— 22 —

Юнаци, войска броена . . .
Ще та даримъ добра дара,
Триста овны, все матори.

Пѣсни Нар.

1) Съществително-то опрѣдѣленіе. което ся нарича приложеніе, ся согласува со свое-то опрѣдѣляемо само въ падежъ, а въ родъ и число може и да разнствува отъ него. „Здравко, вѣнко, цвѣте меризливо.“ — Тукъ приложеніе-то (цвѣте) разнствува отъ свое-то опрѣдѣляемо (здравко) само въ родъ. „Юнаци, войска броена.“ — Тукъ приложеніе-то (войска) разнствува отъ свое-то опрѣдѣляемо (юнаци) въ родъ и число.

2) Въ родъ приложеніе-то ся согласува съ свое-то опрѣдѣляемо само тогава, когато имя-то му има особы окончанія — за маж. и жен. родъ; а това ся найчесто елучава, кога е рѣчъ-та за нѣкой одушевленъ прѣдметъ.

Отговаря Бугарка, робыня.
Имамъ сына, работника,
Бърго оратъ, бърго коопатъ.

Пѣсни.

„Бугарка“ не можеше да ся нарече „робъ“ също и „сынъ“ не можеше да ся нарече „работница.“

3) Приложеніе-то обыкновенно ся образува отъ сказуемо-то; зачтото, по смыслу, то не е друго, о-свѣнь сократено придавочно прѣдложеніе, обърнжто въ едно понятіе. „Бугарка, робыня“ — която была робыня... „Сынъ работникъ — сир. койго е работникъ. Приложеніе-то опрѣдѣлява или изяснява навремени общо-то понятіе чрѣзъ частно-то. „Въ него (въ сѣно-то) сж билкы всѣкаквы, всѣ-каквы билкы умразны: кумата, кумуника-та и еднострѣ-ка-та тинтява.“ А навремени, наопакы, частно-то понятіе ся изяснява чрѣзъ общо-то: „Здравко, вѣнко, цвѣьте ме-ризливо.“ приложеніе-то твьрда често быва придружено отъ союзы: сирѣчъ, именно, както, като и пр. „Тьща ми, сирѣчь, майка-та на жена ми, ничто не знае.“

Забѣд. 1) Ный тукъ говорихме само за съществи-телно-то приложеніе, на което за отличителнѣ чертѣ служи негово-то согласованіе со свої-тѣ опрѣдѣляемѣ думѣ само

— 23 —

ВЪ падежъ, по като приложенія могътъ да ся употрѣбляватъ
и другы часты отъ рѣчъ-тѣ, напр. имена прилагателны и
нарѣчія, кога служатъ за разясненіе на прѣдидущи думы.
„На него всичкы, и млады, и стары, и прѣжни му дру-
гари, ще граки针ъ“. Тукъ двѣ-тѣ прилагателны — и млады и
стары, служатъ за приложеніе на мѣстоименіе-то — всичкы.
„Се собрале, се набрале сите земскы араміи, тамо, долу
во Ладово.“ Тукъ нарѣчіе-то — долу — служи за приложеніе
на друго-то нарѣчіе — тамо. „Иди, мамо, иди, долъ у
донины, въ долны-тѣ махалѣ. Тукъ пакъ думы-тѣ — въ
долны-тѣ махалѣ. служатъ за приложеніе на нарѣчіе-то
— долъ.

