свого житьтьа ї думок про нього, —
далеко ближче до нової, вільної европейської освіти, — ніж пісні мос-
ковського салдатського є фабричного житьтьа. Ці українські пісні
шче раз показуєть, шчо українські льуде, навіть сельване, могли б
далеко легше пристати до нової просвіти европейських городів, коли б
вони здібувались з тої просвітої просто, сами по собі, (так, їак це
є було до XVIII ст.) ніж через посередство московської царської дер-
жави з усіма їїї старовинами ї новинами, котрі з XVIII ст. поставили

„вільними підданними“ царьа, а не „вічними підданними“. або слухали царськи
лист сильчи, а не стоїчи. або нагадували, шчо вони „тільки за вольность служать“.
(Акты Южной ч Зап. Россиі, IV, 96. 124. Банк. Кам., Ист. Р. ІІІ, 129).

— 84 —

кордон між Україною їє Європою, а зовсім не зближили її Україну до Європи, їак думають маїже всі московські вчені.

Шчоб запевнити всіх читачів, шчо це все, шчо ми зараз сказали, правда, — треба б було багато говорити. Коли ж говорити про самі тілько воїцькі пісні, салдатсько-московського її мужицько-українського складаньньа, то досить буде, коли ми покажемо кілька зразків московських салдатських пісень, записаних на Україні, шчоб порівньати їх з шчиро-українськими пісньами, про котрі ми будемо говорити далі. Ось одна з пісень, в котрих по країній мірі московські слова не так покручені, шчоб і розібрати їх було важко:

С під ліса, лісочка
С під ракітового кусточка,
Вилітала дрібна я пташка,
Ні велпка, ні мала,
Впступала сільна я варміїа
Іс під білого царьа.
Поперед маєр молодиї,
Знать, наемнічок дороги ї; (?)
Ведет своєї сільну ї вармійу
У царів трахтирь гульать.

— Здравствує, здравствує, ти новиї трахтиршчик, Ше є шипкарка молода! Сип меду, сладкої горілки, Шче є зеленого вина, — Подпоїть сільну ї вармійу, Шчо б весела я була. Шчо б Турка звоєувала. І Льаха забрала, Шчо б наша сільна я варміїа. Похвалена була. ¹)

В другім зразку тієї їж пісні післьа слов: „шчо б Турка звоєувала“, — прибавлено:

Шче є Французьа загнала,
Ой, шчо б моїа славна вармійушка

Хрести получила,
Шче є мидалі узьала! ²)

Це шче одна з наїліпших московських пісень з числа тих, котрі в остатні роки записано на Україні. Ми вже згадували про дејакі з тих пісень, — напр. пісні про 1812 р., про Платова-козака, про турецьке поле, про Варшаву (певно з 1831 р.), про походи по молдавському степу (певно з 1829 р., підновлено в 1854 р., — хоч иноді тої степ зветьсьа ї французьким). В усіх цих пісньах про ход державних воїн Россії в ХІХ ст. росказано дуже темно ї переплутано, — а до того думки тих пісень далеко низчі од думок старих українських воїцьких пісень XVII ст. В старовину українці, — козаки ї сельване, багато воєувались з чужими льудьми, — з татарами, турками, польаками, москальами ї др. Пісні про ті воїни, звісно, не мирного духу, — та в тих пісньах навіть і доси ход війни росказаний доволі юсно, а шче юнішче видно резон до війни, — і тої резон по більшій части був зовсім правиї: од татар та турок одбивали українці їхпі полони, загнані на українській, або в загалі на христиєнській землі, — од польаків і москалів одбивали українці своєї породну, державну ї гро-

¹) Зап. Іак. Новіцькиї, в с. Михаїлівці, Маріупольськ. пов., Катериносл. губ.

²) Зап. К. Марченко, там же, в селі Ольгінськім. В збірці Судовшчикова з Полтавської губернії 1854—55 р. цьа пісньа шче більш прилагоджена до тогдішньої війни.

— 85 —

мадську вольу, — а од польаків шче ј вольу ј церковну; ¹) — тільки в ко-
зацькій псальмі про поход Богдана Хмельницького на Молдавщину
— до котрого похода українським мужикам справди не було ніjakого
діла, ми не бачимо пічого, окрім думки про здобич, („червінців полумиски“)
скрашеної трохи думкоју про „рицарську славу“. ²) В московських же
салдатських пісньах на Україні звичајно не видно, шчоб співаки ро-
зуміли, за шчо јде војна; приказ царській заміньа всі резони, — а, —
шчоб „наша армія похваленаја було та хрести-медали узьала“ — ціль
усіjeї војни. ³) Думи про чужинців, — про „неприятелья“, — в цих
пісньах самі безчоловічні, — вложені в слова стідкі, лајливі: неприja-
тель непремінно: „шельма“ ⁴) — котрий непремінно мусить покорва-
тись нам, т. ї. нашому царьу, ⁵) — а то з нього можна ј „з живого
шкуру драть“ ⁶) Такого погльаду на чужинцьа-ворога не бачимо в
старих українських пісньах. ⁷)

Всі такі пісні јавно московського складаньньа, — як у цьому можна до-
певнитись з мови, а також порівнавши їх з тими, шчо напечатані в збірці
П. Кірьеєвського-Безсонова: „Восемиадцатьй вѣкъ“ і „Нашь вѣкъ въ
руськихъ историческихъ пѣсняхъ.“ Між такими пісьньами одна тільки:
про поход на Варшаву (в 1831 р.), записана д. Манджуроју в Віль-
шані, Харьк. губ., — коли не зложена на ново, то хоть прилагожена
з старојі пісні про руїну Січі, самими українцьами. І в тій пісні хоч
Польшча ј зветьєва вражоју, — та все таки з того, як пісьна мов би
прирівньує Польшчу до Січі, јо по тому, як вона старається роска-

¹) Дивись напр в Историч. п'єсни малор. народу Антоновича ј Драгоманова, т. І, № 45, ІІ, № 1, 6 і др.

²) Антонович і Драгоманов, ІІ, 99.

³) Ось шче словь одній пісні:

Ми безвінно (?) кровь проліді,
За то ранні јесть у нас...
Честь і славу, крест-медалі

Ми желаем заслужить
І за нашує услугу
Нас не можна позабить.

Зап. Іак. Новицьким, в Александр. п., Катериносл. губ. в с. Вознесенці.

⁴) „Здрастує, здрастує, шельма Паліхвост“ (Наполеон)—з пісні, записаної д. Іак. Новицьким в с Вознесенці.

5) Ой ви польаки, ви шельми проклваті,

Да покарвається ви нам!

З пісні про поход на Варшаву 1831 р., записаній д. І. Новицьким в с. Михаїлівці.
Цікаво, шчо сам царь Миколаї І в своїх листах звав польських повстанців „ка-
наліями“. (Русск. Старина, 1881, VII, 549, 552).

⁶) З пісні про війну з турками, зап. д. Маркевичем в Чигриншчині. В паперах Максимовича ми знаєшли подібну пісньу з такими словами:

Пойдемъ Турка воевать,
Зъ Турка кожу будемъ драть,
Соломою начинять,

Половою натирать
Музыкантамъ продавать. і т. д.

7) У Максимовича в збірці 1834 р. напечатана доволі лајлива ј жерстока пісньа про війну козаків з турками (стор. 144), та здається, вона сфальшована, як багато пісень у тій збірці. Ми думаємо тепер, шчо jijі, як дејаких инших №№ з збірки Максимовича 1834 р. зовсім не слід було перепечатувати въ „Историч. П'єсни Малор. Народа“ (І, № 39, 41, 54).

— 86 —

зати справу, не тілько без лајки, а навіть з сумом, — видно, шчо тој, хто јії влагоджував, шче не забув старојі думки украјінської, шчо з Льахом по правді можна војувати тілько до Вісли, — а за Віслоју в нього „своја Польшча.“ ¹) Доволі чистоју украјінськоју мовоју зло-жена салдатська пісна: „Туман јаром котитьсьа, парньу гулять хо-четьсьа“, — котру љублять співати ј парубки по селам. Вона, певно, зложена була письменним чоловіком дльа новобраних козаків украјінців в турецьку війну, коли шче не в часи Потьомкина, то не пізнішче 1829 р., јак шче держалісь у моді в московських панських і воєськових капелірах і пісенниках украјінські пісні, занесені Розу-мовськими ј Потьомкиним в Петербург. ²) Один з зразків цеї пісні ³) в кінці обертається до „непријательа“ так:

Виходіте, турки к нам:
Ми вас порубаєм пополам,
І кісточки попалим
І попілок розгребем.

Другиј зразок записаниј в Полтавшчині не маје цього кінцьа, ⁴) — та ј усьа пісеньа хоть і бадьориться, а все таки сумна, — і па-рубки звичајно одкидајуть з нејі слова про турок, а прибављајуть з других, шчиро украјінських пісень, — мужицького складу, — про горе некруцтва ј салдатчини.

Шчоб скінчити з пісньами московсько-салдатськими на Украјіні, ми приведемо шче одну з них, котра покаже, шчо ці пісні не тілько ве-дуть украјінські села не вперед, а назад, в думках про громадське житьтьа ј житьтьа з сусідними породами, — а ведуть назад і вмілость складати пісньу. Це новісінька пісньа, котра прилагожує до подо-рожьжьа царьа Александра II на Кавказ в 1871 стару, пісньу, зло-жену в часи польської війни 1831 р. ⁵)

¹) Ось цьа пісньа, — нігде шче не напечатана:

Ој, із за гори, із за Кубані
Усе вітер повіваје;
Кругом Москаль вражу Польшчу
Ој, уже він обнімає.
Ој, јак обнав же він вражу Польшчу
Він у город уступає,
Ој, червоними та знаменами
Він город же украшає.
Та полковнички, охвицерики
По полкам гуљајуть,
А біднији та салдатки
Јак орли літајуть.
Ој, вилетів із Аршави
Не ворон, не шуліка,
А не буде з тці Польшці
Вже добра до віку!

Јасно, шчо тут прилагожено до Варшави пісньу про руїну Січі. Початок такиј самиј. В пісні про руїну Січі, записанј д. Манджуроју же в слоб. Багатіј, Новомоск. повіту, ј кінець ось јакиј:

Та летить крьачок, та по тој бочок,
Де възьавсьа шульпіка!
Ој, не буде в Січі города
От нині до віку!

²) XVIII в. въ русскихъ Ист. пѣсияхъ, 408—409. Нашъ Вѣкъ въ русскихъ историці, пѣсняхъ“ 232, 281.

³) Записан. в Маріуп. пов. в с. Михаїловці Јак. Новицьким.

⁴) Едличко, Собраніе Малоросс. пар. пѣсенъ, І, 19.

⁵) Нашъ Вѣкъ, 464.

— 87 —

Ночкі темні, тучі громні
Три дні зріладу дошч іде.
Через ресла (руела) переправлялись,
Михаїл нас провожав;
Михаїл наш князь великий
По всеї вармії у нас.

Сонце ёасне возсіјало,
Ідьоть руськиї білії царь
Із наслідоччком своєйм,
Сказав: здрастуєте, ребьата,
І прошчајте, господа. "¹)

Оттакими пісеньами начальство старається замінити мужніцькі укра-
їнські пісні серед салідат, — бо тепер уже в московському віську вва-
жається за стінд співати мужніцьку українську пісень. ²)

І справди, — в новішчих збірках з лівого берега Дніпра, де далі,
все більше знаходимо таких московських пісень, їщих зразки ми по-
казали вишче. А все ж таки не тільки далеко до того, шчоб счезли
усьакі українські пісні, а їміж рекрутськими ї салдатськими пісеньами
багато шче єсть шчиро-українських пісень і навіть в помосковлених
пісеньах часто здібувємо шматки з українських, або пніод ціла помосков-
лена салдатська пісеньа єсть не шчо инше, єк перероблена українська
казацька пісеньа. Мало того, — українські пісні, з жалем на салдатчину
проходять павіть у Московщину. ³) Во шчиро московські пісні про-
тивусалдатські так білії проти українських, шчо павіть салдати по-
роди московської муселисподобати українські пісні, коли вони хтіли
вилиги спів жаль на заміну хоть тьажкого мужніцького, та все таки
родинного ї громадського житьтьа, на дольу „казеного чоловіка",
салідата. Окрім того, певно, ї музика українських пісень причаровує ї
москалів, заставльа їх переємати ці пісні. ⁴)

Порівньавши ті пісні, котрими обміньались одна з одною козацька

¹) Запис. в с. Вознесенці Йак. Новицьким. — Наслідник ніколи з царем вкупі на
Кавказі не був.

²) Громала, 1881, № 1, 12. С. К. Салдатська служба.

³) Напр. порівн. Варенцова Пяті Сам. Края, 193—194 з Головацьк. ІІІ, 106;
Якушкіна, 99—100, з Намтлі, Нар. Творчества Сєвер. края, 96; 106 з Максимов.
1834, 157; Чубінськ. V, 977—980; див. також Йакушк. 176—177, в котрій коньа
питають про їого пала; також Наць Вѣкъ, 88—89, з Старосв. Бандуриста. І, 11;
Чубінськ. V, 943—944 і др. Нашь Вѣкъ, 94—95. П. Ефименко. Мат. по этногр.
р. насел. Арх губ. ІІ (Н.в. Обш. Люднє естествозн. п проч. ХХХ, 2), 55, № 22
(початок). Максимовича, 1834, 145, № 9 (початок), і Головацьк. І, 135, ІІІ, 85, 87,
88, 89 (початок), Чубінськ., V. 976. А і Б (переход до московської) і др. і др.

Трохи не всі біторуські пісні рекрутські ї салдатські, напечатані д. Шеєном
(Зап. Р. Г. Обш. по Отл. Этногр., V, 661—668) зкладені з шматків українських
пісень, часто переплутаних.

З польських вояцьких пісень, котрі мусили підти од українських вкажемо: в Коль-
берга, ІІ, № 195, VI. № 318, VI. № 347. Zbior wiadomości do antropol., 91 (№ 118 і др.

⁴) Йак грубшають українські пісні, переєжовши до москалів, — а надто, коли
гіло єде про дівчат та жінок, — можна бачити, коли порівняти напр. пісень в
Костомарова (Малор. Сборн. Мордовцева, 243, № 48; порівн. Чубінськ. V. 950—
951, № 32) з Шеєновою (215—216, Н 70). У нас єсть примір, записаний д. Шев-
ченком в Карелівці, Звен. п., Книївськ. губ., — котрії уже проєжов через салдатські
руки, — і вже там кінські уже грубій. Порівн. також Варенц. П. Сам. Кр. 215,
№ 2 і Чубінськ. V. 671. Г. В Йакушкіна (173) єсть московська пісеньа, в котрій
набрано слов з різних українських пісень тілько без усьакого толку.

— 89 —

Друга половина пісні проєто осібна, справди, „чисто хохлацька“ (ркра-
їнськ), пісньа, тільки тут вона не зовсім скінчена; вона єсть у нає
записана ї повнішче; ¹) тільки ж і тут з неї видно жаль на салдатчину
є на неправду здаваньньа в рекрути, — звичаїні думки шчиро-українсь-
ких рекруєтьсях пісень.

А ось шче один примір того, як у салдата боретьсьа українська
пісньа з московської ї шчо виходить, коли подужає московська:

Ой, засніваю пісньу
Льудську, льадську
Про житьєво своєї салдатське. ²)
Шчо салдатська голова
Все подножнає трава.
Правда сохне, правда в'єване,
Царська служба довго єде.
Слава богу за отставку:
По два руб'я на прибавку,
По два руб'я з душі рвуть!
Івана в салдати беруть.
Всі дєрева загули,
І Івана повезли.
Ведуть Дуньу базарами
Ваєю (Ваньу?) лавочками,

Б'єуть Дуньу батогами,
Ваєю палочками,
Ваєю палічко
Перед папушками. (???)
Захотіла шельма б... й
В чистім полі погулять.
В чистім полі при долині
Стоїть кушчик калли,
А на тій калли
Соловеї птичка сидить,
Разні пісеньки співає.³
Солодкі їаблуккі кляує,
Самі сахарні,
Шче є разніпчасті. з)

В шчиро ж українських піснях видно невспушче противенство
проти салдатчини (московщини), — цього „кровавого податку“ громад
на користь державі. В піснях цих юсно змальовано велике горе мир-
ного хлібороба, сімжанина, громадьанина ї юго родини, з того часу,
як приходить „государське пісьмо“, або „карта од цієрьа, чи од ца-
рьа“, „шчо рекрутів брать пора“ ї до того, коли він льаже на чужі
стороні „на поталу воропам“: як він сумує, як пробує зховатись,
як їго ловлять, ставлять „у пријомі“, де їго кучері летьть „панам
під ноги“, як він прошчається з отцем, з матірju (частішче), з дів-
чиною, з міюю (жінкою), з товаришами, з „панамя-громадою“, — як
юго обступа холода ї головна казарма, неприєзні „дьядьки“ ї коман-
діри, — як він терпіть в тьажкій дорозі, а далі їміра на чужі сто-

близча до московської. — та все таки українці не вдовільнились сухої картиною царського смотру, — а приробили другу половину пісні, в котрії „в царевича (шчо робив смотр замість царя) з плеч головонька летить“.

¹) Чубіськ. У, 977—979, најбільше 978, Б.

²) Салдат українець, без єєєої думки про зміна своєї рідної країни, зве
своєї пісньо — або хахлацьою. або навіг'я льадською, польською, бо правиї бе-
рег Дініра звет'єсьа Польською, та ї д'я москалів часто все українське відаєть-
сьа польським — то зве jiji просо льудською, як і українці звугі себе часто
просто льудз. Аж воно ї виходить, шчо пісньа зосгалась справди льудською. —
поки вона зосгалась українською (до 13-го вірша).

³) Зап. Андр. Швічєнко, в Карелівці, Київськ. губ. Звениг. повіту.

— 90 —

роні, — в далекому Відні, або в Москві „проклватій“. 1) Перегльада-
учи ці пісні, пригадуєш собі слова Шевченка:

Льагло кістьми

А сліз, а крови!! Напојіть

Льудеј муштрованих чи-мало....

Всіх імператорів би стало...

