— 94 —

VII.

ПРЪДЛОГЪ.

ПОНЯТІЕ ЗА ПРЪДЛОГА.

Прѣдлогъ-тъ е неизмѣняема частицѣ отъ рѣчѣ-тѣ;
съ него изражаваме въ прѣдложеніе-то взаимны-тѣ отно-
шенія между прѣдметы-тѣ, за които говоримъ.

А Гюла малѣко біеше на малы врата въ градинѣ, възь аленѣ-тѣ латинѣ, подъ червенѣ-тѣ калинѣ, прѣдъ таѣ земнѣ темницѣ, гдѣто е Стоинъ затворенъ. Пѣс.

Тукъ въ едио прѣдложеніе сѣ ся струпали седемь
прѣдмета: Гюла, малѣко, врата, градина, латина, калина и
темница. Ако не быхне поставили прѣдъ тыя думы при-
личны прѣдлози, тогава ничто не быхме могли да разберемъ
отъ тоя безрѣденъ купъ думы. Какво не бы достигало то-
гава? Именно не бы достигало указаніе, въ какво отноше-
ніе, или въ какво положеніе ся намиратъ единъ къмъ другъ
всичкы тыя прѣдметы: Гюла. врата, градина и проч. Главный
прѣдметъ въ това прѣдложеніе е Гюла, — на малы врата,
— прѣдлогъ — на, показва че Гюла относително къмъ врата-
та была недалече и срѣща нихъ. Въ градинѣ — прѣдлогъ — въ
показва, че Гюла, относително къмъ градинѣ-тѣ, ся па-
мирала вѣтрѣ въ пеѣ. Въ вѣ аленѣ-тѣ латинѣ, — прѣд-
логъ — въ вѣ, опрѣдѣлява, гдѣ именно въ градинѣ-тѣ была
Гюла. Подъ червенѣ-тѣ калинѣ — прѣдлогъ — подъ. показва,
че Гюла, относително къмъ калинѣ-тѣ, была отдолѣ у.
Прѣдъ таѣ земнѣ темницѣ — прѣдлогъ — прѣдъ, показва, че
Гюла, относително къмъ темницѣ-тѣ, ся намирала откъмъ
лицевѣ-тѣ и странѣ.

КОРЕНИИ ПРЪДЛОСИ: ОТДЪЛНИ И СЛИТНИ.

Коренны прѣдлози въ обългарскый языкъ сѣ слѣдующими-
тѣ: безъ, въ (во), възь (возь), до. за, задъ, изъ, къмъ (ко), на,
надъ, пизъ, о, объ, (оби), отъ, по, подъ, при, прѣдъ, прызъ,
ради, съ (со), у, чрезъ. Тыя прѣдлози сж просьты, — а има и
сложны, составены отъ по два прѣдлога: изъ-по, на-къмъ,

— 95 —

отг-къмъ, или удвоены: вовъ, сосъ. Всичкы тыя прѣдлози (освѣнь задъ, къмъ, прѣзъ, ради, чрезъ) ся употрѣляватъ на времени и слитно съ другы-тѣ думы, по повечето отдѣлно, като прѣдлози, въ собственный смыслъ. Има още и другы прѣдлози, които не ся употрѣляватъ отдѣлно, а всякога слистно съ другы-тѣ думы. Такыва сѣ: прѣ, разгъ, пра, па. А има и такыва, които не ся употрѣляватъ слитно: а само отдѣлно. Такыва сѣ: задъ, къмъ, прѣзъ, ради и чрезъ.

УПОТРѣБЛЕНІЕ НА НѣКОИ НАРѣЧІЯ, КАТО ПРѣДЛОЗИ.

Навремени прѣдлози-тѣ не сж достаточны да изрекътъ всичкы-тѣ отношенія между прѣдметы-тѣ, и тогава употрѣ-бляваме пѣкои парѣчія, като прѣдлози. Такыва сѣ; близу, вмѣсто, прѣди, подирь, освѣпь, между, покрай, около, срѣща, противъ, всрѣдъ. Тыя нарѣчія, кога ся употрѣляватъ за прѣдлози, то вече, като прѣдлози, не-прѣмѣнно иматъ подирь себе имя, или мѣстоименіе, и по това лесно и безпогрѣшно могътъ да ся познаватъ: за нарѣчіе ли, или за прѣдлогъ е употрѣбено въ извѣстно мѣсто едно нарѣчіе.