## ЗНАЦИ НРЪППНАТЕЛНЫ.

Приложеніе-то, кога стои прѣди свое-то опрѣдѣляемо,
тогава или нѣма подпирь себе пикакъ въ знамъ: „Българскый
Царь Симеонъ обычалъ кинжно-то ученіе.“ или ся соединіва
понѣкога съ опрѣдѣляемѣ-тѣ думѣ съ чертичкѣ: „върѣвъ
— алтѣни, кофарѣ — чопрази“... Но кога стои подпирь свое-
то опрѣдѣляемо, тогава ся отгражда отъ другы-тѣ думы и
отъ двѣ-тѣ страны со запяты. „Трепѣхъ Сидеръ, добрѣвъ
юнакъ, плѣснѣрѣ цѣцѣ, грабнѣ кривакъ.“ „Тьща ми, сирѣчѣ,
майка-та на женѣ ми, ничто не знае.“ Приложеніе сѣ
союзъ — като — всекога ся отдѣля со запятая отъ думѣ-тѣ,
коьже изяснява, още и кога стои прѣди неѣ. „Намираме
Константинопольскый Натрірахъ да се распорежда сѣ Тър-
новска-та цьрква, като съ своя епархія.“ Дрин. „Като
майка, тя всякога была заета съ отгледваніе-то на дѣца-
то си.“ Приложеніе, въ което общо-то понятіе ся разя-
снява чрѣзъ частны понятія, особено кога тыя частны по-
нятія сѣ много, има подпирь себе двоеточіе“ Всякаквы
билкы умразны: кума-та, кумуника-та и еднострѣка-та
тиштіва.“ Заглавія-та на книгы-тѣ и на статіи-тѣ, които ся
приводятъ, като приложенія, иматъ прѣди себе такожде
двое-точіе, или — прѣди себе и подпирь себе — тире. и возь
това отъ еднѣ-тѣ и отъ другѣ-тѣ странѣ ся забѣлѣхватъ
сѣ кавичкы. Напр. Цьрва-та книжка: „Періодическо спи-
саніе,“ вече излѣзе на свѣтѣ. Въ статії — „Паметници“
— има мною любопытны иѣчта.

— 24 —

Б.

УПРАВЛЕНІЕ НА ДУМЫ-ТЪ.

Понятіе за управліненіе-то на думы-тѣ. Думы упра-
вляющы и управляемы.

Подъ имя управленіе на думы-тѣ ся разумѣва опова
тѣхно отношеніе, по което едина-та отъ нихъ изисква, что-
то друга-та, коя-то зависи отъ неіж. да ся намира въ ви-
нителенъ или въ дателенъ падежъ.

Че истегли тѣнкѣ сабѣж.

И Сидерю отговаря. Козловъ.

Въ тыя стихове дума — сабѣж, ся намира во вини-
теленъ падежъ, зачгото това иска отъ неіж дѣйствителный
глаголъ — истегли: дума — Сидерю — ся намира въ дате-
ленъ падежъ, зачтото това иска отъ неіж глаголъ — от-
говаря.

Опыя думы, коinto пскатъ отъ другы думы нѣкой па-
джъ, ся паричатъ думы управляющи, а опыя, коinto за-
висятъ отъ нихъ и коinto поради това ся упогрѣблаватъ
въ косвень падежъ, ся паричатъ управляемы. Вѣ приве-
деный примѣръ — истегли и отговаря сѣ думы управли-
ющи по отношеніе къмъ думы-тѣ — сабѣж и Сидерю, а тыя
послѣдни-тѣ сѣ думы управляемы. Управляемы-тѣ думы
ся паричатъ още и допъленія.

Думы управляющи повече-то быватъ глаголы-тѣ, а
подирь тѣхъ имена-та, нарѣчія-та и прѣдлози-тѣ. Думы
управляемы по прѣимущество быватъ сжествителны-тѣ
имена, сжщо и прилагателны-тѣ и мѣстоименія-та, кога за-
мѣняватъ имена съ существителны, — и глаголь съ частицѣ — да.

Прѣди да почнемъ изложеніе-то на частны-тѣ правила
за управліеніе-то на думы-тѣ, нека кажемъ за слѣдующи-
тѣ двѣ общи правила: а) думы, коinto сж отъ единъ и сж-
щій корень повече-то пскатъ еднакѣвъ падежъ съ прѣдлогъ,
или безъ прѣдлогъ: Надынѣ ся на Бога, падежсда на Бога, на-
дынѣщій ся на Бога. Помагалъ иккому, помощь иккому, по-
мощникъ иккому и пр. б) Обаче, при тойзі общій законъ за
управленіе-то на думы-тѣ, не трѣбва да забравяме и друго-то
общо правило, че управляюща-та сила на глаголы-тѣ (а

— 25 —

слѣдъ нихъ и на другы-тѣ части отъ рѣчѣ-тѣ) всякога за-
виси отъ тѣхно-то значеніе, — сирѣчъ, че единъ глаголъ
може да има разны значенія, и спорѣ това може да иска
и разны падежи. Напримѣръ: отговарямъ плькому и отго-
варямъ за плького; прощавамъ плькому и прощавамъ плького
и проч.

Раздѣленіе на управленіе-то.

Обрѣжи ся съ дрѣновъ кривакъ,
Прѣкрьести ся, на пѣть търгнѣ...
Сидеръ ще сложи тлѣстъ Богу курбанъ...
И прѣдъ воденицѣ съ тѣтиелъ дотърча,
Тамъ кръвници мѣршѣ той прострѣ.