Ми б мусили написати цілу кингу, коли б зхотіли вибрати ці всі картини з пісень, котрі напечатані вже ј з тих рукописів, шчо ми маємо. Радимо читачеві възяти јаку небудь печатну збірку, панр. Максимовича, Чубинського (в V томі), або Головацького, чи Купчанка,— ј він сам побачить, чи правду ми кажемо. А сами ми тут зведемо до купи тільки те, шчо єсть в українських віськових пісьмах про головнішче: про саму війну ј војацтво, а також про державне начальство, котре набіра з українців вісько.

Коли порівньати нові українські војацькі пісні з старими про війну
з татарами, турками, польаками ј др., — то перш усього кинегьєва в
вічі, шчо в нових пісьмах зовсім нема војацького духу. Тој самиj
народ, котриj породив запорожців і котриj доси не забув пісень про
таких завъматих лицарів, як козак Голота, — шчо „не боєвєва пі
огньа, ні води, ні всьакого болота“, — як Баїда, котриj, і висьачи на
турецькім гаку, все дума, як би встрелить султанив в голову, — як
Нечаj, котрого павіть одрубана голова каже, шчо вопа, „як і била
льашків-панків, так і бити буде“, як Перебиїнсі др., ²) — тепер мов би
то став положливиj. А віп не став положливиj. І в Россії, і в Авст-
рії салдати українці вважається за льудеj, котрі, раз ставши до
діла ј војацького, робіть їого пильно ї чесно. ³) Тільки ж українському
мужництву противна війна, котроjі поводу воло не розуміє ї на котру віп
іде не по своїй власній волі, — війна длья війни, або по вказу начальства.
Між новими воїцькими пісельами на Україні єсьє одна, котру співають
зальубки в Україні Россієвськіj, як і Цісарськіj. — і котроjі шматки
причеплюється до багато других воїцьких пісень. Пісеньа та, певно
склалась шче за часи Потьомкина є царці Катерини і їхніх він з
турками, коли козацтво українське доживало остатній вік уже не на
волі, а на службі московському царству. Так у цій пісні — ті самі
козаки, шчо пам'ятали Баїду, — вже так співають в турецькому поході:

Ой раді б ми вернутисьа, —

Турка звојувати.

Гетьман не пускає;

А ми того Турка не звоєйєм,

Та не так гетьман, та не так гетьман,

Тільки роздратуєм,

Як царцька-мати:

Тільки нами, нами, козаками

Хоче нами, нами, козаками,

Дунај загарцуєм!... ⁴)

1) Ой, ти, Москва крокљата, — Шчо ні сестри, ні брата!...
(3 збірки д. Ів. Новицького).

2) Антоновича і Драгоманова. І, 145, 165, ІІ, 55, 39 і т. д.

3) Polnische Revol., 23, 67.

4) Гулакъ-Артемовській, Укр. пѣсни. Закревскій, Старовс. Бандиниста, І, 87. Pauli, II, 52. Головацьк. І, 133, 134. ІІІ, 144. Чубинськ., V, 970, 995, 999. Треба нагадати, шчо є справді всі московські війни з турками, не викльучаючи є війни 1877—1878 р.,

— 91 —

В однім, — певно з најстарішчих шматків цејі пісні, шче з остатніх часів Січі, говоритьсьа јасно:

Ој ради б ми вернутисьа, — гетьман не пускаје.

Бојац гетьман шчастьа не мав, а кошовиј дољі:

Пішли наші новобранці не по својій волі. ¹)

Цьа пісеньа стојіть на гръаниці між віком козацьким і салдатським українського војацтва. На стілько козацтво шанували українці, на стілько вони гидујуть салдатством. Того всього хвастовства војацтвом, — блескучоју, подібноју до панської, одежоју, војацьким піцацтвом, — біганьньам за дівчатами („зеленое вино пить, красныхъ дѣвушекъ побить“), вислугоју в обичери ј т. и., — про шчо здибујемо пісні в тих народів, котрі довго мали, або ј досн мајуть своје державне вісько — мај же не ма в українських піснях. ²) Деі-три пісьні з „бра-

були страшенно несчасні, а надго дља салдат-українців. Звичаюно царське начальство кидалось на віјну без розуму: — турки спершу били јого вісько, ј тільки вже опісльа з страшними натугами вдавалось москальам побороти турок. Українські салдати, јак најбільші, льгіш в перші часи війни. — До цејі пісні треба шче припітити, шчо в Цісарщчині замісць „гетьман і цариця мати“ співајуть: „цісарь і цісарська мати“. В дејаких нових одмінах в Россії вже співајуть замісць „цариця — мати“ — „гетьманська мати“, — або замісць гетьман — „государь і государева мати“ (зап. Руданьск. в Кольускому) а да її „єднорал“ і „єдноральська мати“ (у Чубинськ. 999) — і навіть: „мајор і маюрова мати“ (у нас рукопись д. Јак. Новицького, зап. в с. Ольгінському, Маріїн. пов. 1875 р.). Це шче раз показує, јак в розуміньську державних справ, — своїх і заграничних, — українське мужицтво під московським нарством пішло не вперед, а назад од часів козацької волі.

¹) Чубинськ., V. 960, № 47.

²) Шчоб не заходити далеко, ми покажемо тільки на пісні польські ї московські. Так з польських пісень вкажемо напр.: Kolberg, Lud, IV, 761. VI, 177—178. Konopka. Piesni ludu Krakowski, 147. Zbiór wiadomości do antropolog. krajow., wyd. Krak. Akad., II, 91. — З московських. Кир.-Безсоновъ, IX, 171, 175, 215. Якушкина, Русскія пѣсни, 92. — Ми не хочемо цим сказати, шчо в польаків, або в москалів не ма пісень противних салдатчині, — а тільки те, шчо між українськими піснями далєко менше пісень з салдатським духом. Дуже б цікаво було порівнави по дрібному українські пісні про војацьке житьтьа з польськими ї московськими, та тепер шче цього не можна зробити, їак спід, — бо московських і польських пісень таких шче мало напечатано. Дејакі московські збірачі навіть не хотіть печатати своїх салдатських пісень: так Варенцов (Сборн. пѣсень Самарскаго края, 183) каже, шчо „салдатскія пѣсни нышшняго столѣтія сіва могутъ быть названы народными; я не помѣстилъ самихъ дикихъ и уродливыхъ“). З другого боку ми чули, шчо в польаків в Авертії єсть пісні дуже противні салдатській службі, — та вони теж не напечатані. По тому, шчо нам звісно з печатних збірок, ми можемо сказати: — а) шчо в польаків противенство салдатській службі звізазується з бажаньньам поновити своју державу ї своє вісько, — напр.

... matka choć bije.

To ją serce boli,

U moskali biją, łają,

Biorą do niewoli...

O najświętsza panieneczko,

Dodaj nam pomocь,

Dodaj nam pomocь,

Jeśli twoja wola,

Dopomož nam, mocny boże,

Obrać w Polsce króla.

(Zbiór wiadom. do antropol. II, 85—86, 89.)

Б) шчо в москвині ї націлші ї з најбільшим жалем салдатські пісні — старішчі,

— 92 —

вим" уланським духом, — зостались шче з часів вільного вербунку за
Польщі або належать до пісень бродьачих. ¹) З досади на панів в
галицького мужика могла вирватись коломијка:

Ој вольу ја, пане брате, цісарьу служити,
Ніж ја мају вражим льахам паншчину робити! ²)

так само јак у подільського бурлака з голоду ј холоду могли вирватись слова:

А в нашого царьа-государьа да все добре служити:
Jeсть шчо јісти ј пити, хороше, хороше ходити,
Та нічим сьа журити. ³)

Та служба војацька таж сама паншчина; — так і говорить галицька пісенька:

Котриці же тут брат лежит,
— Ој, то тој тут брат лежить,
Шчо паншчину тьажко робит?
Шчо цісарьу вірне служив. ⁴)

Салдатство—паншчина, та тільки шче далека од родини,— і навіть бурлаки звичајно воліли записатись за панів, — а надто там, де паншчина

зложені шче в XVIII ст., часто перероблені з козацьких, (напр. у Варенцова 183—192) тільки ј у них дуже рідко нарікајуть не самого государва, або царьа, ј у загалі противенство војацтву далеко слабше, ніж в украјинських піснях. Ось ма-буть, чи не најгострішчинь виступ проти царьа з тих московських салдатських пісень, котрі напечатані доси:

Какъ заслышали мои кудерушки на себя невзголье...
Что ужъ быть-то мнѣ, доброму молодцу, въ солдатахъ,
Что служить-то мнѣ, добру молодцу, государью,
Что стоять-то мнѣ, добру молодцу въ караулѣ...
Просоцлялись мои, мои скоры ноги,
Какъ задумалъ я. добрый молодецъ, задумать бѣжати,...
Прибѣжалъ и, добрый молодецъ, ко своему подворью,
„Ты пусти ль, пусти, моя матушка, обогрѣтъслъ...
— Я бъ пустила тебя, мое дитятко, боюсь государя...“

(Якушкінъ, 97—98. Порівн. там же, 80, Костомар., Пѣсни Саратовск., 80).

Дуже цікава пісньа, записана Судовшчиковим в землі Війська Донського. Вона почина так:

Нынче годы не такіе,
Не такіе, — тяжелые;
Тяжело жить подъ Москвой, —

і далі мовоју, котра трохи закида на украјинську росказує з жалем про рекрутчину. Поки шчо, ми не беремось сказати, де мусила спершу скластись цва пісньа. Шчоб звернити на нејі увагу московських учених і збірачів, ми печатаємо її і кінці нашої прапі.

1) Максимович, Укр. Нар. Пѣсни, 1831, 161. Головацьк., ІІ, 108, І, 148. (і тут „бравиј“ дух на видержується) Pauli, II, 186 Така ж сама пісньа про те, јак до вдови пријіхав син — порутчик. Pauli, II, 23—24. Одна пісньа, — в котрій похвальjuється „капраль“, єсть галицьких перероб подніпванської пісні про голоту ї дуків, в котрій замість огамана поставлено капральа, — так само јак у Подніпран-шчині туж пісньу иноді повертaють до чумаків (Рудченко, Чумацк. Пѣсни, 106—109) і до бурлаків (Чуб., 1016, № 127, кінець).

2) Головацьк., ІІ, 296, № 274. Цва коломицка, певно, зклалась зараз по скасованьньу паншчини в 1848 р. Порівн. у нас на стороні 64.

3) Чубинських, V, 999.

4) Запис. М. Бучинських.

— 93 —

була легша, напр. в Донщині, — аби тільки не попадатись в рекрути.
Про це јесть і пісньа, напечатана в „Основі“. 1) Так само ј гуцул, јак
почув про рекрутчину, заспівав:

Ој, паночку Грпрновецькій,
Буду в ты служити,

Лип мјі не дај до цісары
Карабін носити! ²)

Друга галицька пісенька навіть жаліється:

Ој на Кутп доріжечка,
На Кутп, на Кутп!....
Ми би в панів не служил,
Коби не рекрут.

Ми би в панів не служил
І панів не знали,
Як би уни білі ручки
Назад не вјазал. 3)

Звичајно в піснях украјинських все салдатське, — гидке ј страшне.
Гидка одежа салдатська, — котра здається украјинським сельванам
навіть стидкоју. 4) Страшні вони: „карабин мальований, від цісарьа да-
рований, — і шабелька прејаснаја; — доле ж моја несчаснаја!“ — плаче
украјинець, — бо зна, јака то вага „государське (або цісарське, госу-
дарственне) платьтьа.“ 5) Не в одній пісні чујемо:

Лучче мині, моја матп,
Круту гору копатп,
А ніж мині, моја матп,
Та те платьтьа надіватп.

Круту гору кошаючи,
Та сьаду, спочину,
Як надіну царське платьтьа,
До віку не скину. 6)

Мати, котру ключуть подивитись, јакиј з јії сіна „панок“, — тільки
тужить: „не ма мого сіна Јванка, јуж в цісарьа служить“, — або
„тепер вже не наша буде, — се ј цісарська дитина!“ 7) Сам салдат
признається, — шчо јак „Дали мені катанки, — заплакали коханки“ 8)
і каже дівчатам:

Ој, не треба, дівчинонько, жовніра љубити,
Бо він мусіт цісареви десьать літ служити.
Ој, дівиці, молодиці, скпіьтесь по грому,
Та заплатіт цісареві, — нај мундур не ношу. 9)

І дља украјинських дівчат салдат — не пара:

Шчо в салдат за подоба?

За плечипа всьа худоба:

І торбінка з сухарьами,

І мунціва з патронами

І манерка із водою;

Салдат служить із бідою. 10)

1) 1862, Мај, 99. У Чуб. V, 1024, № 138 уривок з нејі.

2) В Жовачеві, в Коломијскім запис. д. Волошиньук, в 1870 р.

3) Зап. д. Ревакович в Дроговичі, в 1863 р. і д. М. Цар в Скільшчині.

4) Ој цісарську, цісароньку, јакиї же ти глупиї:
Убрав јеси мја в камаші, не закрив јес дупи !

(Коломијка. Голов. II, 298. № 286).

5) Голов., І, 145.

6) Зап. д. А. Циприцька, Пурховці, Александр. пов., Катериносл. губ., в 1873 р.
Подібне в пісні, зап. д. Борисович в с. Вербовій, Книївськ. губ. в 1876 р.

7) Головацьк ІІІ, 99. Соломон. Коломыйки и Шумки. 67.

8) Зап. П. К. в Підгірju, 1868.

9) Соломон, Колом. и шумки. 67. Подібна думка в Русалці Дністровій, 1837. 28—30.

10) Сб. Новіцького. Пісенька: „jak улана не љубити“ — (Чуб., 1984) по мові,

— 94 —

В другій пісні дівчина каже салдатові:

Ја твојих грошеј не хочу

І за тебе не піду:

Бо в жовніра нема хати,

Нужда, біда јого мати. ¹)

Дуже показује характер украјинца-сімјапина настава, котру гово-
рить матір сипові новобранцеві:

„Не зраць, сину, чужојі дитини (дівчини), — не буде тьа бог карати“ . ²)

Вона нагадује те, шчо говорить д. С. К. про те, јак салдати укра-
јинці одрізняјуться в россійській армії од москвніпів тим, шчо шану-
јуть жіночу честь і навіть, проти својејі хвихевојі вигоди, вговорьу-
јуть жінок не „пакоститись“ з салдатами. ³) В одній пісні сам ново-
бранець говорить дівчині, котру він льубив јак був „парнем“ — про
те, шчо таке роблівать з дівками ј жінками салдати, або јак јіх зви-
чајно звуть в Россійській Україні, „москалі“, — подібно тому јак в
Австрійській їхі звали колись „австріяками“.

Гуљај, гуљај, молода дівчино, з ким гуљала,
Да не гуљај, молода дівчино, з москаљами.
Москалики, вражі сини, обманшчики:
Вони тебе, молоду дівчину, да ј обманять;
Вони твоји білі ручки помарајуть,
Вони твоју русују косу ростріпајуть.
Вони твоју честь дорогују потерљајуть. ⁴)

јавно, взвата з польської; про „гранатовиј мундір“ бачимо в печатних польських піснях (Zbior wiadomości. 91. H 116; Kolberg. VI. № 649).

¹) Порівн. московську.

Нужь, кабы мы, дѣвки

Знали — вѣдали,

За старыхъ мужьевъ

Мы бъ не бѣгали.

Мы бъ пошли за-мужъ

За молодыхъ солдатъ,

За рекрутчиковъ

За молоденькихъ.

За хорошенькихъ !

(Варенцовъ, П. Самарск. крал, 202—203).

²) В пісні: „Ој закувала сиваја зозуленька а в недільу поранці“, запсавіж д. А. Руданським в Кольусіку. В такій же галицькій — „Не зрадь льудської дитини“. Голов. ІІІ, 97).

Порівн. в польській пісні про жовніварське право над дівчатами:

Wędrują żołnierze

W wielkiej paradzie.

Żołnierz od żony,

Żołnierz od dzieci

Wędrować musi

We świat daleki...

Wolno mu kochać

Pięknę dziwczyneę.

On ja pogłaska,

On ją zabawi,

Nie jedłę panę

Nieszczęsną zostawi.

Idź z nim do króla,

Idź do sędziego,

Nie znajdiesz prawa

Nigdzie na niego.

(Zbior wiadom. II, 91).

Треба сказать, шчо в піснях польських звичајно „кавальер“. — дуже безжалостниці і навіть грубій до жінки ј дівчини.

3) Громада, 1881, № 1, 128.

4) Зап. Оп. Маркевичем, в Конотопськ. пов., Черниг. губ. ї Судовшчиковим в

— 95 —

Страшенно противна украјинським хліборобам салтатська муштра.
Одна дуже гарно зложена галицька пісеньа дає нам такі картини:

Ој, там на горонці
Кракали ворони;
Заплакали новобранці,
Сидьачи в неволі:
— „Ој, то ми сье в свого пана
Того дослужили,
Шчо б ми такі молоденькі
Та в неволі тини!“ —
Ој пігналі новобранців
Білими шлажшами,
А за ними вартівник
З за ту з паличками.
Ој пригнали новобранців
До новојі брами:
— Поставајте, новобранці,
А всі враз погами,
А всі враз ногами,
До купи п.ечима!
Поглядајте на цісарьа
Чориними очима! —
— „Ви, старі жовниари,
Возміт нас у руки, ’)
Не лајте нас. не бпіть нас,
Навчіть нас науки, —
Во ми молоденькі
Того не робили.
Но сіјали і орали
За п.лутом ходили. 2)

Пир. нов., Полт. губ. — Пригадајмо, шчо в казках — москаль звичајно — з юдіј. Рудченко. Нар Южнор. сказки. 161—177. Порівн. Врусцова, П. Самарск. края, 207. де сами салдати кажуть про себе: „мечись, вори, через забори“.