Гемійка му ся запрѣла всрѣдъ море, всрѣдъ Черно море. Ра-ло-то да ся потроши, наназадъ да ся повьриж, покрай вазе да заминж, дано тя видж гдѣ-годѣ.

ОБЩО-ТО ЗИАЧЕНІЕ НА ПРѣДЛОЗИ-Тѣ, УПОТРѣ-
БЛЯЕМЫ СЛІТНО СЪ ДРУГЫ ДУМЫ.

Прѣдлози-тѣ ся употрѣляватъ слитно въ глаголы-тѣ,
а слѣдъ нихъ вече въ имена-та, които произлизацѣ отъ
тыя глаголы: прѣносвамъ, прѣпосъ, прѣносяніе, прѣносный и
проч. Кога ся слеїжтѣ съ глаголы-тѣ, прѣдлози-тѣ измѣ-
няватъ въ нихъ залози-тѣ и видове-тѣ, и, слѣдов. могътъ
да изражаватъ различно-то направленіе на дѣйствіе-то — не-
говѣ-тѣ завѣршенность и незавѣршенность. Плувахъ — гла-
голъ срѣдень — а прѣплуахъ е вече глаголъ дѣйствителенъ
(кой прѣплува бѣлъ Дунава). Плувамъ — изрича дѣйствіе-то
несвѣршено, — а прѣплувамъ — свѣршено. Тропинѣ — изрича
дѣйствіе неповторяемо — а потропвамъ — нѣколко пяти по-

— 96 —

вторяемо. Прѣдлогъ — безъ — въ сліяніе-то си съ глагола изрича отрицателно дѣйствіе: славѣ, безславѣ, честѣ, без-честѣ и пр. Прѣдлогъ — за — сложенъ съ глагола, изрича начищателно дѣйствіе: запьлѣ, засвирилѣ. заиграли... Прѣд-логъ — прѣ — изражава прѣмѣненіе на мѣсто и дѣйствіе: прыгази, прыорава и пр. Сжій оттѣнокъ въ понятіе-то, клякѣвто придаватъ на глаголы-тѣ слитны-тѣ прѣдлози, прѣ-минува и въ имена-та, които произлазятъ отъ нихъ.

## ПРАВОПИСАНІЕ.

1). Прѣдлози-тѣ никога не ся отдѣлять отъ глаголы-тѣ, а пишѣть ся вслекога слитно.

Сиви вълчи по могилы настрѣхнѣли и завили.

2). Напротивъ прѣдъ имена-та, кога иматъ подирь себе падежъ, прѣдлози-тѣ ся пишѣть оттѣно отъ нихъ.

И прѣдъ воденицѣ съ тѣннѣлъ дотѣрчѣ, тамъ на крѣв-ницѣ мѣршѣ той прострѣ. Козл.

3). Въ слитны-тѣ прѣдлози: воз, из, низ, раз, при сліяніе-то имъ съ глагола, г.лухыя согласенъ звукъ — з, прѣ-минува въ соотвѣтствуійшій нему ясенъ звукъ — с, когато коренна-та дума ся наченва отъ единъ изъ слѣдуйщы-тѣ согласны звукове к, т, п, х, и, ш, щ и ц.

Съ тѣнкы свиркны да засвирятъ, стада-та ся да растирать (вм. да разтирать).... Но ся истрѣянъ (вм. изтрѣянъ) писаны жеглы, бивлы распрегнѣ (вм. разпрегнѣ), хортѣ промѣлви. Козл.

Да разгърщатъ бѣло книже, да расчетѣтъ (вм. разчетѣтъ), черно слово. Пѣсень.

Но въ слитный прѣдлогъ — безъ, буква — з — никога не ся измѣнява.

Бездѣнны камыкъ да ми свѣти по олтари. Пѣсень.

4). Слитный прѣдлогъ — с (съ) на времени ся произноси като з, но това измѣненіе въ писмо-то не ся допуща.

Сгърчи (а не згърчи) опашкѣ, дигиѣ си главѣ, снагѣ юнашкѣ сготви (а не зготви) за борбѣ. Козл.

— 97 —

VIII.

СОЮЗЪ.

ПОНЯТІЕ ЗА СОЮЗА.

Союзъ-тѣ е неизмѣняема частица отъ рѣчь-тѣ; съ него связваме едно съ друго цѣлы прѣдложенія и части отъ прѣдженія.