Козловъ.

Управляющи-тѣ думы навремени непосрѣдственно
искатъ отъ управляеміем-тѣ думѣ дателенъ, или винителенъ
падежъ, а навремени чрѣзъ посрѣдство-то на прѣдлози-тѣ.

Сидеръ ще сложи тълетъ Богу курбанъ.
Тамъ кръвници мѣршѣ той прострѣ.

Тукъ глаголъ — ще сложи кому и что — иска не-
посрѣдственно отъ управляемы-тѣ отъ него думы дателенъ
и винителенъ падежъ: ще сложи Богу курбанъ. — Сж-
ществително-то — мрѣшѣ. иска отъ друго-то сжществително
крѣвници — дателенъ падежъ: мрѣша кому? (чія?) — крѣв-
ници. Такова управлѣніе ся на рѣпца непосрѣдственно.

Обрѣжи ся съ двѣновъ кривакъ,
Прѣкрьести ся, на пѣть търгнѣ.

Тукъ глаголъ — обрѣжы ся. иска отъ управляемых-тѣ
отъ него думк винителенъ падежъ съ прѣдлогъ: обрѣжы
ся съ что? „Обрѣжи ся съ кривакъ“ А глаголъ — търгнѣ,
иска да бѣде управляемых-тѣ отъ него думк въ винителенъ
падежъ съ прѣдлогъ—на, търгнѣ на что? „Търгнѣ на пѣть.“
И така, управленіе-то на думы-тѣ може да ся раздѣли:
а) на непосрѣдственно и б) на посрѣдственно.

Както непосрѣдственно-то, тѣка и посрѣдственно-то у-
правленіе ся изражава само съ косвены падежи: непо-
срѣдственно-то съ дателенъ и винителенъ, а посрѣдстве-
но-то само съ винителенъ. Именителный и звателный

— 26 —

падежи не влизатъ въ дѣлъ-тѣ на управлѣніе-то; тіи сж
самостоятелпы по окончаніе-то, и за тѣхно-то употреблѣ-
ніе вече стана рѣчь. Звателный падежъ изражава обра-
щеніе, или звателны думы, а именіелный изрича
подлежаще-то, а навремени и сказуемо-то сжще-
ствително.

1)

НЕПОСРѣДСТВЕНО УПРАВЛЕНИЕ НА ДУМЫ-ТТЬ.

Поважны-тѣ случай, въ които ся употреблява да-
телный падежъ.

1) Въ дателенъ падежъ изобщо ся поставя оный
прѣдметъ, въ ползж, или во вредъ на когото ся извър-
шава дѣйствіе-то.

Матны рѣкы пѣть ми даватъ,
Даръ ми носи тымно доле,
Робува ми равно поле. Козловъ.
Болѣ сыну вѣръ да промѣни,
Негли пашу хатѣръ ла растури.
Деветь дюлгери дялахъ,
Иринки сандѣкъ правяхъ.
Пѣсни.

2) Дателенъ падежъ, като допъиненіе, искатъ оныя гла-
голы, които означаватъ — ползж, или вредъ, угожденіе или
досажденіе, мщеніе, или прощеніе, позволеніе, или
возбраненіе, помаганіе, или прѣнатствіе. удивленіе,
зависть, радость и моленіе.

Драгани Господь помогна
Разболѣ ся майка ю..
Деветь людгеріи дялахъ,
Иринки сандѣкъ правехъ.
Ты Стоянова майчице,
Снахи си вырла душманко. Пѣсни.

3) Въ дателенъ падежъ ся поставя оный прѣдметъ
къмъ когото е обърѣкта рѣчь-та на говоряще-то лице:

И воденчару гордо ся хвали,
Че неговъ Голя мечка не дави..
Отдалеку майчи выка:

— 28 —

Такова допълненіе въ дателенъ падежъ почти всакога ся употрѣблява въ оныя безличны прѣдложенія, въ които сказуемо-то е прилагателно имя въ срѣдень родъ.

Че ли е драго рано да ранѣ,
Въ святѣ недѣлѣ въ черкви да идѣ.
Да бы было тѣмъ мило за мене.

Така сжюо и при междометія-та, и вообще при думы. употрѣбляемы по смисълѣ-тѣ, като междометія.

Блазь тѣмъ, светый Петре!...
Ето тѣмъ, руса Стано!
Какъ се везитъ на Великдень. Пѣсни.