Порівн. в моск. пісьнях про салдатське обертаньва з дівчатами ї дівчат з салдатами. Русск. Филолог. Вѣсін. 1881. № 2, 664 (Салдаг Яшка и дѣвка Наташка; теж у Варенц. П. Самарск. края 214—215), там же 1880. № 3, 103—104 (в котрій без осуди росказується, їак „десятинічкі-цаловальнічкі разводить салдатъ, па хватерушкамъ, къ краснымъ дѣвушкамъ, па настепушкамъ“ і т. д.), там же 109—110 (якъ дівчина признаються, шчо вона б „рада полюбить хотя инова, — ахвицера маладова; — онъ напутрянъ, набѣлень, — хорошо снарлежень“ і т. д.), — 115 („у салдатки — губы сладки. — у салдата слажа: — салдатъ губы мѣдомъ мажа“) і т. д. Поріви. також Варенц. П. Сам. кр. 212—213; їакъ капітані каже дівчатамъ: Ужъ, вл, дѣвушки, любовинки, любите меня, Станете любить, стану чаще ходить. Стану чаще ходить, стану больше носить. Когда рубль, когда два, когда пять-шесть вдругъ, Полтинушки не случилось, не прогнѣвайся за то, Не прогнѣвайся за то, не стыди мое лицо.

Треба сказати, шчо в загалі в москвинів і в дівоцьких піснях на подарунки звертајуть дуже велику увагу. — З польських пісень ми приведемо такій примір:

Ułany, ułany,
Malowane dzieci!
Nie jedna panienka
Za nimi poleci.
Niema tu ni wioski,
Niema tu i chatki,
Żeby nie kochali
Ułanów mężatki.

(Zbiór wiadom. do antrop. kr., II, 91).

В украјинській пісні, записаній Судовшчиковим в Пирьак. нов., Полт. губ., сирота, котру мачуха примушує „з офицером спати“, жаліється:

Важко ж, мати, важко
Камінь ізньати,
То так мині, моја мати,
З охвицером спати;
Гірко ж, мати, гірко,
Гірко полинь єсти,
То так мині моја мати,
З охвицером сісти.

1) У Чуб. — „шчо в вас білі рукі“.

2) Підгіріje; зап. Вол. Навроцький. 1862. Подібній же кінець у Чубинськ., V, 996; у нас рукоп. д. Манджури, 1876 р. з Мурахви, Богодух. нов. Харьк губ. Купчанко, № 330,

— 96 —

Хліборобська працьа з родиною мальується українцеві салдатові милішче, піж салдатське марнованьньа сили ї часу:

Лутче б було ціном бухать, Ніж на себе ранці класти;
Ніж тепера муштрі слухать; Лутче б було з сестричками,
Лутче б було з грабельками, Ніж тепера з рушницьками, —
Нек тепера з шабельками; Лутче б було погонити
Лутче б було свини пасти (воїв за плутом). Ніж з панами говорити. ¹)]

При таких поглядах на салдатство, — та шче при тому, їак ко- лись в Росії салдат мусьв служити 25 років, — а потім 15 (та 10 років в безстрочнім одуску), — а в Ціаршчипі 10 років, — ми зро- зуміємо, чому в піснях українських проводи в салдати мальується гірше смерти. Багато єсть пісень про такі проводи, — і всьакиї раз, коли українська салдатська пісньа зостається українською, — вона ї піднімається високо в умілости своєї злогом, — і показує, шчо ї доси українські мужки не стратили сили складати чудові пісні, коли тільки вопи справідно зостаються самими собою, українцьами. В таких піснях не забувається ї царь, — голова теперішніх державних по- рьадків, — і дуже цікава річ: їак тілько їака пісньа зложена чистою

¹) Максимович, Укр. Нар. Пкши, 1834, 159. Pauli, II, 60, Балина, Укр. пісні 59—61. Рукоп. збірка Ів. Новицького; — друга д. Манджури, зах в с. Олексієвці, Александр. пов. Катерин. губ.

Одна польська пісньа з Галичими починається, їак багато українських, козаць- ких і потім салдатських, з того, їак сестри проводять брата в військо, — потім каже:

Lepszy na wsi groch, kapusta,
Niżli w wojnie kura tłusta.
Bo na wojnie kuli leją
Nie pod jednym nogi drzeją
Lepiej w domu pługem orąć,
Niż na wojnie głosno wolać.
Bo na wojnie pięknie chodzą,
Po kolana we krwi brodzą.
Liepiej na wsi kosą kosić.
Niż na wojnie szable nosić.
Bo na wojnie szabłę kruszą
Nie jeden się żegna z duszą.
Jeden woła: wody, wody!
Drugi woła: łęki podéj,
Trzeci woła: zetnij łgłowe,
Bo już robić nic nie moge:
Czwarty woła: wykop jame,
Zachowaj muie w czarną ziemię!

(Zeg. Pauli. P. 1. p. w G. 67—70 Kolberg. Lud. I, 156—1576. VI, 17. Zbior wiadomości do Antropologii Krajowej, Wyd. Krakowsk. Akadem., II, 88).

Одна пісньа з венгерської України починається, їак багато козацьких, з того, шчо сестра проводить брата на війну, потім стріча їго кошва ї чує од товарищів братових, шчо він поліг на війні, — котра тур же ї мальується:

Јесть там плачу, нарікають.
Јесть там кирві роздільнуть,
Јестя там кирві но кісточки,
Гинуть красні там діточки,
Летить палаш за палатом,
Лієсєва кров долов носом.
Летить кула за кульками,
Тече там кров потоками.
Једен кричит: ратуєте ми!
Други кричит: добиєте ми!
Третій кричит: берте јаму,
Верєе јаму, клаївєте ми в ней!

(Головацьк., II, 701—705). Подібна до цої картини єсь і в лагішів (Памятники Татышск. народи. творчесьва. Ив. Спрогиса, 271). Ми думаємо, шчо перша поло- вина слов польських заєшла в Нольшшу з України, — а картина воїни заєшла ї у польську пісньу, ї до венгерських українців з заходу через чехо-словаків. В другій польській пісні жонатиї іде од сімji в військо ї каже:

Lepiej w wojsku strzelcem. — Niż w chacie wisielcem. (Kolb. VI, 865).

— 97 —

української мової, то вона непремінно повна ї вільних, лудських дубок, так само, як тілько мова українська в пісні порушена, — так зараз в пісньу пролазить і невільницький дух і роспуста.

Ми приведемо тут зразки таких шчиро-українських пісень.

1. По за садом зелененьким дорожка лежала. —
Молода її туди пани некрут вирьажала,
Вирьажала на воронім конченьку.
— Виїди, виїди, серце моє, моїа дівчиною! (каже рекрут)
Ој, не виїшла дівчиною, виїшла стара мати,
Въяла коньа за поводи та ї стала питати:
— Ой, спну мій, сокоююку, де ж тебе шукати? —
— Шукає в степу, краї дороги, моїа рідна мати!
Там їа було, моїа мати, горем горьувати.
Своїм чубом кучерявим степи устічати,
А своєї їу кровицєю морьа доповівати.
А шче своїм білим тілом орли годувати. )
— Бодаю же ви, воріженьки, всі разом пропали.
Як ви туду біцу знали, мені не сказали,
А тоді вже ви сказали. як спна звізяли! —
Повіздавини біді руки, везуть до Прилуки.
А з Прилуки до Полтави до вічній присьгати:
— „Приєсьаг царьу, присьаг богу, одріксьа од року!...”
Прошчаю, спну, мій голубе! — не думаю до дому!²)

2. Год берез: зелені стоїти,
Нора тогі свій лист спускати!
Беруть, беруть молодцьа в садати,
За ним піаче їого стара мати.
— „Не піач, мати, бо вже ти стараю,
Нех ті паче жінка молода її!
За жінкою мільенькиї дітки: —
Остаються на віки спрітки!
Остаються паним на поталу. —
А їа пішу служить государьу!
Остаються паним на поругу,
А їа пішу у вічній службу.
Брати будуть на худобі жити,
А їа буду цареві служити.
Брати будуть дітками витнатьсьа,
А їа буду слізами вмиватьсьа!³)

Пісньа цьа записана Маркевичем в Полтавчині вже років тому з двадцять піть назад, — таж jijі не забули на Україні, бо шче в 1873 р. записав має їе ті самі слова цеї пісні д. Манджура в Павло-

¹) Має їе зовсім такі ж слова у Чубушськ., V. 991, № 51, 1904, № 104, і подібні у Купчанка, 562, 563.

²) Максимович, 1834 р., 156. Така ж сама пісньа недавно записана в Київі (Лисенко, Збіри. Укр. Пісень. П. 34—37). У нас єсть шче дві подібних, записані шче пізнішче д. Манджурої в Мурахві. Богоleyх пов., їн Алексеївці. Александр. повіту: в них шче прибавлено: „жовтими кісточками мостів дороблівати“

³) Запис. Оп. Маркевич в. Чубенськ. пов., Нотг. губ. — Теж у Чуб. V. 990—991
В другій пісні, зап. Маркевичем же:

Не піач. мати. не вобиваєсьа. Білому царьу на послугу,
На те їа улавіла: Панам на поругу!

7

— 100 —

Слова цеји пісні про царьа записані доси в Россії в двох місцях на Подільську ј у третьому в Сідлецькіі губернії в 1870—71 рр.; такими ж самими словами говорять про цісарьа ј їго „скрипку“ дві напечатані галицькі пісні. ¹) В одній з подільських пісень новобранець „пірко плаче і ридаје, бо над ним цар вольу маје“

Тільки ж треба сказати, шчо војацькі пісні в Австрійській Україні шче частішче ј шче гострішче виступають проти свого свого царьа, ніж пісні українців в Россії. Пісні австрійські де в чому повішчі, ніж россійські. В Россії довше були крепацтво ј паншчина, ніж в Австрії, довше не було всеспільної војацької служби, — ј рекрутів здавали по волі панів (а в казенних селах по волі громади). Через те в Россії аж до 1871 р. новобранці могли нарікати не так на царьа, јак на панів і навіть на громади, або на „багатих льудеї“, або на несчасну долю, на бога, шчо „јіх таких молоденьких в рекрути отдали“; це ми ј бачимо в ранішчих рекрутських піснях австрійських, а најбільше в россійських. ²) До того салдатська служба в Россії була довша, ніж в Австрії, ј тоді, коли вона тьаглась 25, або ј 15 років, то зовсім прибивала льудеї, так шчо салдати не могли складати од себе багато вільних пісень. ³) Маје своју сину ј те, шчо в Россії ј українцям на-

кож, јак і паншчина доводила українців до виселків: в пісні, знајденій нами в паперах Максимовича, співається:

Втілај, сину, в Волошчину,
Не можна тут бути.

Пописали комисари
Всіх нас у некрути! і т. д.

1) Головацьк. ІІ, 99, № 18, ІІІ, № 34.

2) Напр. див. вишче пісень, зап. д. Навроцьким, — а також у Чуб. V. 973. Stecki. Wołyń. I, 265—266. — На правім боці Дніпра пісні в таких слукаўах часто нарікають на панів-лахів (Голов. І, 143, Чуб. V, 986. 974). Наріканьна на панів-нольків за рекрутчину зашшло навіть на лівій бік Дніпра, ёт це видно з двох пісень, записаних д. Манджуроў в с. Вербовій, в Александр. п., Кагериносл. губ. Дуже цікаві слова здібујемо в одному старому примірі звичаюцої пісні про те, ёт здають в рекрути „вдовиного сіна єдинцьа“:

(О. ч. є їж то пани
Позасівали пани? —

А то того єдинцьа,
Прекрасного молодцьа....

(З паперів Максимовича; письмо 20-х років ХІХ ст.)

3) До 1834 р. в Россії салдати (котрих брали тільки з крестьан і мішчан) мусили служити весь строк 25 років в діјеній армії. З 1834 р. стали пускати салдат післья 20—15 років служби в безстрочній отпуск до „чистої“ вислуги, в 25 років. В 1859 р. покладено було, шчоб старі салдати ўшли в „чисту“ вислугу післья 20 років служби, з котрих 13 в армії, а 7 в „безстрочному“, — а новым службу назначено в 15 років, з котрих 10 в армії. В 1870 р. објавлено було, шчо по новому закону вся служба буде 15 років, з котрих в армії 7, а в безстрочному 8. Служити мусили всі, ј пани, та панам і багатим строк служби вкорочується, г. п'ядыучи по школі, котру хто проішшов. (Обручевъ, Военно-Стат. сборникъ, II, 50, 11. 230) По новому закону (1871 р.) стали набірать рекрут тільки з 1874 р.

В Галичині до 1845 р. дійсна служба в армії була дыль салдат 14 років. В 1845 р. вона зменшилась на 8. (Poln. Revolutionen, 68). Потім по законам 1849, 1850 і 1852 р. служба салдатська по всій Першчині була назначена 8 років в армії і 2 в резервах (безстрочній отпуск). По закону 1868 р. служба салдатська в армій

— 101 —

кидајуть казенні московські пісні, а також і те, шчо в Россії ј доси прості льуде менше письменні, а через те ј менше розуміјуть державні справи. В Австрії вже давно рекрутчина вијшла з під сільського урьаду, — дідича, чи громади, а стала просто під цісарським урьадом, — потім вона давненько вже стала всеспільноју; — через це все рекруту вже нічого стало нарікати ні на панів, ні на громаду, ні на дольу ј бога, — а не на-просто на цісарьа. До того, јак служба коротчала, то ј льуде, зостајучьсь усе таки при силі, більше стали здібними до вільних думок, — так шчо коли австріјськиј жовнір в остатні часи шче більше наріка на свого цісарьа, ніже россі ськиј, то власне од того, шчо јому стало літте, а не пірше. От через це все ми думаємо, шчо австріјські салдатські пісні новішчого часу показујуть нам ту дорогу, по котріј мусьать пітги ј украјінські пісні про војацьке житьтьа з часу нового віськового порьадку, коли јіх напишуть дослідачі.

Вже ј у старих салдатських піснях, записаних в Россійській Україні видно сліди того, шчо салдати нарікали на царьа навіть гострішче, ніж јак це ми показали доси. Так в двох примірах пісні про розмову новобранцьа з матірju, — шчо напечатана в нас на стор. 97 „По за садом зелененьким“), — записаних (Судовшчиковим в Пирьатицькому повіті Полт. губ. в 1854 р., ј у третьому, записаному пізнішче Андр. Шевченком в Карелівці, — здібуємо слова:

А хто царьа наругає,
Сто палок приймає; —

а в одній з пісень, зап. Судовшчиковим, бачимо ј прокљату картину, јак

Поставили сина Јвана

Да вдарили сина Јвана

Між трьома полками,

В три рьади палками.

Тепер нам звісно кілько случаїв з Волинської губернії, де судили одставних салдат за те, шчо вони прильудно „наругали царьа“; післьа таких случаїв заборонено в Россії держати царські патрети по корчмах. В бунті крестьан в с. Топильній в Київськ. губ., Звенигородськ. пов., в 1873 р. перед вів одставниј салдат, — јак це дуже часто бува на Україні. Коли начальство јому стало докорьати, шчо він мусив би стојати за царське начальство, јак салдат, а не бунтовати народ, — то він одповів: „мене власне ограбив царь, котрому ја служив, а громада мене хлібом годує, то ја ј мушу стојати за громаду“ Не може бути, шчо й „руганьна царьа“ не зоставило по собі сліду в нових укра-

авсгро-венгерській назначена в 3 роки, а в резерві (котрий складається тільки на короткий час дільа муштри. — а на довго тільки в війну) 7 років. (Czoernig Oesterreichs Neugestaltung 658—659. Klun, Statistik v. Oesterreich-Ungarn 210). В Австрії здавна салдати одного краєю держались в купі, — в краєвих полках. В Россії недавно стати старатись не дуже перемішувать салдат з ріжних країн і не дуже далеко заводити їх од рідної країни.

— 102 —

јинських пісньах в Россії, — хоч такого, јакиј уже ми бачимо в пісньах галицьких.

В нових же галицьких пісньах на цісарьа дуже нарікајуть. Лајуть јого жінки ј дівчата:

1. А на тобі, цісароньку,
Віді (або срібні) рукавиці,—
А на тебе, цісаринку,
Плачут молодиці.
Плачут мами за синами,
Жінки за мужами,
А молоді дівчаточкі
За нарубочками. ¹)

2. Сійу руту, поворожу.
Сходит рута рідко,
Узьив цісар мого льубка
Озми го сі, дідько! ²)

Сами солдати ось јак росказујуть про житьтьа своје в поході:

—„Ой, цісарьу, цісарочку,
На што нас вербујеш?
В магазинах не ма хліба,
Чим нас прогодујеш?
—Ой буду вас годувати
Вівсьанов половов,
Ой, буду вас виряжати
Цісарськов дорогов. —
—„Ой, јака ж то дороженька
Та д'ява нас тважкаја,
Ой јака ж то та полова
До јіди гіркаја! ³)

¹) Зап. в Кутишчах, Станісл. д. М. Бучинськиј; в Галичі А. Білецкиј.

²) Зап. М. Бучинськиј в Гринівцьах в 1868 р. В краковјаку жінка так просить цісарьа про свого чоловіка:

Najjaśniejszy Panie,
Chodzisz w koronie,
A ja dla twej wygody
Rzewne łzy ronię
Prowoć że mi Jasia,
Pilnować pługa,
Boć rolnik, jak i wojak,
Twój poddany sługa.

³) Рожен. Зап. Бородајкевич. Купчанко, № 329.

Порівн. јак в московській пісні салдати (котрі названі в пісні козаченьками чорноморцьами) ідуть походом „по дикой стени“ її просьаться:

„Пусти насъ, камышъ-травынька, ночевати,
Намъ не годъ-то у тебя, камышъ-травынька, годовати,
Одну темную ночьку, камышъ-травынька, ночевати,
Государевыхъ добрыхъ коней намъ покормити,
Казенную сбрую ратную намъ перебрати,
Провіантскую кашицу намъ похлебати“.

(Р. Н. Пѣсни, Собр. в Самарск. Краї. 83).

В другій салдаг уже говорить навіть таке:

Мы на службу пойдемъ,
Мы на линію зайдемъ,
Паршивую ординку,
Мы всю въ прахъ разобьемъ.
Да тамъ станемъ мы жить,
Царю Бѣлому служить.
Насъ царь не уморитъ,
Онъ велитъ понть, кормить
За службу награждаеть,
Объ чемъ же намъ тужить?

(Запис. Манджура, в Александр. пов, Катериносл. губ)

В одній польській пісні жовнір, служить в друге, „żołnierz dubeltowy“, —
каже про поход:

Maserować krzy kną,
To pójdę z ochotą
Na to nikiej nie uwazam,
Cy ślisko, cy błoto.
Choć pieniędzy niemam,
To na to nic niedbam,
Pożycę się od kochanki,
Powiem: ze ci oddam.
(Kolberg, II, 297).