Светъ Никола цьрквы гради все отъ сребро и отъ злато и отъ тоя безцѣннѣ камыкъ... Безцѣннѣ камыкъ да ми свѣти по олтари, а тебе щемъ курбанъ клати на цьрквы-тѣ. Пѣсень.

Въ пьрвый примѣръ союзъ — и, связва еднаквы-тѣ части на слитно-то прѣдложеніе; во 2-ый — союзъ — а, связва двѣ отдѣлны прѣдженія.

ПЬРВООБРАЗНЫ И ПРОИЗВОДНЫ СОЮЗЫ. СЛОЖНЫ СОЮЗЫ.

Между союзы-тѣ има пьрвообразны частици, по такыва сѣ твьрдѣ малко въ нашія языкъ: а, ако, да, и, ли, ни, но, па. Повечето союзы произлизатъ отъ другы-тѣ части на рѣчь-тѣ. както: бы (быхъ), че (отъ мѣстоим. чь), то, та (отъ той) и пр. Нѣкои союзы ся заиматъ отъ нарѣчія: кога, тогава, както, така, колкото, толкова. Има още и сложны союзы, които сѣ ся образовали отъ соединеніе-то на нѣколко другы: за-това, за-что-то (за-то-что), пожже (по- (н) е-же), пито (ни-то).

СОЮЗЫ ЕДИНАЧНЫ, ПОВТОРИТЕЛНЫ, ДВОЙНЫ.

По употребленіе-то, союзы-тѣ бывать: единачны: и, а, но, да и пр.—повторителны: то — то, и — и, или — или, ни — ни, нито — нито и пр. — двойны, които состоять изъ разны думы, а употребляватъ ся но два на- едно. тѣй чтото единый изъ нихъ да отговаря на другыя: ако — то, макаръ — обаче, както — така, колко — тол- кова, когато — тогава, не токо (не само) — но и, и пр.

7.

— 98 —

ВИДОВЕ НА СОЮЗЫ-ТЪ СПОРЕДЪ ЗИНАЧЕНИЕ-ТО НА
СВЯЗУЕМЫ-ТЪ ОТЪ НИХЪ ПРЪДЛОЖЕНІЯ.

Споредъ значеніе-то на связуемы-тѣ прѣдложенія,
союзы-тѣ ся дѣлать на два строя: на соединители и
противители.

1) Соединители-тѣ союзы связать такыва прѣд-
ложенія и такыва части отъ прѣдложенія, които, по смысѣла,
сѣ согласны помежду си: и. да, та, таче, такожде,
даже, при това. возь това и пр.

Войно има майкѣ, и менѣ е майка. Войно има братѣ, и менѣ
сѣ братѣ. Пѣс. Увтикалъ ся былъ Гарванъ съ періе отъ Пауна,
таче тѣргнѣлъ сѣ Пауны да ся нери и сѣ нихъ да си ся мѣри, и
мысли, че е добылъ и умѣ, и думѣ.

2) Противители-тѣ союзы связать такыва прѣд-
ложенія и части отъ нихъ. които. по смысѣла. не сѣ со-
гласны помежду си, а противоположны едно на друго: но,
а, напротивъ. обаче и пр.

Отъ Гарваны назадъ осталъ, а въ родѣ съ Пауны да влѣзе не
можалъ. Басня. Че отговаря клетъ воденчаринъ: за редъ не мары, а
за другаринъ. Козлъ.

Соединители-тѣ союзы ся подраздѣлятъ на:

а) Союзы причины (които соединивать причинъ съ
слѣдствіе): понеже—то, зачтото, затуй, оттова, че,
да, слѣдователнѣ. итака и пр.

Иглачинка ся въ поле кланяла, Богу молила. и дай ми, Боже,
юпака дяка, че ми е драго рано да ранѣ въ светѣ недѣлѣ. Пѣс.
Вѣ туй твѣрдѣ сжмѣ увѣренъ, по да ся ровѣкѣ мя мьрзи, затуй
сжмѣ азъ намѣренъ вамъ старѣ басничкѣ да кажѣ... Кажи ми поскоро,
зачтото сжмѣ, знаешь, кет' всѣка жена, много любопытна. Велекс,
Иди, речи, Адмитроле, майцѣ си, да не ражда друго чедо отъ тебе,
да не гори и другіго като менѣ.

б). Условны (които соединивать условія, или прѣд-
полагаемъ причинъ съ такова же слѣдствіе): ако, аколи—то,
когато—тогава, ако бы, дабы—то бы и пр.