Забѣл. При всички-тѣ глаголы ся употрѣблява навремени въ дателенъ падежъ возвратно-то мѣстопменіе — себе, кога чрѣзъ него искатъ да кажатъ. че прѣдметъ-тѣ е заетъ, или трѣбва да бѣде заетъ само съ своими-тѣ работѣ.

Сѣди юнакъ край море,
И ся яде шаро ягне,
И ся піе ройно вино.

Особно значеніе. свойствено само, на нашій языкъ, има дателный падежъ на лично-то мѣстопменіе. а сжюо и на нѣкои родствени имена. Тоа падежъ изражава особено чувство отъ милость и любовь.

Стани ли мило, стани ли драго!
Да тя заведѣ на нашъ вилаетъ...
Минѣло ся е два дѣня,
Два дѣня, лѣли, три дѣня. Пѣсни.

## Поважны-тѣ случан, въ конто ся употрѣблява виннителный падежъ.

1) Въ виннителенъ падежъ обыкновенно ся поставля оный прѣдметъ, на когото право прѣминува дѣйствіе-то отъ подлежаще-то; загова виннителный падежъ ся употрѣблява подирь всички-тѣ дѣйствителны глаголы.

Голѣ засумтѣ
И ся настрижи,
Стърчи опашкѣ,
Снагѣ юнашкѣ
Сготви за борбѣ. Козловъ.

— 29 —

2) Въ винителен падеж ся поставя право-то допълнене на глагола още и кога стоп при него въ дателен падеж лице-то, въ полъж, или во вредъ на което ся извършава дъйствіе-то.

Сидеръ бекрія
Кръчмъ му даде...
Воденчарь выкнъ,
Пъсень му запѣ. Козл.

3) Винителный опрѣдѣлителный падеж искатъ всичкы-тѣ сжествителны имена, кои-то означаватъ мѣрь, теглило.

Сидеръ бекрія кръчмъ му даде
Окъ ракійк. . . Козл.
Не ще Герги триста кыла,
Триста кыла жыло жито
Триста мѣры ройно вино . .
Три фурни хлѣбецъ измѣси.
Три сажни дръва изгори
И товаръ бѣлъ боринъ,
Три окы намукъ испреде. Пѣси.

4) Винителный падеж ся употреблява, като допълнене, още и при срѣдни-тѣ и другъи глаголы. Кога показва продължепіе на дѣйствіе въ опрѣдѣлено время.

Весь день сжмъ лозю копала,
Цьлъ день не сжмъ сѣднала.

Употребленіе на творителный падежъ.

Творителный падеж ся употреблява въ нашій языкъ за усиленіе на дѣйствіе-то на глагола, при когото ся поставя.

Но него е стара майка,
Текомъ тече, гласомъ хока.
Подирь гича старъ башица,
Текомъ тича, выкомъ выка.

Забѣл. Отъ творителный падежъ сѣ ся образовали нѣ-колко нарѣчія, които показватъ начина на дѣйствіе-то.

Всичкы-тѣ слугари долу погледиѣхъ.
Долу погледиахъ, никомъ поникнѣхъ. Пѣс.

— 30 —

Бѣлъ аждреханъ въ кръвъ утѣнѣ,
Сбърка чифте и ся спѣшнѣ;

Гѣрбомъ падежъ и издѣхнѣ.

Козловъ.

2)

УПРАВЛЕНИЕ ПОСРѣДСТВЕННО.

Значеніе-то на прѣдлози-тѣ.

Прѣдлози-тѣ въ нашій языкъ управляватъ само вини-
телпый падежъ. Всѣкой единъ прѣдлогъ има по нѣколко
значенія. Тѣхно-то различно значеніе и управленіе ся изя-
снява отъ това, че тѣ управляватъ падежа не-толкось по
своїх-тѣ собственѣ силѣ и значеніе, колкото по силѣ-тѣ
и искапіе-то на глаголы-тѣ, които и нихъ управляватъ;
и затова единъ и сжій прѣдлогъ при единѣ глаголѣ има
едно значеніе, а при другъ — друго.

Първоначално-то назначеніе на прѣдлози-тѣ е было
— да опрѣдѣлаватъ само обстоятельство-то на мѣсто-
то, сир. да показватъ разны-тѣ страны на прѣдметы-тѣ и
тѣхно-то положеніе единъ къимъ другъ, както: въишнѣ-тѣ
и въжрѣшнѣ-тѣ странѣ, прѣдъ и задъ, странѣ или
край, долѣ и горѣ, совокупность и отдѣлность, близость
и далечность. Но отпослѣ, прѣдлози-тѣ, освѣнь това тѣхно собствено значеніе, придобыли още и
прѣносно значеніе, и наченали да показватъ время, коли-
чество, голъминѣ, миљрѣ, тегли-мѣ. цѣль и другы отвле-
чены понятія.