— 104 —

В доволі довгій буковинській пісні, котра мальує ріжні боки сал-
датського житьтьа, читаємо:

<table>
   <tr>
    <td>Водацарі царовали,</td>
    <td>Шо вони наших дігеј</td>
   </tr>
   <tr>
    <td>Напи злідцували,</td>
    <td>В таку службу дали.</td>
   </tr>
   <tr>
    <td>Та шо би се і јіх діти</td>
    <td>Ој, бо в царьа тважка служба.</td>
   </tr>
   <tr>
    <td>Того дочекали.</td>
    <td>А мала заплата;</td>
   </tr>
   <tr>
    <td>Водацарі царовали,</td>
    <td>Та шо в царьа є велика</td>
   </tr>
   <tr>
    <td>Напи злідцували,</td>
    <td>Дітам та ї утрата. ¹)</td>
   </tr>
  </table>

Такі пісні, котрі могли скластись в гірській Україні ї кілька десьат-
ків років назад, зходяться з новими, — та вкупі пакладають на пісні
австрійських українців про вояцьке житьтьа противу-цісарських ха-
рактер, котрий зовсім закрива ті кілько вдьачних цісареві пісень, шчо
впустили серед мужини поши в часи скасуваньньа паншчини в 1848 р. ²)

Хоч і мало хто захожувався доси коло того, шчоб вијаснити укра-
јинським сельанам, шчо тважка длья них рекрутчина тісно звјазана з
усіма державними ї господарськими порьадками, котрі тепер панујуть
над јіхніми громадами, та все таки по пісеньам видно, шчо українські
мужики ї сами почили примічати ту зв'язку. Так вже в 1864 р. на-
печатано дуже важній волінський примір одній пісні про рекрутчину. ³)
Пісньа цьа стара, — зложена шче за часи козачини. Старі її приміри
величаютьєва там, їак то багато віська козацького, так шчо за ним
нігде ї пролетіти „спивому соколоньку“. ⁴) Далі вона прилагодилась до
чумаків, ⁵) — а далі ї до „новобранців“, до „салдат“, ⁶) — і жаль за
новобранцьами, котрі розлучаються з родиною, став перемагати пи-
шаньньа рьасністьу віська. В волинському примірі пісні післья зви-
чаїного початку:

Важуривська спивій соколонько:
Відна моїа, бідна головонька!...

бачимо зовсім нові слова:

<table>
   <tr>
    <td>Де були ліса, то тепер панські.</td>
    <td>А де були села да хоропі льуде,</td>
   </tr>
   <tr>
    <td>Де очерета, все государські,</td>
    <td>Тепер пописали все на рекрутів!</td>
   </tr>
  </table>

З часом таких нових наставок на старі пісні здібуємо на Укра-
їні все більше. Видно, шчо мужики все більше почилають зводити
до купи всьаке лихо, котре їм приходитьєва терпіти од уських те-
перішніх державних і господарських порьадків. Та волья од паншчини,
— котрій було зраділи льуде між Дніпром і Карпатами, дуже мало

¹) Купчанко. № 340.

²) Окрім згаданих вишче пісень і наших рукописів — печатні пісні проти ціса-
рьа можна знаєти в Головацьк. І, 155. (з Венгрії), ІІ, 112, Купчанко, № 329. 330.

³) День, 1864, № 6. На Волыни Кокошника.

⁴) Антонов. і Драгоманов, І, 262. Чуб, V, 937, 953

⁵) Рудченко. Чумацкія пісні, 230.

⁶) Чуб, V, 952, 1001.

— 105 —

помогла мужикам і не забаром сама та вольа, — без землі, або з ма-
леньким кусником jij і з великоју оплатоју, при податках державних,
при рекрутчині, — стала повертатись в нову невольу в папів же, або
в грошових льудеј, — частішче всього в жидів. Звичајно доходу з
землі, наданнојі крестьанам, навіть в правобічних губерніях, не стаје
на саму виплату викупного чиншу ј податків, ¹) — а багато крестьан,
— напр. дворові, — не получили землі зовсім. — або дістали самі хати
(халупники на правім боці Дніпра), або „четвертній даровиј“ наділ
(на лівім боці Дніпра ј у Слобідчині). ²) Осягніми роками з усіх
частин України мужики сунутьсьа висельватись (звичајно, дуже не-
шчасно) на пові землі; ³) — скрізь вопи задовжені; ⁴) в Росії шче
земльа держитьсьа за крестьанами, бо шче не можна jijі продавати, —
а в Австрії спродаж грунтів крестьанських росте страшенно скоро. ⁵)
Не можучи прожити з својеї землі, крестьане стајуть најмитами на
заводах близьких і далеких,— і в панських дворах, ⁶) запродујуть своју
працьу так дешево, ј так на довго, — за завдатки од грошових льудеј,
— котрі звуть в Галичині „порціјами“, — шчо знов појавляється
коли не старе крепацтво, то в усьакім разі стара паншчина. ⁷)

Јак думајуть украјинські крестьане про цьу своју нову невольу в
капиталистів (грошовитих льудеј) і про звізок цејі неволі з неволеју
просто в державного начальства, — видно ј з пісень.

Перш усього нову невольу мусили спробувати українці цісарські.
Тут, у горах склалась пісеньа, — в котрій најбільш вважливі ось јакі
слова:

А господи милосердниј, јак тьа допросити:

.Льудеј много, польа трохи: з чого будем жити?

Пам зарібки не поможуть, — ја дуже не вірьу... ⁸)

Давно звісна пісеньа, в котрій жінка (иноді руда) жалкує (инод¹
сумно, а иноді жартовливо) на те, шчо чоловік (иноді чорпнавиј) jij
не шанує. Так ось в новім зразку цејі пісні, записаному в с. Запрудці
Київського повіту, здібуємо жалкуваньна жінки на безземельство:

¹) Янсонъ. Опытъ излѣдованія о крестьянскихъ надѣлахъ и п. пагежахъ. 74,
108—111.

2) Воропоновъ. В. тросъ о крестьянскихъ переселеніяхъ. В. Евр. 1876, № 1.
Когелянскій. „Очерки подворной Росіи“, в „Отеч. Зап.“, 1878, № 8, 9.

3) Громада. В, 196 і далі

4) В Київській газеті „Труд“ (1881, № 54) знаходимо звіску з Роменського
повіту. Пот. губ. шчо там уже половина крестьянської землі заставіена, ј на
викуп jij не ма надії. А в Австрії почина вже ходити думка про те, шчо знов
треба викупити крестьянські грути за посредством держави. јак це було піс'єва
1848 р. (Vogelsang. Die Nothwendigkeit einer neuen Grundentlastung. Wien. 1880).

5) Громада, 1881, № 1 ст. 106

⁶) Про стан најмігів див „Гродаду“ II ј V, а також Червінського, „Экономи-
ческія скітаніл“ в „Отеч. Записках“ 1880, №№ 7, 8.

7) Кієвський Телеграфъ, 1875. № 43, (Письмо изъ Галицкіп), № 52 (Порція въ
югозападніомъ країф).

8) Голов. ІІ, 223. (Венгерськ. Україна ?)

— 106 —

Ој, піду ја по над лугом,
Ој, там милиј оре плутом ..
Ој, він оре чуже поле, —
Мині за јім жити горе!
Ој, він оре чужу працьу,

Ја не живу, — тільки плачу;
Ој, він оре чужу ниву,
Ја не живу, — тільки гину!
Ој, він оре, а ја сійу, —
Та ј нічого не подію!

Ті, шчо не мајуть „свого польа“, а на чужому нічого не подійуть, мусьать шукати долі в најмах та в бурлаках. Шче здавна бували по селах украјинських пајмити, а по степах бурлаки. Вони зложили про своје житьтьа ј пісні, котрі давно вже печатајутьсьа в збірках укра-јінських пісень. ¹) Најбільше звісна з тих пісень одна: „Та не ма в світі так нікому, јак бурлаці молодому“, — в котріј пајмит, звичајно, сирота, пастух, — жаліється на те, шчо „він робить-заробльяє, аж піт очі заливає, — а хазьајін јого лаје, — а хазьајка помагає“. ²) Рьадом з цим жалем сироти-парубка, сирота-дівчина жалілась в пісні:

Не дај мені, боже, служашчого хліба.
Служашчиј хліб добриј, та тілько вимовниј;
По кусочку краје, — шчо дива вимовљаје. ³)

В новішчих збірках таких пајмитьських пісень не поменьшало, — а в одному новому примірі старојі пісні молодого бурлака горе вилилось в таких словах, јаких перше в ніј не було:

Та бурлак ноги підгинаје,
Батька-матір проклинаје:
Та бодај було мені, мати,

Та на цеј світ не родитись,
Јак такому нешчасному
Та ј у пајмах волочитись. ⁴)

Тільки ж це, все таки старосвітське, бідуваньньа јединців пајмитів не тілько в багатших мужиків, а ј у панів і дворах, — не так то велике горе перед тим, јаке појавилось в новішчі часи, коли багаті льуде почали користуватись з поту цілих гуртів пајмитьських. За часи крепацтва такі гурти (рибалок, косарів, сепшчиків і т. д.) пајбільше складались в Одесі, під Аккерманом та на Дону, з утікачів од паншчи-ни. Тепер у ті сторони пужда виганьа ј вільних, і вже не спрог, а батьківських дітеј, павіть самих батьків, котрих обдираје всьакиј, по-чинајучи з начальства, шчо дере за нашпорти. Багато з тих, хто думав пробурлакувати тільки з рік, зосгајутьсьа бурлаками навіки, входячи в те, шчо в степах наших звуть „раклами“, „босоју командоју“ ј т. н. ⁵)

¹) Максимович, Укр. П'єсни. 1834. 163, Метлинск., 459, Рудченко, Чумацк. п'єсни, Чубинськ., V. 1012

²) Метлинськ., 463—494, Чубинськ., V. 472, 1014, Голов. І, 180.

³) Косгомаров, — у Мордовцева, Малорусск. литерат. сборникъ, 262, № 68.

⁴) Запис. Андр. Шевченко в с. Карелівці Звениг. пов., Київськ губ.

⁵) Про бурлацьке житьтьа на степах див. у „Громалі“ т II і V. а також Чаславского: „Земледільческія отхожія промыслы въ связи съ переселеніем крестьянъ“. Сборникъ Государств. знаний, г. Н.

— 107 —

Ось піснва, напечатана шче в 1861 р. ¹) — в котрій мальується, їак вступають льуде в ту „босу команду“.

Јак були ми на морі,
Та ј гульали доволі;
Тепер же ж ми не на воłі:
Без билетів жить нам горе
В чужіj стороні.
Отаман — голова
Нерозсудливіва:
Геј, він суду не розсудить,
З нас, бурлаків, гроші лупить
У своју користь.
Писарець маленькij,
На личку бравенькij.
Геј, він письма не розбере,

З нас бурлаків гроші дере,
Все по цять рублів. ²)
Ранесенько встану,
В кешеньу затылану,
Не ма грошеj ані чого,
Шчоб купити було чого
На похмільсьчко.
Продам же ја свитку
Та најму музику,
Буду пити та гульати,
Својі крајі забувати,
До дому не јти!

Окрім степів најмити јдуть на *сахарні*, котрих в остатні двадцьать років так багато повиростало на Україні. ³)

Шче з часів крепацтва склалась піснва про працьу на *сахарному* заводі, — з тамошньоју ночноју роботоју:

Сон головочку хитає,
Милij мілу покидає,
Та з дрібними діточками.
Плаче мила с.лізочками.
Ој, їак вијду за ворота:
— „Нема мого срібла-злота!“
Летить ворон сизокрилій:

— „Скажи, ворон, де мій милий?“ —
— Десь твій милий на роботі
Та у сахарнім заводі, —
Ој, там дньује, там ночује,
Дзвони дзвонить, — він почује,⁴)
Візьме топор та ј мајструје. ⁵)

В других одмінах цеjі пісні прибавивсь початок, в котрому жінка одповіда тим, хго каже, шчо jij без чоловіка — вільно:

Кажуть льуде: мині вольа! А мій милий у неволі, —
Ој, хоть вольа, хоть не вольа,— У сахарному заводі і т. д. ⁶)
Ніхто не зна мого горьа...

¹) Украинські Пісні з'є голосами, вид. Д. Каменецький. № 3.

²) У Чубинського, (V, 1012).
Ой, їак отаман та соцький
Та вони спини розбісоцькі;
Шчо він суду не розсудить,
По піять рублів з бурлак лупить.
А писарь маленький,
На одно око с.ліпенький,
То він пише, перепише,
По четверній з бурлак звише,
Бо все безбілетні!

³) Про те, їак нацямають робітників на Україні на ті *сахарні*, а також про життя їх там див. Червнівського, Экономічнія скитань, Отеч. Записки 1880, № 7 і 8, і Подолинського, Ремесла їх хвабрики на Україні, стор. 123—134.

⁴) Напечатано: не чује, — але це помилка. Тут јасно говоритьєва про роботу в день і в ночі, по дзвону.

⁵) Основа, 1362, IV, 108. Подібна з Черниговщини в Основі, 1862, II, 96)

⁶) Запис. Манджуроју, в Льубатині, Валківського пов., Харьк. губ.

— 108 —

В одміні, записаній д. Чубинським в Київській губ. в 1873 р. вже початок про вольу зложивсь так:

(о) чи вольа, чи не вольа,
Ніхто не зна мого горьа. ¹)

Можна думати, што тут уже говоритьсьа не про саму жінку без чоловіка, а про вольу всіх (од крепацтва) — та таку, што все рівно невольа — на сахарному заводі. В одміні, записаній д. Чубинським, а також в другій, записаній д. Борисовим в с Вербовій, в Київській же губернії, прибавлено до старої пісні кінець, — про пожар на заводі, — можна думати, — з помсти пад хазьаїном. Треба замітить, што в одмінах дд. Чубинського їв Борисова, видно вже московську роботу над української піснеї, — московські слова (напр. виклик: вой!) московські картини (щипать — рвать ягоды), — до діла лишні, лишньу довжину їменьшу юльність пісні. ²) Ось одміна д. Борисова:

Кому вольа, а кому недольа;
Вој! да ніхто не знає мого горьа.
Моje горе,—воj! — да нікакоє (?)
Воj! да мое горе великоє.
Моj ручки нічого не робить (?)
Воj да моjі ніжки далеко не ходить,
Только ходить в винтевиї садочок,
Воj! да пичинять-рвать ягодочок.
Ягодочок,—воj! —не нарвала,
Воj! да соловеєка ієсімала.
— Соловеєку,—воj! —да сизокрилі

Воj! да скажи привду: де між милий?—
— А твій милий, воj да на роботі.
Воj! да у сахарному заводі
Там він робить,—воj! —да заробліває,
Воj да хазьаїн їго лає. ³)
Воj да на хазьаїна нарікає.
Воj! поjіхав хазьаїн із дому.
Воj! да наробили хлопці їному:
Нішов пожар по заводу,
Воj, да пішла слава по народу *)

Нагінець д. Манджуроју записано в слоб. Багатій, Новомоск. повіту, Катериносл. губ.) шче один зразок цеjі пісні, — в котрому д. Манджура бачить замір робітника вбити хазьаїна:

Та шла вдова доліною,
З маленькою дитиною,
Сіла вдова спочинати,
Мале дитьа годувати.
— Дитьа моje кохапнеje.
Житьа моje погапнеje! — 5)
Летить орел сизокрилій:
— Скажи, орле, де між милий?

А мій милий у заході,
У сахарному заводі.
Він, те дьуїве, — там ночує,
Бере тупор та їм маєстрьує. —
Тупор із рук випітає, —
А хазьаїн увельає,
А хазьаїка спочиває...

¹) Записки Югозап. Отд. Р. Географ. Общ. І, 306.

2) В Київській губернії кото м. Смілої єсть кілько висилків з Московчини, котрі навмисне переведені були гр. Чубринським дльа роботи на сахарнях.

3) Іва вірша з звісної бурлацької пісні.

4) В примірі, зап. д. Андр. Шевченком:

Наробили хлопці лому
Та на весь город поговору:
Хлопці труби розломили
По заводу пар пустили їх т. д.

5) Йак бачите, початок пісні илакший. Він взвятий з старої, шче козацької, пісьні про вдову, котрої чоловіка бачив орел мертвим серед степу. Чубинськ. V. 806—808. 949. Метл. 283—284.

— 109 —

Так неволья в најмах привела нас знов перед те, шчо ми бачили в неволі крепацькій, — перед вбивство!

Шче в двох примірах цејі пісні, (одни записаній д. Манджуроју в с. Ванному, Ізьумського повіту, Харьк. губ.; другиј д. Ів. Смирновим в с. Воронькові, Перејасл. п., Полт. губ.) робота на сахарні стаје переходом до рекрутчини, при чому в одному примірі рекрутчина вважається ліпшоју од неволі в сахарному заводі. Тілько цеј примір (з Ванного) маје осібній кінець: післьа слов: „а хазьајка јого лаје, а (і) аршином потьагаје“, робітник каже:

Ја аршина не бојусьа:
В карасери запшушьа;
В карасерах добре жити;
Ні орати, ні косити,

Вздовж по јуличках ходити.
На бік шлѣаціцьу носити.
До шпикарки водки пити.
Шче ј цитарочки курити.

Кінець, — јак видно ј по мові, — взватиј з московських салдатсько-лакејських пісень, ¹) — до котрих соліжується ј з котрими перемі-шується ј пісні роспившихьа бродьачих бурлаків. ²)

Тільки ж, поки шчо, таких пісень, навіть таких причеп до пісень на Україні дуже мало. Окрім оцієй „карасєрської“ причепи до му-жницької пісні про „невольу в сахарнім заводі“ московська пројава замічена шче в складі приміру пісні д. Борисова, а також в другій заводській пісні, записаній д. Чубінським:

Ми з роботушки їдемо,
Сухарики гриземо.
На роботушку їдемо,
Дрібні сльози льємо.
На другиј год не приїдем
І собаки не пришлем,
І еусіцам закажем.