Тукъ може тя ногуби ястребъ, пль падаръ. — Ако не онъ, то
мол-та печаль. Дабы было тѣм мило за менѣ, не бы чекалъ ясѣнъ
мѣсецъ да грѣе.

в) Сравнители (които связвать такыва прѣдложенія,
въ които ся говори за прѣдметы въ иккое отношение при-
личны единъ на другъ): както — така, сжщо така —
както, колкото — толкова, нежели, камоли.

— 99 —

Пчела-та и дисье прави свои-тѣ кошаринкы, вѣ които гужда
своя медѣ, сжшо така, както гы е правила прѣди десять хиляды
годинъ. Сл. Както сърдце болѣло, така очи плакали. Посл.

г) Послѣдователны (които соединяватъ такыва
прѣдложенія, въ които ся говори за событія современны,
или слѣдуйщи едно подпирь друго): когато — тогава,
токо-что — и. прѣди да. испьрво, па, послѣ, че,
пакъ. отсѣти, наконецъ и пр.

Че прихвана врана коня, привърза го за калинкѣ, нахрани го
съ раниѣ босиленъ, назоби го съ башь-пченицкѣ, пакъ ся вырикъ
малка мома, че прихванѣ добръ юнакъ. Пѣс. Помълча малко, па
зяхванѣ да говори горещо. Сл.

д) Изяснилѣте (които соединяйте такыва прѣд-
ложенія, които едно друго разясниваетъ): тѣ — чтото,
даже, не само, не токо — но и. и проч.

Та въ туй достигнѣ занапрѣдъ, чтото отъ Гарвани назадъ
осталъ, а въ родъ съ Пауны да влѣзе не можалъ.

Между противителны-тѣ союзы въ частность ся раз-
личаватъ:

а) Противоположны (които связватъ такыва прѣд-
ложенія. въ които ся говори за прѣдметы единъ другому
противоположны): по, ами, а. пакъ, обаче и пр.

Та чужды-тѣ имъ перѣе кой гы гледа, ами на него рѣдко и
свои остало, но и това было за него мало. Той скоро до свои на-
задъ, но тѣ оскубана отврядъ сирака Гарвана не си познали, совсемъ
го, бѣдна, доклъвали. Басня. Гради мома кале каменово; денъ гради,
а нощѣ ся рони.

б) Раздѣлители (които связватъ такыва прѣд-
ложенія, които едно друго упречтожаватъ): дали — или, я
— я, или — или.

Дали мыслишь бѣгъ да бѣгашь, или мыслишь плѣнъ да плѣнишь.

в) Устинілѣте (които связватъ причишѣ съ про-
тивоположны слѣдствія): макарѣ — но, пека, истина
— обаче, со всичко това и пр.

Умъ за примѣры дѣлго да не ми ся біе, макарѣ да има много
таковы, но да ся ровіжѣ мя мьрзи. Басня.

Има още союзы вопросителны, които изричатъ пытаніе:
ли, нема, или.

Стоянъ си Гюли говори: Гюлеле, попова снахо! зъявы ли ти
сжѣ дѣ моны, или сжѣ отъ махалѣ-тѣ?

7*

— 100 —

## IX.

# МЕЖДОМЕТІЕ.

### ПОНЯТІЕ ЗА МЕЖДОМЕТІЕ-ТО.

Междометія ся паричатъ нѣкои восклицанія (провык- нуванія), които изражаватъ неволны-тѣ движенія на душѣ- тѣ. По значеніе-то, всѣко междометіе е равно съ цѣло не- развито прѣдложеніе.

### ВИДОВЕ МЕЖДОМЕТІЯ,

Междометія-та изражаватъ: Удивленіе: бей!! Одобреніе: браво! Радость: ура! Увъреніе: ей, да-- да! Зовеніе: О! хей! ей! Откликъ: и! что! Негодованіе: тю! Понужденіе: дѣ! ха! Уплашваніе: ой! охъ! Заплашваніе: добрѣ! добрѣ! Запрещеніе: цѣ! Печаль и сожальнѣ: ахъ! охъ! Указаніе: ето! на!

### МЕЖДОМЕТІЯ ЗВУКОПОДРАЖАТЕЛНЫ.

Има междометія звукоподражателны, съ които подражаваме на крикъ-тъ на безсловесны-тѣ животны, или на звуци, производимы отъ неодушевлены прѣдметы, каквы- то сл: буху! куку! кукуригу! мяу! га! дзѣнъ — дзѣнь! тумъ — тумъ!