Съ прѣдлогъ — на, найчесто ся употрѣблява сжще-
ствително-то имя при друго сжественително, като опрѣдъ-
леніе. Въ такъвъ случай сжественително-то имя съ прѣд-
логъ — на, показва, че прѣдметъ-тѣ принадлежи другому
прѣдмету, като негово притяжаніе, и може навремени да
ся замѣнява съ дателенъ падежъ, или да ся обрѣща въ
прилагателно притяжателю.

Тамъ па крѣвницѣ (крѣвници) мрѣшнѣ той прострѣ.

Ты ся кланяй
Врану коню до зелена грива,
На девера до лесна рамена. Пѣсень.

— 31 —

Въ тыя стихове дума: па девера, опрѣдѣлява дума:
рамена, на вопросъ: чии рамена? Въ сжIJж-тѣ пѣсень по-
долѣ стои: И деверу до десна рамена. А това показва, че
на девера и деверу иматъ еднакво значеніе—опрѣдѣлително.

Освѣнь това прѣдлогъ—па, както и прѣдлози—въ и къмъ,
въ собственный си смысълъ, повечето показватъ посокѣ-тѣ
на прѣдмета, на вопросъ: кѣдѣ?

Търгижло момче Черпанче
На дългѣ пѣтѣ да иде...
Руск му главѣ отсѣкле
И на Черпанъ щ запесли...
Завили ся два гълѣба
На цареки равни двори.
Че ми е драго рано да ранъ,
Въ черквы да идѣ черквы да метѣ. Пѣсни.
Мечка изтежко къмъ Голё штапа,
Кръвниншкы погледъ къмъ него мѣта. Козл.

2) Прѣдлозъ—въ — показва положеніе-то на прѣдмета вѣ-
трѣ, а прѣдлозъ—па — на повьрхнинѣ-тѣ на другъ прѣдметъ.

Люта й ламя въ Черно море...
Светый Герги на столъ сѣди,
На столъ сѣди, стадо чете. Пѣс.
Появила ся е грозенъ юнакъ
На бълѣ коня черенъ Арапъ.

Въ прѣносно значеніе прѣдлози-тѣ: въ и па, опрѣдѣ-
ляватъ обстоятельство-то на време-то, на вопросъ: кога?

Сборъ ся събра и заигра
На личенъ день, на Еелиндень...
Мама Николча годила,
Въ петѣкъ го й мама годила,
Въ сѣботѣ ѣли и пели,
Въ недѣлѣ рано ранили. Пѣсни.
Пон, прохлажда тлѣсти ми стада,
Морни жатвари въ лѣтнѣ-тѣ жегѣ. Козловъ.

Прѣдлогъ — по, въ собствено запаченіе показва движеніе
на прѣдметъ по повьрхнинѣ-тѣ на другъ прѣдметъ, безъ
да опрѣдѣлява посокѣ-тѣ му.

Добра ю коня прихванѣ,
Па го по дворы шеташе . . .
Сльзы ропи по бълы образы. Пѣсни.
По синѣ-то горѣ небе
На витло са орелъ вые. Козл.

— 32 —

По — въ пръносно значеніе показва время, около кое-
то ся е извършило, или ще ся извърши едно дѣйствіе.

Да та сѣкътъ се овчери,
Да си віжтъ вітъ старгы,
Да запиратъ сиво стадо
Посрѣдъ лѣто, по Петровдень.

По, показва още слѣдъ, подирь другъ прѣдметъ.

Умъ ми занесе, мила мале, конь ми утече,
Соколъ ми литна, мила мале, загаръ ми бѣга.
Дали по соколѣ, мила мале, или по коня,
Дали по загарѣ, мила мале, или по мола.

Пѣсень.

По, изражава още причиж и образъ на дѣйствіе. „По-
знава ся по лице-то, лежи по гѣрба си.“

Че си была кръчмарица
Половицкъ продавала,
По окыца наддавала. Пѣсень.
Конь ся не бѣзди по прилика. Пословица.

Прѣдлози — отъ, до и изъ.