А ворога потішнем:
— „На заводі добре жить,
Шчо не жати, не косить,
Шчо не жати, не косить,
В карман руки заложить,
По заводу походить,
На роботу посмотріть. ³)

Цьу пісньу ми вважаємо за московську, — по мові ї складу, — ї можемо її докорити цеј склад, котрий затемньа думку про „невольу“ на заводах, — котра думка так јасно поставлена в українській пісні. ⁴)

1) Хорошо лакеямъ жить
Во господскомъ, во дому:
Лакей пашеньки не пашетъ,

2) Напр. На Вкраїні добре жити:
А ні жати, ні косити,

(Метл., 460. Гул.-Арт., М 42, Рудченко, XV. Б, Чуб. V. 1012).

3) Зап. Югозап. Отд. І, 306--307.

4) Післья того, јак печатно, в двох народольубських московських часописях була сказана (д. Мордовцевим) думка, шчо московські фабрично-лакејські пісні показуєть більшу освіту ніж пісні українців, — котрим д. Мордовцев докорив навіть те, шчо вони „сознаваю необходимость работать на заводахъ, сомніваются въ томъ, что они свободны и не вѣрят своей волѣ“ — ми мусимо сказати, шчо, на шчасть, на Україні пче не позаписувано таких фабричних пісень, јакі знаходимо в Московщчині, напр.

Косы въ руки не беретъ
Ні оброку не даетъ.

(Шениъ, Р. Н, П., 183).

А ні жати, ні косити, (або: Шчо ділечка
Тілько горілочку пити. [не робити]

— 110 —

Нові наставки на одній пісні показується мужики вже починають зводити до купи царство її війну з панством і безземельцям. Цья пісень — кольадка її одна з дуже старих кольадок

Бѣжитъ рѣчка по песку,
Ко фабричному двору.
Фабриканты-музыканты,
Хоть голы да удалы;
На руках то качдалы,
На ногахъ то сапоги
Многомудренные...
У насъ денежки въ карманѣ
Цѣлковые по мошнамъ
Не даютъ спать по ночамъ

Въ полючъ денежки гремятъ
Во кабакъ идти вѣлѣть...
Цѣловальникъ — маркитантъ,
Отворяй новый кабакъ,
Пускай бравыхъ ребятъ!
Наливай вина осьмуху,
Набываемся его духу;
Мы ударимъ Сашу въ ухо,
Цѣловальника прибъемъ,
Домой пьяные пойдемъ...

(Историч. Вѣстн. 1880, № 12, ст. 772. В. Михневичъ. Искаженіе народнаго пѣсно-
творчества. Подібна у Шејна, С. Н. И. 201—202 Порівн у Кольб., VI, № 840.

Podjeliście, podpiliście, — Karczmareckę wybiliście.)

Треба сказати, што те, што д. Михневич вважа за недавнье „искаженіе“, зді-
бується її у давніх московських піснях. Так би гьга дівчат „въ ухо“ діло доволі
звичаєне в тих піснях; напр. в дуже давній пісні: „Во лузяхъ, лузяхъ“, — коли
в дівчини
шубочка а.ла.

Душегрѣчка красна

Молодці сердце зажгла, —

то молодецъ показує своє довольство тим, — што

Какъ ударить парень дѣвку
По бѣлому, по лицу,
Онъ по бѣдному лицу,

По румяной по щекѣ,
По жемчужной, по серѣгѣ...
(Шепнѣ, 166 (266)—167.

В збірній Іакушкіна бить її дівчини здібуюємо на ст. 117, 139, 181 (Парень дѣвку
унимаетъ, — слезы утираєть: — не плачъ, дѣвка, не плачъ, красна, — не плачъ,
расканалья; буду дѣвку, буду больно бити при міру-народѣ). Треба сказати та-
кож, што ті пісні, котрім так радієї д. Мордовцев, як ознаці европеєйської осві-
ти, хоч і не без росчисти. — буцім то необхідної, — ї котрі так печалується д.
Михневича, як „извращеніе народнаго творчества“ через поєвропеєні городи, —
справди дуже мало мається спільного з европеєйськими городами ї зовсім нічого не
майуть спільного з европеєйської освітоїу, а виходять просто з старої московсь-
кої неволі ї неосвітньої грубости. В городах европеєйських робітнику набірають-
сьа зовсім не такого духу, якій ми бачимо в Московчині (див. шче напр. пісеньу
про „три петербургскій науки“ в архангельській збірці Ефименка, ІІ, 74) і не такі
пісні співають загръанчні робітники. Та ї старі українські пісні через те
є ліпні од старих і нових московських, што в старій Україні була все таки ї волія.
є освіта. Европеєйська освіта принесе ї у московські фабрики інші пісні. І пісні
ті, певно, скорше згодятьсьа з тими українцьами, котрі вважають теперішній
роботу на заводах неволеєу, ніж з д. Мордовцевим, котрій ради ї, што московських
робітник на залізній дорозі хваста тим, што „самоваръ въ пристяжкѣ ходить“, —
і, таскаючи босиї дрова на пароход, не журитьєсьа, а співає:

Параходъ бѣжитъ съ накладомъ, Папиросочка любезна, какъ тебя мнѣ не любить?—

Двѣ маташки сидятъ рядомъ, — Киврики, киврики, — киврики — ки!

Европеєйських робітник вже догадавсьа, што нічого дуже радіги тому, што „само-
варъ въ пристяжкѣ ходить“, — коли то їх „самовар“ і лудину оберта в пристяж-
ного коньа, — і цеєї догад видно ї у піснях, котрі співають европеєйські робітники.
А може вже ї московські фабричні співають шчось подібне, та тілька ніхто шче
не записав оє інших пісень, ніж „киврики, — киврики“ і т. д.

— 111 —

-- в котрії росказується, їак ангели літають по світу голубами ї розвідуються, чи все їде так, їак слід, питають льудеї, чому тепер свьата не шануєть, чому в родинах згоди не ма? ¹) Деякі приміри цеї кольадки так і зостались при думках про свьата та родину. А в других вже бачимо слова, — в котрих видно жаль на те, што льуде сварятьсьа перед судами, дільать своєї землі од сусідів:

А кум на кума пана взимає,
Пана взимає, гнів шідіймає,
Сусід сусід пліт закладає,
Пліт закладає, терен рубає,
Терен рубає, терном закладає,
Терном закла дає, — стежки не має... ²)

В третих жаль піднімається на державні порядки:

Ой бо вже давно, їак правди не ма:
Бо вже сьа царі повојовали,
А царь на царьа військо збірає. ³)

В подільському ї київському примірі коло жальу на царів бачимо
є жаль на панів і жидів:

Царь на царьа воїни сплає,
Пани весь світ заньали, — або

або:

Жиди ї пани весь світ заньали... ⁴)

В нових піснях жиди знов споминаються подібно тому, їак спо-
минались в піснях з часу козацьких повстаньнь. І справди, — хто ба-
чив Україну за остатні 20 років, тої бачив, їак все більше в ній
мужики діставались в грошеву невольу до жидів. Тепер уже можна
знов сказати з старими кобзарьами, што „жиди-рандарі на преславній
Україні“, шче гірш, ніж в XVII ст., „заарендували“ ⁵) — або на-
віть і закупили земльу ї воду. ⁶) Жиди знову почали держати себе
папами, примушуєчи українських мужиків скидати перед ними шапки,
цілувати їм руки, називати: „Ваше Високоблагородіє“ ї т. и. ⁷) Не-
давньа бійка з жидами в Подніпрваншчині ї проби бійки в Венгерській
Україні, єсть, певно, не што друге, їак приступ до повстаньньа проти

¹) Головацьк., П, 21, № 29, IV, 60, № 38, 112, № 4. Чубинськ. ІІІ, 414.

2) Головьк. IV, 104.

3) Головацьк. П, 21, № 30.

4) Чуб., ІІІ, 417—418, 465. № 29.

5) Антонов і Драгоманов, П. Л. № 3, 4.

⁶) Про жидівські аренди в Россії див. В. Варзера. Еврен-арендаторы въ Чер-
ниг. губерніи, Отеч. Зап, 1878, Октябрь. Про жидівське шахраство в Галичині
див. Батьківщину, 1879. № 2, 3. В головному гуцульському містечку, Жабjому,
з 35 мужицьких полонин (гірських пасовиск) жиди тепер маєть 32. (Русская
Рада. 1881, № 2).

7) Трудъ; 1881, М 40, 55 (з „Голоса“) Батьківщина. 1881, стор. 38. Порівн.
у Антонов. ї Драгоманов (П, 21—22, 25, 31). Кобзарські вірші ї слова московсь-
кого посла Кунакова про те, їак „жиди-рандарі“ примушували козаків говорити
з ними без шапок і називати їх „мостивими панами“.

— 112 —

них і проти панів на всій Україні, подібного до тих, їjak бували
в XVII—XVIII в.

Пісні не могли проминути жидівського пануваньньа на Україні.
Частішче всього жиди споминаються в піснях пјаницьких, — бо жид-
арендарь на Україні перш усього арендарь шинку, — котриј далі
стає ї банком, і пристановищем злодієства. Іноді пісна починають-
сьа з жартом, тільки од того жарту їде мороз по спині. В одній-пісні
жінка каже чоловікові:

Ja тобі, між мільеньких
За најмічку не буду:
Ти пинецьву продажем,
Мині грошеї не даєш.
Ja з родом зіjdусьа,
За цибульку папусьа.
А цибулька сьа не вродила,
А їа довжок завинила.
Прийнов жид по довжок.
Беруть з хати піть ложок;
Прийнов по заплату
Беруть з хати шче ї лопату.
Нате вам, жиди, друк.
Без лопати, їак без рук. ¹)

В другій чоловік каже жінці, — шчо „жид воли візьме“ ²)

В третій задовжений і павіть прокравшиєсьа в (жида) чоловік просить:

Арендару-багатиру, будь на мене даскав,
Возьми ж собі діти, жінку до неділі в застав.
Ох арендарь подобрів, възлав жінку з собою,
Тепер мене оставив з дітьми спротоєу.
— Ох, ви, діти дрібненькії, заплатте ж ви ревно,
Чеї арендарь подобріє, та вам маму верне. ³)

В четвертій мальується впіять таки пјаницька:

Нешчасливий козаченько,
Без долі вродивсьа, —
Бо в недільку до скіл сонцьа
Горілки напивсьа,

а далі їде ось їака картина з сільського житьїтьа:

Ој. їак прийуть жиди грабить,
До з їого смійутьсьа.
Та беруть жиди, грабуйуть,
Цінуїть ні за шчо, —
Кажуть, їуде і говорять:
„Сучиць сні, ледашчо!“ ⁴)

Такиї суд, — најлегчиї! — над тими мужиками, в котрих пограбу-
вали жиди ї воли, ї лопати, — часто здібуємо ї у печатних розмо-
вах. Та тільки в тому суді, — їак і в шинкових піснях, не ма дум-
ки про причину пјанества мужицького. А причина јому лежить нај-
частішче не в добрій волі мужика, а в тих порядках, при котрих усе
одно мужикові не прожити своєїму працеєму, без довгу в жида.

Јесть пісні, в котрих жиди споминаються ї без горілки, — а просто,
як пани в селах. Шче мужики не одвикли співати про старих панів-
дідичів:

¹) Чуб. V. 1095.

²) Чуб. V. 1092.

³) Чуб. V 1089.

⁴) Чуб. V 1019.

— 113 —

Ој, чого ти поскрипујеш, јаловаја хато?

— Нема добра в нашім селі, бо панів богато! ¹)

а вже довелось јім зложити таку пісньу про нових панів-арендарів:

— Чому село не весело? —

Арендарь багатиј!

Через тебе, арендарьу,

Ходжу не жонатиј!

— Чому село не весело? —

Арендарька вбрана!

Через тебе, арендарько,

Ходжу не віддана!

А ось пісенька, в котріј жиди споминаються так само, јак пани під кінець паншчини:

Бо-дај жиди панували,

Бо-дај жиди жили,

Бо-дај вони в Станіславі

В кајданах ходили. ²)

Ось друга, в котріј знову ставляться поруч: царь, пани-чуженці ј жиди:

Ој на тобі, цісарику,

Та шьппочка срібна!

Ој, не знајеш, цісарику,

Јака (то) Русь (або Польшча) бідна!

Бідна ж вона бідна,

Бо льахи (або шваби) зідрали —

А шчо було по корові,

Та ј жиди забрали.

Жиди беруть по корові,

Цісарь бере діти:

Ој, нема нам, пане брате,

Чо в Русі сидіти! ³)

Треба завважити, шчо ні в одніј з нових пісень, де споминаються жиди, не названі вони „невірними“, јак иноді (нечасто) звутьсьа вони в ста-рих, півцерковних кольадках. ⁴) Це најліпшиј доказ, шчо в тіј неприхиль-ности, з котроју говорить про жидів нові украјінські пісні, — віра ні при чому. На скілько неприхильність до жидів через віру велабла в украјінських мужиків, — видно ј з того, шчо навіть в свьаткових піснях, в кольадках, — здибујемо такі слова:

Ішла Маріја на крутују гору,

Стріла Маріја да три жидовини.

— Ви, жидове, Христа замучили? —

— „Не ми, Маріје, то наші предки.“ ⁵)

Шче ліпшиј доказ цьому в тім, шчо нові пісні зачипајуть не тільки жидів, а ј попів, — за те ж саме: за здирство.

От уже кілько років, јак скрізь на Вкрајіні јде розмова про нову без-попівську віру, котра појавилась перше під Одесоју, Миколајевом, Ёли-саветградом, потім перејшла в Кијівську губерніїу, де забрала велику частину льудеј в селах Чаплинці, Косьаківці, Веселому Куті, Вети-лівці, Бојарці ј др., перејшла на Подільва ј на Волинь до Ровного, за Дніпро в Перејаславшчину ј за Прилуки ј посунулась до Білої Русі, до Гомельа. Звичајно звуть цих украјінських безпопівців штун-

¹) Головацьк. П, 378.

⁵) Записав д. Волошньук, в Гринівцях.

³) Два підгірські приміри: з Королівки зап. д. Бучинськиј, і з Гринівців, зап. д. Волошньук.

⁴) Головацьк. П, 26. Глумливу пісньу над жидами з поводу того, шчо вони не јідьть свинини див. у Чуб., V, 1162, № 180.

⁵) Чуб. ІІІ, 353, 447,

8

— 114 —

дами, — хоч вони себе звусть братством, або анабаптистами — ј ви-
водять јіх од німців, колоністів під Одессою. ¹) І справди штундові
безпопівці склались в упорьадковані братства назад тому років з піят-
надцять, по приміру німецьких. Тілько ж противупопівських рух на
Україні далеко давнішчні і ширшиј од штундових братств. Він при-
вјазується шче до церковних братств XVI ст., — котрі хотіли пе-
редати орудованьна церквами ј їх маєтками од архиреєві і попів
до мирьан, — а також з загрьаничними безпопівськими вірами, такими
јак кальвінство ј соцініанство, — (шчо не признавало троці, а тілько
одного бога) — котрі зајшли на Україну в XVI—XVII ст. ²) Шче
од тих часів ведуться казки ј вірші проти попів і навіть проти свя-
тих. Віршів тих і казок чимало ходить між українськими мужиками
ј дејакі з них просто привјазується до подібних віршів і казок за-
грьаничних. ³) Спольачуваньна кальвінців і соцініан, вмісті з усіма

¹) Про штундів најліпше, шчо писано: в „Недѣлѣ“ 1877 № 1 і 2, „Малорусская Штунда,“ — в „Отеч. Записках“ 1878. № 3 і 5, „Раціонализмъ на Югѣ Россіи“, — в „Словѣ“ 1880, № 6 і 8 „Ремнігіозное движение на Югѣ Россіи“, — в „Вѣстникѣ Европы“ 1881 № 7 „На днѣпровскихъ порогахъ и два дня среди штундистовъ“. — Важно, шчо навіть жиді (бідні робітники) похвальajуть штундів (Слово, 1880, № 6, 94. „Кієвскій Телеграфъ, 1875, № 36), а в остатні часи склалось в Єлиссаветграді в жидів братство, котре прозвали „жидівська штунда“ ј котре з поводу недавних бійок з жидами, видало лист, в котрому чличе жидів покинути шахраєство. Штунди христианські ї жидівсьві вже погодились проміж себе.

²) Про це ми говорили в „Переднім слові до Громади“, на ст. 25—28. Најліпше, шчо писано остатніми часамі про старі українські братства, — це працьа д-ки А. Єсєйменкової: „Южнорусскія братства“ („Слово“ 1880, №№ 9, 10, 11). Тількі ж вона ніjak не могла зовсім одієти од звичаїних в Россії церковно-православних думок про такі речі. І вона бачить в старих братствах наївільше рух проти церковної унії з Римом (1596 р.), тоді як напр. львівське братство старішче тиєї унії ї сперечалось з православним архиреєм шче до унії. Українські братства XVI ст. — були рухом до свого роду церковної зміни (реформації) ї вони сами загнали архиреєв до унії з папою.

3) Так напр. вірша (чи піснва) про те, як піп поховав за гроші собаку під церквоју, а архиєреї висвятив цапа на попа, (Драгомановъ, Малор. Нар. Преданія і расказы, стор. 150—154), подібна до вірші провансальського співцьа Русѣба, ХІІ в. про похорон осла (Barbaran et Méon, Fabliaux et contes des poètes français des XI—XV s. III, 70) і до казки про похорон собаки, — котра, казка, ходила по німецьким країнам в XV—XVII ст. (најлішту дивись Pauli, Schimpf und Ernst № 72, 85-ste Publication des litterarischen Vereins in Stuttgart, стор. 58, 481). Тільки кінець про архиреєа ї цапа прибавціли, здається, вже сами українці; по країній мірі ми не знаходімо цього кінцьа ні в одному з європеєських зразків цеї історії. — З таким же духом і піснва про те, як до жадного попа приросла воłова шкура. Піснва цьа напечатана в „Записках о Южной Руси“ Куліша, ІІІ, 83—95, як записана д. Л. Кемчужниковим од кобзаръа Остапа, — певно, Вересаја. Добре б' було, коли б хто записав еї знову, поки шче Вересај живиц. Д. Куліш одводить цьу піснсьу до часів унії, XVI ст. Тільки ж ми знаємо, шчо в 1825 р. зајшла з України в Петербург чутка про „попа з рогами“ ї засмутіла там л'удеї (Дм. Завалишина. Исторія попа съ рогами. Др. і Новая Россія, 1879. Ноябрь. 403—409. Иконниковъ. Гр. Н. С. Мордвиновъ. 120) і думаємо, шчо казка, чи піснва така могла скластись в усьакім разі також і про попа православного, як і про уніјата. В решті ніjakого пр'ямого показу на унії в цій пісні не ма.