### МЕЖДОМЕТІЯ ОТГЛАГОЛНЫ.

Има още междометія отглаголны, които произлизацтъ отъ перазвиты глаголны кореніе: хопъ, тропъ, лопъ шоролопъ, плясъ, хласъ, данъ, цигу.

### ПРАВОПИСАНІЕ.

Подирь междометія-та повечето ся поставя знакъ вос- клицателенъ (!); но на-времени ся поставя и запятая, когато стоятъ въ начало-то на восклицателно прѣдложеніе, — и тогава восклицателный знакъ ся поставя вече въ края на прѣдложеніе-то. Кога междометіе-то служи само за усиленіе при нѣкоькѣ думѣ, тогава то не ся отдаѣля съ ника- къвъ знакъ. „О жено, велии вѣра твоя!“

ЧАСТЬ III.

ЗВУЦИ И БУКВЫ.

ЗВУКОВЫЙ СОСТАВЪ НА ДУМЫ-Тѣ. РАЗЛОЖЕНІЕ НА
ДУМЫ-Тѣ НА СЛОГОВЕ, И СЛОГОВЕ-Тѣ НА ЗВУЦИ.

Появилъ ся й грозенъ юнакъ, на бѣлъ коня черенъ Арапъ,
срѣдъ дунавско равно поле; кого срѣшне, сѣче, коли. Въ деветь
друма той върлува, зимѣ, лѣтѣ тамъ лудува; не смѣй птичка да
прѣхвѣркне, нито пжтникъ да замрѣкне. Козловъ.

Въ тыя стихове — пьрво—ный чуемъ стройнѣ рѣчь и
различаваме всякъ еднѣ думѣ: появилъ ся — й — грозенъ
— юнакъ — на бѣлъ — коня — черенъ — Арапъ и т. н. второ
— чуемъ и ясно различаваме во всякѣ еднѣ думѣ звуци
отъ нашія гласъ, както раздѣлны, така и совокупны по два
и по три наедно. Така напр. въ думѣ — полвилѣ ся, чуемъ
отдѣлны звуци — п-о-я-в-и-л-с-я, а въ сочетаніе — по-
я-вилѣ-ся; дунавско — состои отъ 8 отдѣлны звуци — д-у-
н-а-в-с-к-о, а въ сочетаніе — само отъ три звука: ду-нав-
ско; въ думѣ птичка има шесть отдѣлны звука: п-т-и-
ч-к-а, а въ сочетаніе само два: птич-ка; въ пьрвый случай
ся наричатъ звуци-тѣ раздѣлны или членораздѣлны,
во вторый — слагаемы или слогове. Итака, наши-тѣ
думы, като знаци на понятія. ся разлагатъ на слогове, а
слогове-тѣ — на отдѣлны звуци. По тоя начинъ, за пьрво-
начално составно вещество на думы-тѣ служатъ звуци-тѣ,
които ный, кога говоримъ, произносимъ чрезъ дыханіе-то,
което излази изъ грѣди-тѣ ни и ся ударя о разны-тѣ ор-
ганы на уста-та. Тыя словесны звуци, за отличіе отъ всич-
кы-тѣ другы звуци (напр. музикалны), ся наричатъ члено-
раздѣлны, зачтото въ думѣ-тѣ всѣкый единъ звукъ ся
чуе отдѣлно, като неинъ особенъ членъ. Г-о-р-д-е-л-и-в-о.

— 102 —

ПОЯНТІЕ ЗА СЛОГЪ-ТЪ.

Извѣ членораздѣлны-тѣ наши словесны звуци найнапрѣдъ
ся составить слогове. Слогъ е оная часть отъ думѣ-тѣ,
както ся произноси на единъ пѣть: у-чи-ли-ще, чер-ко-
ва. Споредъ количество-то на слогове-тѣ думы-тѣ бывать
— еднослоянны: пѣть, той, спѣ, честь, — тыя ся произ-
носитъ на единъ пѣть, — двоеслоянны: гро-зенъ, ю-накъ,
по-ле; тыя ся произносатѣ на два пѣти, — и многослойны:
вьр-лу-ва, гор-де-ли-во; отъ тыя думы пьрва-та ся про-
износи на три пѣти, а втора-та на четыри пѣти.