Прѣдлогъ — изъ, показва посоккѣ-тѣ на единъ прѣдметъ
извѣтрѣ на другъ прѣдметъ.

Зора ми ся зазорила
Извѣ хубавкъ Влашкѣ землѣ. Пѣсень.
Извѣ мои-мь уста, въ Божіи-тѣ уши. Поговорка.

Прѣдлози-тѣ — отъ и до — показватъ начало-то и ко-
нецъ-тѣ на движеніе-то или протяженіе-то на прѣдмета. Отъ
— показва. оттѣ ся наченва движеніе-то, или протяженіе-то,
а до — тѣд ся свѣршва.

Отъ Басарбовѣ до Роскцкъ,
Отъ Батина до Златицкъ.
Запустѣло й равно пож.
Козловъ.
Колко ми слѣ горы до молинъи дворы.

Въ прѣносно значеніе показватъ начало и конецъ на вре-
мя-то, въ което ся пѣчтно извѣршва.

Замѣчи ся Божя майка
Отъ Игната до Коледа...
Тая недѣля годежь-тѣ,
А до недѣлъ свадбѣ-тѣ. Пѣсни.

— 33 —

Трѣбва да забѣлѣжимъ, че сжествително-то съ прѣд-
логъ — отъ, навремени става опрѣдѣленіе на друго сж-
ществително, кога означава вещество, отъ което е направленъ
единъ прѣдметъ.

Скоро сжмъ си сынъ женила,
Сарай му сжмъ изградила
Все отъ сребро и отъ злато.
(Вм. сребъренъ и златенъ).

Прѣдлогъ — за, показва цѣль-тѣ на дѣйствіе-то:

Бѣлы пары за черны дни. Пословица.
За кого чувашь бѣло-то лице?
Чувамъ го чувамъ за чернѣ земѣж. Пѣсень.

Прѣдлогъ — за, въ прѣноспо значеніе изражава при-
чинѣ-тѣ на дѣйствіе-то.

Често изъ станъ да излазж
За тебе, либе, да гледамъ,
Гдѣ орешь черно угаре.... Пѣсень.

Въ това сжщо значеніе прѣдлогъ—за— означава прѣд-
метъ, за когото мыслятъ и говорятъ.

За вълкъ-тъ хортуватъ, а вълкъ-тъ въ кошарѣ-тѣ. Пословица.

Прѣдлогъ — за, означава още замѣна на единъ прѣдметъ съ другъ.

Воздаша ми злая за благая. Псал.
Булка опшеницѣ издаде
На Миля, на дюгенджія,
За вино и за ракіѣж.

Прѣдлози — падъ. подъ, прѣдъ, задъ.

Надъ вѣ собствено значеніе показва положеніе-то на е-
динъ прѣдметъ отгорѣ надъ другъ, а подъ, — отдолѣ подъ
другъ прѣдметъ.

А Гюла млѣко біеше
На малы врата въ градинѣ,
Подъ червенѣ-тѣ калинѣ
Подъ кычеста люлечинѣ...
Сивый гълѣбе не вый ся,
Не вьрти ся падъ мене. Иѣспи.

Прѣдлогъ — прѣдъ, въ собствено значеніе показва положеніе-то на прѣдмета откъмъ лице-то на другъ прѣдметъ, а задъ, положеніе-то му откъмъ задиńъ-тѣ страшкъ на другъыя прѣдметъ.

3.

— 34 —

Пръдъ тебе маже и глади, а задъ тебе ти гробъ копае. Посл.

Прѣдлогъ — прѣдъ, въ прѣносно значеніе показва время,
което прѣдшествува прѣдъ друго.

Недѣля прѣдъ Великденъ.

Въ прѣносно значеніе прѣдлогъ — падъ, повечето означава
прѣвосходство, или господство на единъ прѣдметъ
надъ другъ, а — подъ, показва подчиненіе на единъ прѣд-
метъ другому.

„Негова-та (на Атилѣ) власть надъ войскѣ-тѣ была безпрѣ-
дѣлна.“ „Него (Александра В.) чакали въ Азіяхъ не само нестройны-
тѣ ополченія на сатрапы-тѣ, но съ нихъ наедно и опытны-тѣ гре-
ческы войскы, подъ началство-то на прѣвосходки войны.“

Съ — прѣдлогъ, показва совокунно-то, а безъ —
раздѣлно-то сжествованіе на прѣдметы-тѣ.

Не смѣй орачь съ плугъ да иде.

Лозарь лозіе да обиди.