— 115 —

папами українськими XVII ст., потім козацько-мужцькі повстаньна, уніја архирејів з папоју, потім внібір нових попів православних громадами до кінцьа XVIII ст., — спинили було противупопівськиј рух на Україні ј вдержали народ за православноју церквоју. Тільки ж противупопівське вільнодумство переховувалось між мужиками українськими, јак і згадані вишче вірші ј казки, ј не раз за ХІХ ст. проривалось в гору задовго до штунди. Так шче в 1862 р. росказана була в „Основі“ розмова мужика з попом, јак раз така, јакі списујутьсьа тепер по газетам: піп (на Волині) просив забагато грошеј, шчоб поховать батька одного мужика з усіма церемоніями: — „Піду, јак дасте 8 злотих, казав він, — а то приносіть на цвинтарь, то ја ј дурно поховају“. — Та вже, прошу татупьа, не турбујтесь іти, одповів мужик; ми ј сами заграбајем. Бог вибачить нам, бо ми бідні!¹" 1) Шче в книзі Кельсієва, „Галичина і Молдавія“ росказано, јак в 1849 р., коли москалі увійшли в Австріју, то однојі неділі москаль почистив амуніціју ј прибравсь іти до церкви. — „А ти чому не јдеш? спитав він хазьаїна-гуцула. Тој засміјавсь: чого ја піду? то все дурницьа; попи вигадали, шчоб льудеј обдирати.“ Москаль побив гуцула тесаком, говорьучи: „мальй, ты хахолъ, дурень; не смьй разсуждать“. ²)

Коли скрізь на Україні, по скасуваньньу козачини, скасовано вибір попів мирьанами, коли попи з часом повернулись зовсім в нове панство ј чиновництво, і стали на пів-польськими в Галичині, ј мајже зовсім московськими в Россії, а до того коли, в часи грошової сили, попи повернулись теж в сільських банкірів і часто — шахраїв, јак і жидкі, ³) — тоді противупопівськиј рух став дуже рости на всій Україні. Јак говорить проти попів і навіть проти церкви мужики в Галичині, це росказала добре Анна Павликова в „Громаді“. ⁴) Шчо мужики в Галичині скрізь „одвертајутьсьа од попів“, — хотить „вибavitись з попівських пут“, — це призnaють і прихільні до віри ј до попівства галицькі газети, јак напр. „БатькDOвшчина“, ⁵) ј „Слово“, ⁶) анавіть і „Рускій Сіонъ“ 7). В Россієській Україні за остатні роки мајже не проходить тиждньа, шчоб газети не росказували про јаку небудь суперечку між мужиками ј попами. Најліпше показує, јак вони живуть одні з одними, ось јакиї „приговор“ громади Грицівки в Прилуцькому повіті в Полтавщині. ⁸)

1) Основа, 1862, Сентябрь, Послѣ поѣздки на Волынь. 53. Їак раз подібне ми зараз прочитали в донці з Лубен в газеті „Трудъ“, 1881, № 56.

2) Галичина и Молдавія, 30.

3) Примір такого попа, банкіра-шахраїа, списано в тому ж листку „Труда“. Про спільне шахраєство жилів з попами див. „Русская Рада“, 1881. № 2. „Дзвін“ 256.

4) 1881, № 2. Мої і їльцькі гріхі, а панська та попівська правда.

5) №№ VII, 57, ІХ. 72, 73, Х. 80, 84. 1881.

6) Особливо № 48, 1881 р (Признаньньа звісного в Галичині попа д. Наумовича).

7) 1878, № 12, 386—388 (допись теж звісного попа Торонського, перепечатана в „Дзвоні“. 259—260).

3) Порядокъ, 1881, № 143

— 116 —

„1881 г. марта 26 дня, мы нижеподписавшієся, прихожане грицовской Покровской церкви, жители села Грицовки и деревни Побочіевки, бывъ сего числа въ сельскомъ сходѣ, имѣли между собою сужденіе относительно назначенія нашему приходскому священнику, Іоанну Тимошевскому, платы за всякія имъ исполняемыя требы въ такомъ размѣрѣ, чтобъ не было для каждаго изъ насъ обидно, и такъ какъ священникъ нашъ за вѣнчанье не беретъ меньше 15-ти руб., а то и 20 и 30 руб. серебромъ, то дочери наши сидятъ дома и не выходятъ замужъ, потому что желающій жениться сватается въ томъ селѣ, гдѣ меньше берутъ за винчанье, а через то намъ, родителямъ, приходится иногда терпѣть страмъ отъ людей, черезъ свопхъ дочерей, которі становятся накритками, такъ что добрый человекъ, желающий женить своего сина обходить наше село, а потому, просыть нашего священника, чтобы онъ бралъ за вѣнчания отъ одного до трехъ рублей серебромъ не больше, подъ такій неурожайный годъ! 2) За погребеніе умершаго мы не назначаемъ платы никакой, потому что мертваго ховать треба и кто сколько спроможется, то заплатитъ, а потому, священникъ нашъ не долженъ торговаться съ людьми за похороны, а брать то, что можетъ каждый дать, а не требувать стилькі захоче, якъ робыть и теперь; 3) за крещеніе дѣтей мы согласны платить только по 10 коп. и не носить уже совершенно съ сего же времени ни курей, ни могорицівъ, какъ прежде носили, потому не пристойно это носить при такомъ святомъ и важномъ дѣлѣ, какъ крещеніе младенцевъ. Такимъ же образомъ, подробно опредѣлено просить священника: 4) чтобы онъ не ходилъ съ молитвою по хатамъ, или же былъ бы доволенъ въ такихъ случаяхъ тѣмъ, что дадутъ; 5) чтобы попадья не лінувала по селу, а седілабъ дома, та робыла и драть людямъ очі по хатахъ за всячиною не ходила. Потому мы далі рути 33 десятины и хлѣба въ ихъ свого е доволі, а мы почти всѣ купуемъ; 6) чтобы батюшка не заставлялъ работать людей, приходящихъ къ нему на исповѣдь: 7) чтобы за метрику о смерти онъ получаль только 50 коп.; 8) за молебенъ съ акаэистомъ — 25 коп.; а не 60, и 9) за панихиду же только по 15 коп. „Приговоръ этотъ представить г. благочинному и просить его, чтобы онъ приѣхалъ въ село и внушилъ священнику не поступать такъ; а если благочинный ничего не поможетъ, то послать жалобу съ приговоромъ въ полтавскую духовную консисторію, а какъ и тамъ ничего не сдѣлаютъ, то тогда просыть старосту церковнаго запереть церковь, пока не пришлють другого священника, или этого какъ-нибудь принять, чтобъ поменьше за всякую требу бралъ. Приговоръ этотъ составили 287 домохозяевъ, изъ нихъ 14 грамотныхъ, а остальные неграмотные — въ томъ и подписуемся. (Слѣдуетъ 287 подписей).“

Јак раз таке саме, шчо обішчајуть отут грицівчане, зробила громада в с. Свинній, Староконст. повіту в Волинській губ. Довго сперечавшись з попом за здирство і инші недоладні вчинки, громада накінець замкнула

— 118 —

Тільки ж з часом до цејі двірської пісні пристали серед мужиків слова,
котрі мальујуть зовсім не шчасливого мужика, а такого, котрого бјуть
і деруть економи, 1) або ј пани. 2) Шче з годом до циєјі пісні приченилиев
слова, в котрих мужик нарікаје ј на жидів, на попів і на своје му-
жицьке начальство, котре поставлено було в Россії післьа волі 1861 р.
З цього боку најинтереснішћиј зразок записаниј д. Ганіцьким в 1868 р.
в м. Коростишові, Радомишльського повіту. Він починається до-
вольними словами „шчасливого“ мужика, котриј велить в коршмі му-
зикам грати, — потім говорить про жидів більш „балагульським“, ніж
мужицьким способом:

Ні на кого злість не мају,
Як на того жида;
Хоч ја јого зібју, злају,
Все ж ја з јого мају:
І горілки на борг дасть,
І грошеј чикаје,

А јак кварту-дві припине, —
Хто ж там памјатаје!
Стережисьа, вражиц жиду,
Бо пејен обірву,
Розступітьсьа, добри људе,
Бо пушчу, јак гіру! 3)

шчо вони „не знајуть клопот људеј багатих“. Збірач пісень в крајині Добржиськіј
каже, шчо там „сельване живуть з панським двором на војенніј нозі, хоч за љубки
ходјать до двору за порадоју“. (Zbiór wiadomości. II, 13), — тільки пісень про
тој „војенніј стац“ не даје. Цікаво, шчо навіть польські повставні ширили пісні.
в котрих навчалось, шчо пани до мужиків добри. Так в одній пісні читаємо:

Kocha pan chłopa
Kocha go serdecznie,

Będziem Polskę mieli
Na wiek wieków-wiecznie!

(Zbiór wiadomości, II, 90).

Ми вже згадували, шчо московських пісень про крепацтво в печатних збірках
тамошніх пісень мајже зовсім не здібуємо. Окрім пісні, показанојі у нас на ст.
29, прим. 2, — ми знаємо тілько одну в Шејна (Русск. Н. П., 183—184). в
котріј лакеј (висічениј за дівчину) все таки зостається довольниј і каже: „хорошо
лакеямъ жить во господскомъ во дому“. Цьа пісньа занесена московськими лакејами
ј на Украјину, — так шчо ми тепер маємо три jijі одмінні, зложені мішапоју,
украјинсько-московськоју мовоју, (одна з збірки д. Ів. Новицького, певно, з під
Київа, дві з збірки д. Јак. Новицького з Маріуп. і Алекс. повітів). В усіх трьох
довольство лакејське вменьшено, а наріканьна на панів безмірно вбільшено про-
ти чисто московськојі пісні д. Шејна.

1) В дејаких зразках бачимо слова: „як би не ті економи. мужик був би па-
ном“. Напр. записан. в Умані А. Руданським.

2) Два зразки в „Памятникахъ Народи. Творчества въ Сперофападномъ Краї-
136—138.

3) Ми навмисне шче длѣа того виписали ці вірші. шчоб шче раз показати зра-
зок виливу на Україну пісень, зложених в зпольачених панських дворах. Такої
грубости, јак тут, не знајдете в чисто-мужицьких українських піснях. Кому ці-
кава справа впливу на Україну польської полу-освіти, — тому радимо переглва-
нути в д. Головацького, т. І, те шчо він назва „Думки образованиаго сосло-
вія“ (???) Додајте окрім показаних пісень пісньу про дворського козака (Ш, 56),
або пісньу про козака, зложену польським балагулом у Коціпінського (Пісні,
думки і шумки, Пі, 5) ви побачите там або таку слізливість (сантіменталізм), або
таку грубость (цінізм), котрої ніколи не побачите в піснях, шчо склали сами
мужики українські (окрім пісень перезвяний, — котрі зовсім осібне діло!) Шчо
до жидів почастно, — то тут треба замітити, шчо глумшва пісньа — „Як приї-
хав козак до жида на шабаш“, напечатана в Головацького, (ШІ, 467—471) взвата

— 119 —

Післья того пісньа жаліє на паншчину, тільки не на пана, а на економів, осаулів і т. п., — а далі кінча так:

<table><tr><td>Мужик дурень, мужик дурень,</td><td>То попові, то дьакові,</td></tr><tr><td>Ільче гірше собаки,</td><td>Ледве оплативсьа.</td></tr><tr><td>Бо обсіли їго злідні,</td><td>То попові, то дьакові,</td></tr><tr><td>Шчипајуть, јак раки.</td><td>Паламару тоже,</td></tr><tr><td>Ніхто ж того не знає:</td><td>Шче ј до того до всього</td></tr><tr><td>Як ја оженивсьа,</td><td>Шчо ј на храм божиї!</td></tr></table>

Мужик-најмит, котрий співав цьу пісньу д. Ганіцькому, казав: „за цьу пісньу купив мені кварту горілки мужик. — Оцьу пісньу, каже, добре співати в бесіді. — А вже, кажу, добре!“

В других зразках цеї пісні здібуємо такі слова:

<table><tr><td>Як ја виджу, не ма правди:</td><td>Німці беруть, льахи деруть</td></tr><tr><td>Громада бідує, —</td><td>І жид не дарує! ¹)</td></tr></table>

або:

Деруть пани, деруть попи, шче ј жид не дарує!

А д. Борисов в 1874 р. записав уже в с. Йурківцьах, Тарашчанського повіту, Київської губернії, їак осібну пісньу, ось їакі слова:

<table><tr><td>От так, хлоцці, їак бачите.</td><td>Дај попові, дај дьакові,</td></tr><tr><td>Громада бідує:</td><td>Паламару тоже;</td></tr><tr><td>Деруть пани, деруть жиди.</td><td>А староста 2) пепче з заду:</td></tr><tr><td>Шче ј піп не дарує.</td><td>— Дај ј мині небоже!</td></tr></table>

Так нові пісні українських мужиків не пропустили без спомину ні одного ні з державних, ні з громадських, ні з церковних порьадків, котрі перешкоджають житьтьу громад на Україні. Пригадујучи собі тепер усі ті пісні, котрі ми перегльанули тут, перш усього вражаєш-сьа тим, — шчо маєже всі вони зложені неписьменними мужиками. Дуже мало з тих пісень пішло од льудеї письменних. Це ј не диво, коли ми пригадаємо, шчо на Україні письменних льудеї, котрі не зреклись української мови, дуже мало. Трохи дивнішче може показатись те, шчо пісні, зложені простими мужиками, далеко ліпші по формі,

з польського, — шчо видно ј по мові. Це стара жовнільарська пісньа і в ній козак вставлено замісць жовнільар, — їак і співають навіть в Полтавщині. В загалі співають її і не мужики, а шлівахта, чиновники ј т. и. Подібні польські пісні див. у Кольберга, (VI, № 424—428. добавка на стор 525. також II, № 262, IV, 367. До № 428, VI, порівн Чубинського V, 1160, № 175. 177. Див. також з балагульської пісні вривок у Чуб. V, 1159, № 174). Шчо до знушчаньна над жилами підбивали власне панки-балагули, видно з пісеньки в Чубинського, V. 1022, № 135, котра почи-наєтьсьа словами Палури про козака, а далі раптом грозить жидові в шипку.

¹) Головацьк., ІІІ, 205.

2) То, шчо в Галичині — віјт.

— 120 —

—по складу својему, ніж пісні, впушчені до украјинських мужиків не тілько льудьми на-пів письменними: польськими панами, балагулами ј двораками, жовнірами, а також московськими писарьами ј војаками, а ліпші навіть од тих, котрі зложили польські демократи, руські попи, та австріські ј руські чиновники. Пісні оцих льудеј не ліпші од мужицьких пісень і по својім думкам. Нічого ј говорити про те, шчо наносить серед украјинських хліборобів житьтьа спольачених і змосковлених дворів, канцільарії, казарми, — з котрих, може ј без навмисної волі вправ- льваючих частинами України льудеј, станів і держав, проточується до украјинських хліборобів роспуста, пјанство, грубость і т. и. Але ј од тих попів і чиновників, котрі розігрівали в украјинських мужиків ненависть до польського панства ј польськојі держави, — не виходило ні вільних, ні навіть јасних думок про державні справи, і коли ті пісні піддержували в украјинських мужиків думку про самостојачість јіх од польаків, то вмісті з тим вони хотілі занести до мужиків не- нависть до польаків за віру ј затерти думку про самостојачість укра- їнців і перед непольськими породами та право України на свій вільниј урьад. З другого боку польаки, навіть демократи, помагали украјинсь- ким мужикам розуміти своју самостојачість і вольу перед Москвоју, та затемньали думку про самостојачість України ј перед Польшчеју.

Українські мужики переробили всі ті дарунки од письменних льу- деј, так шчо вони вијшли то менше невільницькими, то більше льуд- ськими, то ближчими до правди. Порьад з тим українські мужики зклали сами по собі велику купу пісень про свої громадські справи. В усіх цій праці неписьменним українським мужикам довелось зда- тись тільки на свій природній розум та на сполини про стару козаць- ку вольу ј на зостатки тодішньої освіти, котрі переховались в старих піснях. І все таки неписьменне українське мужацтво, котре було залишене на самого себе, або навіть котре письменнішчі льуде затуманьували для своєїі користи, — вміло вберегти в собі своєї до- стојінство та льудськість, і показати доволі вільного розуму, од кот- рого не вкрилась ні одна громадська неправда, ні один случај ні в Росеїі, ні в Австро-Венгриї, котрий справди мав вагу дльа житьтьа громад на Україні. Порьад з тим, на перекір всваким державним грьа- ницьам, — безписьменні українські мужики в Росеїі ј в Австро-Вен- грії вміли поміньатись про між себе думками про ці справи, коли вони однаково були важні дльа українців по обидва боки грьаниці.

Пісні, котрі ми перегльнули, — најліпше запевньајуть, шчо укра- їнських народ шче живиј: живиј він і 1) їак спільна порода, і 2) їак велика купа льудеј, котрі можуть зрозуміти своєї житьтьа ј прибрати дльа своєї думки живе ј дуже слово! Коли німецьких письмовець Воденштедт, подајучи својім земльакам переклади з ста- рих (козацьких і дівоцьких) українських пісень, (Die Poetische Uk- raine) казав, шчо „народ, котриј такі пісні зклав і котриј зальубки співа јіх, не може стојати на дуже низькому ступні в својему роз-

— 121 —

витку“, — то перегльдајучи пісні, котрі зложили неписьменні, поді-
лені між чужими державами, поневолені всвакому чужому панству ук-
раїнські мужики, — всьакиї мусить сказати, шчо українськиї народ
міг би ї повстати проти тиєї неволі, котра насіла на нього ї закласти
на своїї землі ліпші громадські порьадки. Не достає јому не так думок
про ту невольу, їак того, шчоб звести ті думки до купи, а шче більше,
впорьадкуваньньа дльа дійсного виступу проти тиєї неволі. Те ї друге
можуть зробити тільки льуде вишчої і освіти ї заможнішчі, котрі ма-
ють більше вільного од шчоденної праці часу. З тих пісень, котрі ми
тут перегльанули, видно, шчо українські мужики ї сами близько пі-
дійшли до највільнішчих думок нових европеєських освічених льудеї, —
так шчо ці льуде, коли б приступили з своїми громадськими думками
до українських мужиків, то не знајшли б такої ріжниці між способами
думаньньа про громадські справи ї самими думками своїми ї способ-
бами думаньньа ї думками українських мужиків, — шчо б треба було
льудім з новою европеєською освітою зовсім перемішвати, або ховати
яку небудь частину своїх думок. Ріжницька думок льудеї з новою
европеєською освітою ї українських мужиків лежить більш в ши-
роті, в скількости, ніж в самій суті, в яковости думок. А при
такій тільки ріжниці льудьам легко погодитись проміж себе.