Отъ раздѣлно-то произношеніе на думы-тѣ по слогове
ся види, че всѣкый слогъ составлява отъ себе си като единъ
нераздѣлень, макаръ много пѣти и сложень, звукъ, зачтото
ся изговаря паведнажь, като единъ звукъ.

РАЗДѣЛЕНІЕ НА ЗВУЦИ-ТЪ НА ГЛАСНЫ И СОГЛАСНЫ.
ОБРАЗОВАНИЕ СЛОГА.

Ако вникнемъ въ собствено-то наше произношеніе на
различны-тѣ словесны звуци, то ще намѣримъ, че едны отъ
нихъ произносимъ лесно, повечето съ гласъ-тѣ, като съ
едно свободно дыханіе, безъ всѣко видно участіе на
другы-тѣ орудіи на уста-та, спр. безъ участіе на устны-тѣ,
на зѣбы-тѣ и на языка, напр. а, е, и, о. у, ж. (на тыя
звуци гласъ-тѣ може свободно да ся провлачи); а другы-
тѣ, макаръ и да произносимъ съ гласъ. но съ особено у-
силеніе на дыханіе-то и съ участіе на разны части отъ
уста-та, напр. б-ъ, з-ъ, д-ъ, к-ъ. Пьрвы-тѣ звуци на-
ричаме гласны (отъ думѣ — гласъ), а вторы-тѣ — согла-
сны. Понеже безъ гласъ не може да ся произнесе никакъвѣ
опрѣдѣлень звукъ, то оттова и слѣдува, че согласны-тѣ
звуци безъ гласны-тѣ не моглѣтъ да ся произноситъ. когато
гласны-тѣ моглѣтъ да ся произноситъ и безъ согласны-тѣ.
Ч-е-с-т-ѣ — тукъ гласный звукъ — е може да ся произноси
и отѣдно отъ другы-тѣ, соединены съ него звуци, но
безъ него всичкы-тѣ другы ч-с-т-ѣ не моглѣтъ да ся
произносять.

Слогъ може да ся образува — или отъ единъ само

— 103 —

гласенъ звукъ (у-го-е-ні-е), или отъ единъ гласенъ и отъ единъ согласенъ и полугласно й (рѣ-ка, ло-за, мой, ей), или отъ единъ гласенъ и отъ нѣколко согласны (про-страни-сто). При това прѣва на знемъ. че не всѣкый согласенъ звукъ може да ся соединява со всѣкый гласенъ звукъ, при образованіе-то на слога. Така напр. согласны-тѣ звуци — г, к, х, въ писменный языкъ не ся соединяватъ съ и, я, ю, ѣж, а вмѣсго нихъ ся соединяватъ съ ы, а, у. ѣ, така и ж, ч, ш. ц, не пріиматъ подирь себе я, ю, ѣж. Затова ся пише, чаша, жаба, чудо, лица, а не чяшя, жиба, чюдо, лиця; хурка, а не хюркя.

## Полугласный звукъ.

Звукъ й ся нарича полугласенъ, зачтото содържава половина отъ гласный звукъ — и: майка, свой. Тоя звукъ може да ся произноси и да вліза въ составъ на слога само подирь гласенъ звукъ: руйно, край, мой, твой.

## Удареніе. Высокъ и низсокъ слогъ.

Вѣка една дума трѣбва непрѣмѣнно да има удареніе. Удареніе ся нарича издиганіе-то, или усилваніе-то на гласа надъ нѣкой слогъ въ думѣ-тѣ: прабдипечень, снахá, причина, сліва. Слогове съ удареніе ся наричатъ высокы или дѣлгы; така въ приведены-тѣ думы: праз, ха. чи. сли. сж слогове высокы. Слогове безъ удареніе ся наричатъ низскы или краткы. Навремени удареніе-то ся прѣноси на прѣдлогъ, отдѣленъ отъ думѣ-тѣ, и тогава тя остава безъ удареніе: прѣзъ-море, прѣзъ-пощь, пá-водѣ, пó-врага.

## Понятіе за буквѣ-тѣ. Отличіе на буквѣ-тѣ отъ звука.

Въ разговоръ ный изричаме думы-тѣ ся съ звуци, които произносило съ гласъ, а на писмо — съ буквы. Буквы-тѣ сж писменны условны знаци, съ които изображаваме звуци-тѣ; тѣ сж знаци видилы, тѣхъ можемъ да познаемъ по видѣ-тѣ имѣ; а звуци-тѣ познаваме и различаваме само,