Козл.

Безъ гайдѣ свадба — чистъ поменъ. Пословица.

Сжествително-то имя съ прѣдлогъ — съ, често става о-
прѣдѣленіе на друго сжествително, което означава присвое-
ніе (принадлежность) на нѣкой признакъ прѣдмету. Напр.
человѣкъ съ дълѣгъ образъ, съ голѣмы очи, съ чернѣ косѣ,
вмѣсто — дългообразъ, голѣмоокъ, чернокосъ.

Прѣдлогъ — прѣзъ — показва вьрвежъ-тѣ на единъ прѣд-
метъ прѣзъ срѣдѣ-тѣ, или прѣзъ повьрхнинѣ-тѣ, на другъ
прѣдметъ.

Че си на пѣтя излѣзе
У мамини си да иде
Прѣзъ дьрварскѣ-тѣ улицк....
Че шешь далеко да идешь,
Прѣзъ деветь горы зелены,
Прѣзъ деветь воды студены,
Прѣзъ деветь села въ десето. Пѣсни.

Въ прѣносно значеніе прѣдлогъ — прѣзъ — показва едини-
цѣ-тѣ на время-то. Въ продѣлженіе на коего ся е извѣршило
нѣкое дѣйствіе. „Прѣзъ день-тѣ валя спленъ дѣждь, а прѣзъ
нощѣ-тѣ всичко замрѣзна. Прѣзъ мѣсяцъ Іулія бѣше голѣма
горещина.“

Прѣдлогъ — о — показва прѣдѣлъ, гдѣ ся свьршва движе-

— 35 —

ніе-то на прѣдмета, или точкѣ, на ковѣто ся опира единъ
прѣдметъ.

И разбіетъ младенцы своя о камень. Псаломъ 136.
Ударила му коса-та о камыкъ. Пословица.
Опира ся о стенѣ-тѣ.

Прѣдлогъ—при—вѣ собствено значеніе показва положеніе-то на прѣдмета близу другъ прѣдметъ.

При сухо-то гори и сураво-то. Пословица.
Какво й сладко заспало,
Като аганце при мама. Пѣсень.

Въ прѣносно значеніе прѣдлогъ—при, опрѣдѣлива времи.

Ела тука, Гергювице,
Да ти кажа, какъ ся женишь,
Какъ ся женишь при живѣ мѣжься. Пѣсень.

## II.

## СОЧЕТАНІЕ НА ПРѣДЛОЖЕНІЯ-ТА.

Както отъ соединеніе-то на отдѣлны-тѣ понятія въ
едно цѣло, чрѣзъ согласованіе-то и управленіе-то на думы-
тѣ, ся образува просто прѣдложеніе, така отъ сое-
диненіе-то на отдѣлны-тѣ просты прѣдженія въ едно
цѣло, съ помощью-тѣ на союзы-тѣ, ся образува сложно
-составно прѣдложеніе. Това послѣдне-то прѣдо-
женіе може да ся образува, — или като ся соедини едно
главно прѣдложеніе съ едно или съ нѣколко придавочны
прѣдженія, — или като ся соединятъ нѣколко равносилны
прѣдженія. Начинъ-тѣ, по когото ся сочетаватъ просты-
тѣ прѣдженія отъ пьрвыя родъ, е извѣстенъ въ грамма-
тикѣ-тѣ подъ имя подчиненіе, а начинъ-тѣ, по когото
ся сочетаватъ прѣдженія-та отъ вторыя родъ (равносил-
ны-тѣ), е извѣстенъ подъ имя сочиненіе на просты-тѣ
прѣдженія. Така тойзи дѣлъ за сочетаніе на прѣдо-
женія-та трѣбва да ся раздѣли на два частны отдѣла: а) на
отдѣлъ за сочетаніе на прѣдженія-та по начинъ под-
чинителенъ, и б) на отдѣлъ за сочетаніе на прѣдо-
женія-та по начинъ сочинителенъ.