Тільки ж на лихо, має же всі освічені льуде на Україні перестали
бути українцями, дьаку щучи чужим державам і школам, а стали по-
льаками, венгерцями, москальами, волохами ї т. н. Більша частина
єїх просто гордує українцями, — і навіть наліпші з них не дума-
ють про українців, не вміють підступити до них; — навіть ті, котрі
бажають підняти ї український народ проти теперешніх недо-
ладних порьадків, — то подімають то їй народ не длья самого
jого, а длья Польщі, длья Россії, длья Угорщини, длья Волошини,
Австрії ї т. д. По більшій частин освічені льуде на Україні, та ї
навколо, думають, шчо так і спід, — бо буцім то ї добре, коли льу-
дина зрікається своєї, мовляв, тієної країни ї породи, шчоб пра-
цьувати длья ширшої країни, длья всього льудства. Тільки помильа-
ються ті льуде: вони зрікаються України ї української породи
зовсім не длья всього льудства, — (та все льудство складається ж
ні з чого, їак з почастних же країн і пород!) — а зрікаються на-
туральної країни з їїї льудьми длья збитих силою держав, або длья
других таких же почастних пород, та шче ї таких, котрі навіть си-
лою державною, чи панською нагнітають на других. Те, шчо на
Україні письменні льуде, навіть прихільні до простого народу, зріка-
ються українства, — це така ж сама болість і навіть дурницька, їа-
ка б була, коли б напр. доси встоєла Французське цісарство Напо-
леона І, в котрому до Франції прилучена була трохи не половина
Німечини ї Італії, та ї коли б освічені льуде в земльах німецьких і
італьєнських стали французами (через державні французські школи)
і потім би стали обертатись до німців та італьєнців мовою француз-

— 122 —

скоју та кликати јих повставати за вольу, за республіку, за соціалізм —французскије же! Јасно, што тоді б не поступилась далеко ні вольа, ні республіка, ні соціалізм, ні французскији, ні німецкији, ні італьянскији!

От также тепер дійетьсьа на Україні, поділені між чужими державами ј панствами! Через те, што освічені льуде на Україні перестали бути українцьами, — то, хоч вони ј дали од себе дуже багато льудеј дьва вільнодумних гуртів і повстанців за вольу Польщі, Россії ј т. и. (як цього можна допевнитись з звісток про польських демократів і россійських соціалістів, серед котрих напр. братство „исполнительниј комітет“, котре вбило царьа Александра II, мајже все було зложеное з українців) хоч серед самого українського мужицтва ј дуже багато кружить вільних думок, — а все таки громадська вольа не пусувається вперед ні на Україні, ні в тих земљах, до котрих вона привјазана својими частинами. Пнакше б було, коли б освічені льуде на Україні признали себе українцьами, не отдільали себе от народу, серед котрого вони жпуть, — то б то робили так, їка це робитьсьа у французів, німців, італьянців та на самих шчиро-польських, і шчиро-московських, волошських, венцерських земљах — та думали б, говорили ї писали најбільш по українському. робили б перш усього дьва України, піднімали б українськији народ перш усього дьва нього самого ј дьва їго України. В усьакім же разі ті освічені льуде на Україні, котрі одвертајутьсьа од української породи, напр. дьва польської, або дьва московської, і при тому хотить працьувати дьва того, шчоб заложити вільнішчі ј правдивішчі порьадки громадські, — не виграють з заміни україніства на польськість та московство нічого, навіть ні на хвилину, — а програють багато. Ми згожуємось з тим, што українських сельан не можна рівньати до городьан польських, котрі далеко більш здібні пристати до громадських думок льудеј нової європеєської освіти, хоч коли судити навіть по повстаньньам польським в ХІХ ст., то, здається, попівська віра далеко більше війлась в польських навіть городьан, ніж в українських сельан. Про польських же сельан так мало звісно доси, што ми боїмось говорити про них што небудь рішуче. Тільки ж, коли судити по напечатаним доси пісеньам, то наврьад шчоб польські сельане були більш противні теперішнім невільним громадським порядкам, ніж українські. Так в напечатаних польських піснях знаходимо зовсім јасне противенство тому, што чужинці панујуть над Польщою і вмісті бажаньньа своєї держави, ј навіть свого корольа, — і при цьому поклик покласти своєе житьть „за оєчyzne“ ¹) Тільки ж ми не бачимо в тих піснях такого невспушчого ј подрібного протесту (випиту) проти всіх теперешніх порьадків громадських, господарських і церковних, їкаю ми

¹) Напр. Zbiór wiadomości, II: проти Moskalya: 85. № 105. 90. № 113; Німира: 110. № 161 (дуже груба), 90 № 114 („шельми німці“); про „оєчизну“; 99 № 133, про свого корольа. 86, № 105, 89, № 110.

— 123 —

показали в українських піснях, — а напроти того ми бачимо в них навіть пројави згоди з тими порьадками (попівством, панством, војац-твом).

Шчо до мужиків московських, то ј по тим јіх пісньам, котрі ми ви-
ложили вишче, порьад з українськими, — ми всмільуємось сказати
просто, шчо московські мужики, не тілько сельане-хлібороби, а ј городські
робітники (окрім јединичників, котрим пошчастило вхопити вишчої осві-
ти) ј доси стојать дальше од думок нової европеєської освіти, ніж
сельане-хлібороби українські, — і шчо, значить, погодитись освіче-
ному чоловікові з мужиками, не зрікаючись кількох наявнішчих
дльа освіченого чоловіка думок. далеко важче в Московчині, ніж
на Україні. Націбільша перешкода дьіа згоди виходить з великої
пошанні московських мужиків до царьа, јак до чогось святого, а та-
кож з призвички јіх до думки про церковні обрьади, без котрої не
обходятьсьа навіть самі сміливі московські безпопівські братства (по
єїхньому „толки“, або „согласія“) ¹)

Шчоб хто небудь не зрозумів нас не так, јак слід, ми мусімо ска-
зати, шчо одміни, котрі ми показуємо між українськими мужиками з од-
ного боку ј польськими ј московськими з другого, — виходять, по нашій
думці, не з природи јіх (хоч теплішча ј краснішча землья українська
мусить теж мати своєу силу, а націбільше з давньої долі льудеї в
усіх цих трьох країнах: в Польщі панство вспіло поневолити в
кінець мужиків-сельан вже в XIV ст., а в Україні тільки в XVIII;
в Московчині кріпацтво вже склалось в XVI ст., а царська та чи-
новницька сила вже в XV ст., — в Україні ж царство запанувало
теж тілько в XVIII ст.: окрім того Україна здавна — а націбільш з
XVI ст. до 1/2 XVIII ст., була одчинена дьіа вольного входу загрьа-
ничної освіти ј мала своєї, вільні громадські школи, — тоді јак Мос-
ковшчина, післья того јак царі затерли їїї вільні городи, а надто Новго-
род та Псков, — зоставалась до XVIII же ст. зовсім без школ, а по-
тім мала тільки такі, јакі заводило ј терпіло царське начальство.

Такі причини мусили виробити те, шчо в українського мужицтва
стало більше вільних думок і звичаїв, ніж в польського сельанства,
а шче більше, ніж в московського мужицтва. От через шчо ті з
письменних льудеї на Україні, котрі зрікаються української породи
є мови дьіа польської ї московської, а надто коли вони прихильники

¹) Їак на примір ми вкажемо на калужське браство „охохонців“, або „возди-
ханців“, в котрому братчики не признають маєже ніјакої попівської науки,
ні служби. — та все таки мольятьсьа богу тим. шчо здихають та охають,
підвімаючи очі до неба ї водьачи по лицю рукоју, або платком, — бо, бачите,
— „бог єсть дух“!! (Раціонализмъ на Югъ (?) Россиі“ Емельєнова. Отеч. Зап. 1878,
№ 3, 203—205). А шче Емельєнов каже, шчо „охохонцы какъ двѣ капли похожи
на штундистовъ“ і сам, а за ним і другі московські письмовці (напр. д. Е. Р. в
„Вѣстнику Европы“ 1881. № VI) виводить українських штундистів од ріжних
московських „согласій“!!

— 124 —

вільнішчих і правдивішчих порьадків, — роблять не тілько велику кривду українським мужикам, а її велику шкоду зросту самих тих порьадків на всьому світі її навіть чинять нерозсудливо длья самих себе. Коли б вони просто повернулись до української породи її мови, то б могли дуже скоро погодитись з українським мужицтвом і помогти їому впорьадкуватись до боротьби, шчоб заложити на своїй землі вільні державні, громадські її господарські порьадки її вільну наукову освіту. А коли б так впорьадковались вкупні українці всіх ступнів освіти, то вони б набули величезну силу, шчоб стати, разом з своїми сусідами, до праці длья свого її усесвітнього добра її волі.

М. Драгоманов.

ЖЕНЕВА

30 Йулья 1881

ДОДАТКИ І ПОПРАВКИ.

До сторони 7, до примітки 1.

Ми можемо тепер винписати точно по книзі те, што сказано в пас по
пам'јати в примітці 1, на стор. 7, — про рідкість шльубів між українцьами
ј москвинами. — В „Древней і Новой Россіи“ 1879 р., № ІХ, 434—435, на-
печатані винписки з статьті Н. Д. Павловського в „Полтавскихъ Епархіаль-
ныхъ Вѣдомостяхъ“ про село „Лебяжье“, в Константиноградському повіті.
Село це одно з шести сел посередині повіта, в котрих живуть москвини
серед українців. Ось што читаємо про обидві породи в „Др. і Нов. Россіи“:
„Они живутъ (полтораста лѣтъ) особнякомъ другъ отъ друга, не родились, за
исключеніемъ весьма немногихъ случаевъ и не смѣшиваясь другъ съ дру-
гомъ: одинъ изъ приходскихъ священниковъ сообщилъ г. Павловскому, что
въ продолженіе его, священника: восьмилетняго паствъства въ русскомъ
приходѣ, онъ совершилъ одинъ только бракъ русской однодворки-вдовы
съ малороссомъ, безсрочно-отпускнымъ салдатомъ, поселившимы въ Вели-
корусскомъ селеніи. Великороссъ и Малороссъ — каждый хранитъ свой го-
воръ, свой характеръ, свои обычан. Правда, Великороссъ кой что заимство-
валъ отъ Малоросса, но только то, что требовалось климатомъ и характеромъ
мѣстности: постройку избъ, земледѣльческія орудія, способъ обработки земли,
нѣкоторыя мелочи въ одежду; Малороссъ же ничего не позаимствовалъ отъ
Великоросса“

До стор. 11. В Херсоншчині звуть Кіївську ї Польську губернії Поль-
шчоју, бо грѣанці цих губернії з Київськоју їак раз ті, што були в XVIII ст.
між запорожськими землѣями ї польськоју державоју. Тільки ж називати
своїх л'удеї з тих губернії, польаками херсонські л'уде не можуть, — а
звуть їх польшчаками. (Порядокъ 1881, № 194. Допись з Ієлисаветграда).

До стор. 11, прим. 3. Навіть в кінці XVIII ст. шілья того, їак Волинь
отділено од Польшчі до Россії, — або, їак кажуть казенні л'уде, — вернуто
було до Россії, москалі там держі народ, їак чужих, — так їак колись і
польські жовніри. Так генерал-губернатор Тутолмин жалівсь на „наглость
и самовластіе поставленныхъ именемъ защитниковъ, а по дѣлу сущихъ при-
тѣнителей“, московських во'аків. „Я долженъ теперь безъ закрышки при-
знаться, писав він, что при тягостномъ во вновь присоединенныхъ областяхъ
расположеніи многочисленныхъ войскъ, жители оныхъ, съ коими поступа-

— 126 —

ють какъ бы съ непринадлежащими намъ, раздражаются отъ часу болѣе"...
(Древняя и Новая Россия. 1880. IV, 824—825)

До стор. 32. прим. 3. На Україні довго пам'ятали, што в Турчині в
загалі не ма паншчини. В одміні доволі звісної пісні з паперів М. А. Макси-
мовича ми знаходимо слова дівчини:

Ој, отдајте мене та за турчина,
Што би мині паншчина не докучила.

До стор. 91–92, прим. 2. Ось донська пісеньа, про котру ми згадуємо:

Нынче годы не такіе.
Не такіе, — тяжелые;
Тяжело жить подъ Москвой,
Подъ Москвою у Санотѣ (Сенатѣ? секретѣ?),
Письма пишетъ и газеты;
Газетушка не веселая,
Объ некрутскомъ набори.
Насъ молодцевъ выбиралы,
Чорніи кудри обестрыгали,
Н лобочки намъ забрывали,
Чорны шляпы надивали,
По насъ матушки рыдали,
Насъ у службу вырижалы.

(Запис. Судовшчиковъ, в З. В. Донскаго).

ПРО ВИДАНЬНЬА СПИСКІВ УКРАЇНСЬКИХ ПІСЕНЬ

ПРО ГРОМАДСЬКІ СПРАВИ В ХVIII і ХІХ СТ.

Читачам нашим, може, звісно, шчо в 1874 р. почалось в Росеї
виданьньа українських пісень про громадські справи, — „Історическія
пьсни Малорусскаго народа. Сб. примѣчаніями Вл. Антоновича и
М. Драгоманова“. В цьому виданьньу задумано було напечатати всі
меші українського народу, в котрих показується зміни громадсь-
кого житьтьа на Україні і думки про нього народу, од наєдавнішчих
часів і до наших, і додати до пісень докази свідків з літописів і всьа-
ких инших записок, котрі або ствержаєть докази пісень, або поправ-
льдаєть їх. Пісні ці задумано було видати в таких поділах, котрі
підходять до наєважнішчих змін громадських порьадків на Україні:
I) Пісні віку кньажеського ї дружинного (або војацько-боєарського
од ІХ до XV ст.). II) Пісні віку козацького (од кінцьа XV до к.
ХVIII ст.). III) Пісні віку гаєдамацького (ХVIII ст. наєбільш на
правім боці Дніпра), IV) Пісні віку крепацького ї рекрутського (з
кінцьа ХVIII ст.), V) Пісні про вольу (в Австрії з 1848, в Росеї
з 1861 р.),

З цих поділів в 1874 р. напечатано: Пісні віку кньажеською ї
дружинного ї перша частина пісень віку козацького: а) Пісні про
війну з татарами ї турками; а в 1875 р. друга частина: б) Пісні
про війну з польаками до см. Богдана Хмельницького (1657 р.). Далі
мусили їти остатні частини пісень віку козацького: с) пісні з часів
Гетьманшчини під московським підданством (од смерти В. Хмель-
ницького до першої руїни Січі ї кінцьа Мазепи в 1709) д) пісні про
кінець козачини (од 1709 р. до другої руїни Січі в 1775 р.) з піс-
ньами козаків Чорноморських. Тільки цих пісень ми не вспіли ви-
дати, бо в початку 1876 р. мусили виїхати з Росеї, а скоро за тим
виїшла заборона печатати українські книги в цьому царстві. Так
думка наша ї нашого тодішнього товариша видати повну історіїу
(дієпись) нашого народу в їго власних піспях не справдилась: наше
виданьньа стало на 1657 р.

— 128 —

Післьа того појавилась в „Русской Мысли“ 1880 р. працьа д. Костомарова: „*История козачества в памятниках южнорусскаго народного пьсеннаго творчества“ — котра в другій своїй половині, хоч і не дає повпих списків пісень, та все ж мов продовжує „Историческія Пьсни Малорусскаго Народа“ до кінцьа XVIII ст. ї заходить трохи ї у ХІХ ст., в пісні про крепацтво ї вольу. Тільки все ж таки пісень післьа-козацького віку д. Костомаров торкається мало, — та ї про пісні остатньої доби козацького віку, напр. пісні про руїну Січі, він, јавно, не міг сказати всій правди під догльадом царських цензорів.

Тим часом в 1879р. ми написали невеличку статьтьу дль „Славјанського Альманаху“ на 1880 р. в Відні, — „Політичні (громадські) думки в нових украјінських піснях“, в котрій ми перегльнули украјінські пісні про громадські справи з кінцьа XVIII ст. Нежданно дль нас, та, певно, ї длья всіх, хто слідить за письменством в Зах. Европі, цісарська цензура задержала нашу статьтьу, вбачивши в ній „уразу цісарського величества, підбиваньна одного стану проти другого ї т. і“. А ми в нашій статьті має ж зовсім нічого не казали од себе, а најбільш тілько поробили вписки з самих пісень, — взвяви собі за підставу ї слова: „je ne propose rien, j'expose“ (ja нічого не раджу, ю тілько викладаю). Дль знајушчих діло ми скажемо, шчо наша статьтьа була написана подібно до переднього слова, котре напечатав д. Пітре перед своєїу збіркою сіцілієських пісень (G. Pitré — Canti popolari siciliani. I—III). Ми певнісінькі, шчо така заборона, јаку наложила на нашу статьтьу цісарська цензура, неможлива нігде в західній Европі, та павіть і в Австрії вона не була б можлива з статьтьоју про німецькі, або про угорські пісні, — бо всьа б німецька ї угорська печать підняла б проти того крик в один голос. А з працьами славјан, а падто русинів, можна все зробити, між иншим через те, шчо славјане, а надто русини, не тільки побојаться озваться за своїм правом, а шче між ними знајдуться льуде, котрі не тілько зрадійуть, коли поліція наложить руку на особу ї думку чоловіка не јіхнього тісного гурту, а шче побіжать сами підцькувати проти нього поліції, забуваючи стару приказку: „сьогодньа мені, завтра — тобі!“

Пригода з нашою статьтьою в Відні ї працьа д. Костомарова в „Русской Мысли“ навела нас на думку написатм нову працьу, котра тепер і напечатана в цій книзі, працьу, котра б давала хоч короткій перегльад громадського житьї та українського народу ї думок јого по пісням з половини XVIII ст., — так шчо б можна було, доложивши їїї до „Историческхъ Пьсень Малорусскаго Народа“ ї до праці д. Костомарова, мати хоч і не такиї подрібниї, їак би слід, та все таки цілиї продовж історії громадського житьї та українського народу з давніх часів і доси, росказаної слідом за їго власними піснями. Звести цьу історіїу слід тим більше, шчо, їак це звісно всім, хто зна

— 129 —

діло, рідко в якого народу є стільки їх таких гарших пісень, їх в
українців.

Тілько дуже б було жаль стати на самих тілько витьагах з пісень,
так їх це стало в праці д. Костомарова їх у нашій. Безпремінно треба
закінчити виданьньа повних списків українських громадських пісень
з давнього часу їх до теперішнього. Цьу працьу зовсім добре можуть
зробити тільки ті вчепі, шчо живуть серед самого народу нашого в
Россії їх Австро-Венгриї їх мајуть до праці всіх потрібні засоби, з кот-
рих на чужі стороні бракує навіть најпотрібнішчих книг. Тільки ж
ми допевнились, шчо напр. в Россії таке виданьньа неможливе через
цензурну невольу. От через шчо ми зважились од себе зробити, шчо
в нашій силі. Ми беремось видати по тому ж способу, по їхкому ви-
дані перші частини „Историческихъ Пѣсенъ Малорусскаго Народа",
хоч ті списки, їхі в нас єсть, в доводі повному зборі з печатних і
рукописних збірок: — пісні про кіпець козачини (1709—1775) їх пісні
віку крепацького їх рекрутського з пісьнами про вольу їх про грошове
панство, — то б то всі пісні про громадські справи на Україні ХVIII
і ХІХ ст., окрім пісень гајдамацьких.

Як можна бачити їх по оцій книзці, — списки ті в нас впорьадковані,
— і ми могли би почати печатати їх, коли б були на те потрібні
засоби. Тільки ж поки ми їх здобудемо, певно, проєдє їжкиєсь час, —
і ми б хотіли скористуватись тим часом, шчоб поповнити наш збір
новими списками, котрі можуть зібрати наші земльаки в Россії їх
Австро-Венгриї. От до тих земльаків ми їх обертаємось і просимо їх
записувати потрібні длья нашого виданьньа пісні їх посплати нам. Но
оцій книзці можна бачити, їхі пісні потрібні нам. Австро-Венгерські
земльаки можуть посилати своєї списки просто на наше им'я (М. Dra-
gomanov. Rédacteur de la „Hromada“, Genève), Россієські завше, коли
зхотять, знаєдуть способ передати нам своєї папери.

Ми звертаємо тепер наєбільшу ввагу на пісні з XVIII і ХІХ в.,
не тілько через те, шчо їх менше напечатано, ніж пісень ранішчих,
а їх по другим причинам. Од цих часів має ж не зосталось таких запи-
сок, їх козацькі літописі (Самовидцьа, Граб'яцка, Велічка їх др.), з
котрих усе такі видно, шчоб думали сами українці про справи своєїи
землі. Од часу руїни козацтва на правім боці Дніпра (1711—1714)
єх од часу невдачі Мазепі їх першої руїни Січі в 1709 р. письмени
льуде на Україні скоро спольачились і змосковились, а потім і одвер-
нули думки має ж од усіх справ своєїі країни їх самі тілько мужики
шче говорять про ті справи в своєхі пісьнях, котрі зостались єди-
ними українськими літописьами XVIII—XIX ст. їх має ж єдиним
показом того, шчо українських їх народ шче не загинув.

І власне ці літописі наємельше звісіпі письменному світові, їх і в
усьому житьть українського народу власне в новішчі часи XVIII
і ХІХ ст. Причипоє у до того стає між инчим і цепзура московського

9

— 130 —

начальства, котра спиња всевакі вільні праці про Украјину власне з тих часів, коли більша частина јiji підјішла безпосередно під руку московського царства з јого панством і чиновництвом. Через це вся історіја Украјини ј јiji теперішћиј стан показујетьсьа в дуже хвальшивому світлі.

Украјинські ј московські письмовці з давна показујуть докладно всі лиха, јак Украјина терпіла під польським панством, јак вона повеставала проти нього, јак волеју прилучилась до Москви, сподівајучись ліпшојі долі „в сојузі ј протекції в царьа восточного, православного“. Јак же жила Украјина за цим царем, — про це історики довго мовчали, — коли шче не говорили, шчо, мовљав, жила вона ј живе також шчасливо, јак живуть шчасливо всі підданні богом хоронимого царства. Виходило так, шчо на старіј Украјині мов би то ј не було ніјакого житьња, окрім војацького, козацького, — та шчо козаки на те тільки ј потрібні були, шчоб битись з Польшчеју, а потім прилучити, або шче, јак часто кажуть, вернути Украјину до Москви, — а пісља цього козаки мусили або счезнути, або перебратись на крај московського царства, шчоб там служити цареві, побивајучи черкесів і т. и. Тільки, мовљав, неспокіјні льуде та безчесні ізмінники між козаками шче кілька часу, — од смерти Б. Хмельницького до Мазепи, — не покорњались московським царьам, — а потім і вони счезли, — і Украјина в усьому підјішла під ръад ипших, спокіјних земель московського царства. Народ украјинськиј, мовљав, забув про своју колишньу, дуже вже старосвітську ј дику вольу, не дума про своју самостојачість і про самовнраву својејі крајини. Про це, мовљав, можуть марити тільки купка украјнольубців, завзьатих книжників, або трохи не божевільних.

Подібні думки про украјинськиј народ панујуть і в начальства ј у письменних льудеј і в Австро-Венгрији. І там також мальујуть історіју ј стан украјинського народу, коли не з пансько-польського, то з казенного цісарського погляду.

В остатні двадцять років нові украјинські історики, почнијучи з д. Костомарова, трохи розширили ръамки такојі історіјі Украјини. Вони розібрали докладнішче часи од смерти Б. Хмельницького до Мазепи ј показали розум в тодішніх „ізмінах“ украјинських гетьманів проти Москви, — показали, јак московські бојаре ј царі зневажали вольності козацькі, гнітили ј обдирали народ, ділили Украјину, мов „скот“, з Польшчоју ј т и. Тут же вони показали, јак і старшина козацька собі змагалась повернутись в панство, подібне до польського ј московського, і јак через те „черпь“ козацька та поспільство (мужики) з Запорожцьами непавиділи старшину ј не піддержували јiji, коли вона піднімалась проти московського царства. Тільки ж коли дальше історіја Украјини, пісља того јак царі московські, за помічьячу черні ј поспільства, зкрутили козацьку старшину, — не була росказана докладно, то виходило, буцім то козацькі противники Москви були вже цілком

— 131 —

не праві, — а московське царство буцім то було правдивим пријателем черні. І справди, — московські історики, јак папр. Соловьев, виставляють в такому світлі московське начальство на Україні, а падто, коли їм можна вказати на шчо пебудь подібне до слов царці Катерини II, котра, касујучи козацькі виборні урьади в Гетманшчині, казала, шчо вона „вибавља народ українських од мучивших јого вкупі многих маленьких тіранів“.

Тілько докладна історіја житьтьа українського народу в XVIII і ХІХ ст. могла б показати, јакоју брехнеју були слова московських правителів, коли вони, јак папр. таж Катерина II, казали, — шчо по скасуваньньу виборного козацького урьаду, „народ буде облегчениј і буде благодепствовати“. Історіја б показала, шчо народ українських в XVIII—ХІХ ст. старих маленьких тіранів не збувсь, — а нажив шче нових, більших, — шчо Україна, стративши всьаку тінь своєїї вправи, пішла назад в освіті, в господарстві ј т. н. Докладна історіја українського народу в XVIII і ХІХ ст. з показом јого думок могла б допевнити про дієспу потребу дља України своєїї вправи, — котрої бажають ті українці, шчо не одвертајутьсьа од своєїї землі ј їєї льуду. Така історіја, звісно, не може појавитись під московськоју цензуроју. От через це великиј гріх перед својім народом кладуть на себе ті українські вчені, котрі, маючи до того здійность, — по својім талантам і вчености, — не стануть до того, шчо б написати ј видати хоч такі праці про житьтьа ј думки українського народу в XVIII—ХІХ ст., јакі вони попансиували про XVI—XVIII ст. Тим самим вони збављають міцного наукового грунту всі змаганьньа до полішаньньа теперішнього стану українського народу.

Ми не тратимо надії, шчо сама льубов до свого краю ј народу приведе українських вчених, далеко здільнішчих, ніж ми, до думки виступити на вільному од царської цензури полі з науковими працьами про житьтьа українського народу в повішчі часи. Тепер більш, ніж коли пебудь, чується потреба в такому виступі, а також в тому, шчоб познакомлено було широкиј европейських світ з українським народом. Народ цеј довго жив спільнім з цим світом житьтьам і јшов з Европоју, до самого XVIII в., на скілько це јому позвольала нешчасна јого дольа, котра насипала на јого татарські ј турецькі руїнованьньа. Тілько міцниј царських кордон, а потім одчужіньньа од українського народу панських станів, власне з XVIII ст., — положило межу між українцьами ј европейським світом. А все таки ј доси багато вільних і світлих европейських думок і змаганьнь здібувємо серед українського мужицтва. Настав час, коли треба з усієїї спили переносити на Україну нову европейську науку, — а порьад з тим показати думки ј змаганьньа українського мужицтва европейському світові, котриј, певно, знов призмає в українському народі свого брата. Між инчим голос цього европейського світа мусить пристидити ј тих освічених льудеї на Україні, котрі, вивчившись на кошт їїї мужицтва, од-

— 132 —

вертајуться од нього. Перше ж усього, звісно треба зібрати ј видати
матерјали дља списаньња житьтьа ј думок украјинського народу за
остатні часи. Один з таких матерјалів — пісні, котрі зклав цеј па-
род про своје житьтьа. Ми ј беремось видати такі пісні ј сподіваје-
мось, што наші земљаки не лишать нашого виданьньа без својејі по-
мочи, — пајбільш тим, што будуть приснилати нам пові списки потріб-
них дља нього пісень.

Просимо газети, прихильні до науки про Україну, оповісти про
наше виданьнва јак можна більшому числу земљаків наших.

М. Драгоманов.

Женева

28 Сентябрьа 1881 р.

товарищча, Зубку-Колрену. М. Д.: Вільниць земській рухи в Черниговщині; Героєська самооборона соціалістів в Київі. М. Д.; Книгарські Звістки: Федералізм і соціалізм в Окцітанії. Польській демократ про українство її соціалізм. Українське письменство в „Історії славянських літератур“ Пынцова і Спасовича. М. Д.: Одповіді її замітки: Українська „Громада“ її „націонализованіе соціализма“ по В. Г. „Впереда.“ Де-шчо про львівських народовців“ і соціалізм в Галиччині. (З поводу брехні „Русского Сюна“ її «Газети шкільної«). З універсітетського життєва в Київі. (Помилка брошури Мартовское движение студентовъ Кіевскаго университета в 1878 г. „Брехньа генерала Антоновича). Ми її „Набать.“ (Чому її як мы говоримо про „Набать“. Д. Моганович-Другъ в редакції „органа русских революціонеров.“ Примір набатської нісенитиці. Доброльбування Пирогов. Остатки рада „Набату“). М. Драгоманова: На увагу товарищам і землікам української її польської мови. Впорядження „Громади“: Прилога. Отчеті кассы „Общества пособія политическимъ изгнанникамъ изъ Росіі въ Женевѣ,“ съ мая 1878 по январь 1879 г. Женева. Печатни „Громади“, 1879. 6 фр.

ЛІСТОК ГРОМАДИ № 1, 1878. Видав М. Драгоманов. 1 фр.

ВІЛЬНА СПІЛКА — Вольный Союз — La Fédération. (Безстроковій додаток до „Громади“) № 1 Женева 1881. 25 с.

Про багатство та бідність. 1876. 25 с.

Про те, як наша зем'я стала не наша. Липський. 1877. 40 с.

Про хлеборобство. Як де земля упорядкована і як би сід'їйі держави. Липський. 1877. 80 с.

Про багатство да бъедносць. (На білоруській мові. Переклад з українського). Женева. 1881. 25 с.

Ukraino. (M. Dragomanov). Movimento litterario Ruteno in Russia e Gallicia. Firence. 1873. Loecher. 1 fr.

Гіература россійска, великорусска, украинска и галицка. Українець. (М. Драгоманова). Львів. 1874.

Галицько-руське письменство. Його ж. Львів. 1876. 12 кр. ав.

По вопросу о малорусской литературѣ. (Панславизмъ, панруссизмъ и панмалоруссизмъ). М. Драгоманова. Вѣна. 1876. 80 кр.

Турки внутренніе и внѣшніе. Его же. Женева. 1876. 1 фр.

Внутреннее рабство и война за освобожденіе. Его же. Женева. 1877. 1 фр.

Народні школи на Україні серед життєва її письменства в Россії з виданьма „Громади“. Його ж. Женева. 1877. 3 фр.

Двюбійство, совершаемое русскимъ правительствомъ. Женщины процесса московск. соціалістовъ. Его же. Женева. 1877. 25 с.

До чего довоса-пись? Его же. Женева. 1878. 50 с.

За что старика обидѣлі и кто его обижаетъ? (Размышленіе по дѣлу Трепова). Его же. Женева. 1878. 50 с.

Реформы и революція. Н. Куковскаго. Женева. 1878. 50 с.

La littérature Oukraïnienne proscrite par le gouvernement russe. Rapport présenté au congrès littéraire de Paris 1878, par M. Dragomanov. Genève. 1878. 1 fr.

Письмо В. Г. Бѣлинскаго къ Н. В. Гоголю съ предисловіемъ М. Драгоманова. Женева. 1880. 1 фр.

Соловья басиами не кормятъ. Письмо къ генералу Лорису-Меликову. М. Драгоманова. Женева. 1880. 25 с.

Было бы болото, а черти будутъ. М. Драгоманова. Женева. 1880. 50 с.

Терроризмъ и Свобода, Муравь и Корова. Отвѣтъ на отвѣтъ „Голоса“ М. Драгоманова. Женева. 1880. 50 с.

Le tyrannicide en Russie et l'action de l'Europe Occidentale. Par M. Dragomanov. Genève. 1881. 50 с.

Ковзарь Тараса Шевченка. Частина перша. Женева 1878. 1 фр.

Записки южно-русскаго соціалиста. Выпускъ первый. Женева. 1877. 1 фр.
Житьтьа ј здоровја льудеј на Украјині. Зложив С. Подолинськиј.
1879. 3 фр.

Пан-Пародольубець. Повість. Женева. 1879. 1 фр.

Хиба ревуть воли, јак јасла повні? Роман з народнього житьтьа.
ІІ. Мирного та І. Білика. 1880. 6 фр.

Ремесла ј хмабрики на Україні. С. Подолинського. Женева 1880. 2 фр.

Соціалисты украинцы въ Австріи. С. Подолинскаго. Женева 1880. 50 с.

Кобзарь Т. Гр. Шевченка. (Виданьша мтерсотиппе). Книжка перша.

Женева. 1881. 1 фр.

ТРОМАДСЬКИЙ ДРУГ, місьачник літературниј и політичниј, ред. М.
Павлик. № 1. Львів 1878. 50 кр.

ТРОМАДСЬКИЙ ДРУГ, № 2 50 кр.

ДЗВІН, галицько-українська збірка. Видав М. Павлик. (Замість 3 ј 4 № «Громадського Друга»). Львів. 1878. 80 кр.

МОЛОТ, галицько-українська збірка. Видав М. Павлик. (Замість 5, 6 ї 7 М№ «Громадського Друга»). Львів. 1878. 1 г. 20 кр.

Український Гетьман Богдан Хмельницький і Козаччина, Ів. Левіцького. Заходом М. Павлика. Львів. 1878. 60 кр.

Нова віра на Україні. Видав М. Ткаченко. Львів 1878. 8 кр.

Война за волю. Оповідали Г. Успенского. Львів, 1878. 8 кр.

ДРІВНА БІБЛІОТЕКА. Львів. 1879.

Книжка І. Повѣсті Еркмана Шатріана, переклавъ Романъ Розмаринъ.
Цѣна 15 кр.

Книжка II. Література Українська, проскрібована рідом россійським,
М. Драгоманова, з французського. 10 кр.

Книжка III. Відки і јак въялисьа льуде на землі, Ернста Геккельа,
переклав Іван Франко з німецького 10 кр.

Книжка IV. Каін, містерія в трьох діях, Гордона Баєрона, переклав Іван Франко. 20 кр.

Книжка V. Думи ј пісні најзнатнійших европеїських поетів. Вибрав і
видав Іван Франко. 10 кр.

Книжка VI. Пчоли, Митра Ів. Пісарєва, переклав з россієйського Ва-
силь Польванськиј. 10 кр.

Книжка VII. Власність груптова і юєї історіїа, Емілья де Љавльє,
переклав Іван Франко. 10 кр.

Книжка VIII. Довбнѣа, Емілья Золья, з французського перевела Ольга Рошкевич, частка І і ІІ; в додатку «Хутірчик», есків Емілья Золья. 20 кр.

Книжка ІХ. Білковіна, Томаса Генрі Гекслі, переклав Іван Франко. 10 кр.

Книжка 10. Значінье авторітету в вихованьу, Н. А. Доброцькоївова, переклав з россієйського Евгеній Олесніцький.

Книжка 11. Сільська общчина в Россії, Емілья де Љавльє, з німець-
кого обробленьа Карлья Біхера. 10 кр.

Книжка 12. Довбнѣа. Емілья Золья, с французського перевела Ольга Рошкевич. Частка ІІІ. 15 кр.

Книжка 13. Суспільно-політичні сторонництва в Німеччині, Ганса Шеллья, з німецького перевели І. М. і І. Ф. 20 кр.

Книжка 14. На дні. Повість І. Франка. 25 кр.

СЬВІТ. Ілюстрована літературно-політично-наукова часопись. Виходить
раз па місьць. Ві Львові. На рік 4 гульд.

Impr. du «Rabotnik» et de la «Hromada», Terrassière 31, Genève.