3*

— 36 —

## А).

### СОЧЕТАНІЕ НА ПРЪДЛОЖЕНІЯ-ТА ПО НАЧИНЪ ПОДЧИНИТЕЛЕНЪ.

Отличіе па придавочно-то прѣдложеніе грамматическо отъ придавочно-то логыческо,

По начинъ подчинителенъ сложно-то прѣдложеніе ся образува, както казахме. отъ соединеніе-то на едно главно прѣдложеніе съ едно, или съ пѣколко придавочны прѣдложенія. Грамматическо-то придавочно прѣдложеніе не трѣбва да смѣсваме съ логыческо-то придавочно прѣдложеніе, или съ придавочно прѣдложеніе по смыслѣ. По смыслѣ-тѣ во всяко составно прѣдложеніе, колко и да бы было то голѣмо, не може да бѣдле повече отъ едно главно прѣдложеніе, на което ся относять всѣчкы-тѣ другы, като негово частно развитіе, или изясненіе (това е непрѣмѣнѣ законъ на нашѣ-тѣ мысѣль, съ негово-то нарушеніе, было бы невозможно да ся разбере, за кое иѣчто собствено говоримъ); а по грамматическѣ-тѣ формѣ въ това сѣщо прѣдложеніе могутъ да бѣдятъ иѣколко главны, сир. грамматическы независимы прѣдложенія. Грамматическо придавочно ся нарича такова прѣдложеніе, което замѣнява нѣкое частно понятіе въ друго прѣдложеніе, въ главно-то, и което по тѣсь причинѣ составлява часть нераздѣлѣнѣ отъ него. Ако быхме попскали да одѣлѣмъ едно такова прѣдложеніе отъ главно-то му, то бы излѣзло, че — или това главно безъ придавочно-то, или придавочно-то безъ главно-то не бы имало надлежащій смыслѣль.

### ВИДОВЕ ПРИДАВОЧНЫ ПРЪДЛОЖЕНІЯ.

Грамматическы-тѣ придавочны прѣдженія ся образуватъ отъ просты понятія, развиваемы въ цѣлы прѣдженія *), — тѣ повечето замѣнявать второстепенны-тѣ части въ глав-

*) Имена-та прилагатели, съществителны п знаменателны-тѣ нарѣчія изричатъ понятія, но тыя понятія първоначално сѣ ся прѣдставлявали въ умъ-тъ на человѣка въ цѣлы прѣдложения: умый — който има умъ, добрый — който чини

— 38 —

Въ тыя примѣры придавочны-тѣ прѣдложенія служатъ за опрѣдѣленіе на разны части въ главны-тѣ прѣдложенія, и за грамматическѣ связь съ нихъ имъ служатъ относи- телны-тѣ мѣстоименія: който, чійто, каквѣто.

Относителны-тѣ мѣстоименія каквѣто и който, както ся види отъ примѣры-тѣ, ся согласуватъ въ родъ и число съ опыя сжествителны въ главно-то прѣдложеніе, на които придавочно-то прѣдложеніе служи за опрѣдѣленіе. но тѣ ся поставить въ такъ въ падежъ. какѣто иска отъ нихъ сказуемо-то на придавочно-то прѣдложеніе. „Че- ловѣкъ-тѣ, колуто стана тщета.“

Мѣстоименіе — чій — и въ родъ. и въ число, и въ падежъ ся согласува съ сжествително-то въ придавочно- то прѣдложеніе, а не съ онова сжествително въ главно- то прѣдложеніе. на което придавочно-то служи за опрѣ- дѣленіе. „Поиска да му ся заплати тя отъ онзи господинъ, чіето бѣше добычето.“

О, ты, чілѣто память крѣвавѣ
Міръ дѣлго, дѣлго ще ѣх помни,
Ночій всрѣдъ тѣзь пустынны волны.

Пушкинъ.

Тукъ придавочно-то прѣдложеніе служи за опрѣдѣле- ніе на подлежаще-то въ главно-то прѣдложеніе — ты — *Наполеоне*, но мѣстоименіе-то — чійто — е согласено въ родъ, число и падежъ не съ това подлежаще. а съ сжще- ствително-то на придавочно-то прѣдложеніе — память: О, ты, чілѣто память крѣвавѣ....

Огносително-то мѣстоименіе — който, при подчиненіе- то на придавочны-тѣ прѣдженія. навремни ся замѣнява съ мѣстоименіе — что, и съ нарѣчіе — гдѣто.

Дай ми, Боже, хубость пауновѣ,
И дай си ми крилѣе соколовы,
Да прѣхвьркнѣ Савѣ и Моравѣ,
Да проберѣ либе, като мене,
Что (което) не піе вино, ни ракіѣ...
Ей Іовко ле, ей чобане!
Заколи ми цѣло ягне,
Гдѣ (което) бозало деветь майкы;
Донеси ми руйно вино,
Гдѣ (което) кипѣло деветь пѣти.
Нѣсни.