378

Komenský.

ději exulantův, že by se jim vždy předce otevřela cesta do
vlasti. Ani restaurace Stuartův nepřetrhla spojení toho s Anglií.
L. 1660 připsal Komenský králi Karlovi II. dávno k tisku
připravený latinský překlad Řádu Jednoty „Ratio disciplinae",
připojiv krátký přehled osudův církve slovanské. Mladší Br.
Hartmann a Cyrill několikrát tam od ného posláni. I blou-
znivé Komenského spisy nalezaly milovnikův mezi Brity. Při-
tom vždy obracel starostlivé oko na Bratři v Polsku a Slezsku
pozůstalé. L. 1662 podařilo se mu po dlouhém dopisování, že
zřízeni dva biskupové, Mik. Gertichius pro Poláky a zet jeho
Petr Jablonský-Figuli pro Čechy. L. 1668 vyšel poslední jeho
spis „Unum necessarium", ve kterém jako v ohnisku sestředil
všecky papršlky lidumilného snažení svého. Zemřel 15. list. 1670
v Amsterdamě i pochován 22. list. v chrámě francouzské obce
protestantské v Naardenu. Přežily jej třeti manželka, kterouž
1649 pojal v Toruni, syn Daniel († 1694) a dcera Alžběta
Jablonská i manžel její, Petr, jenž 12. ledna 1671 co poslední
biskup českého odvětví Bratři českých dokonal. (Palacký:
Život J. A. Komenského v ČČM. a v Monatschrift der G. d.
vaterl. Mus. 1829. K. Štorch: Komenského snahy pansofické
ib. 1851 a Panegersie ib. 1861. Gindely: Uiber J. A. Comenius'
Leben und Wirksamkeit in der Fremde ve W. Sitzb. 1855.
Daniel Benham: Account of J. A. Comenius při School of
infancy, London 1858. Květ: Leibnitz und Comenius 1857 v
Pr. Abh., Jádro metafysiky Komenského v ČČM. 1859, Obrys
filosofie přirodní Komenského vůbec a jeho anthropologie
zvláště ib. 1860. Ferd. Schulz: Některé zprávy o životě a
spisech J. A. Komenského v Českém Obzoru lit. 1868. J. J.
Hanuš Kritické studie o Komenského listu k P. Montanovi v
Pr. Sitzb. 1868 I. 73 a 103. Zoubek: Život J. A. Komenského,
v Praze 1871. Týž v Osvětě 1871. J. Jireček: Literatura
exulantův českých a Jaroslav Goll: Přispěvky, obé v ČČM.
1874). Podobizna Komenského od Václ. Holara z Prachně,
udělaná 1642, potom napodobena od Glovera, i nově přidána
ke spisu Benhamovu; druhá z staršího věku, v Čechách oby-
čejná, otištěná v Květech 1871, při Beránkově vydání Didak-
tiky a j.

1. Poklad jazyka českého, slovník a mluvnice, na kterém K. pracoval od 1612, zmařen 1656 v Lešně. Co zachováno, toho užil Rosa ve svém slovníku (Pr. Sitzb. 1868, I. 76).

Komenský.

379

2. Amphitheatrum universitatis rerum. Rkp. shořel v Lešně 1656.

3. Listové do nebe (Pauperum oppressorum clamores in coelum). V Olom. 1617 (IV. 721).

4. Mapa markrabství moravského. L. 1624 připsána Ladisl. Velenovi z Žerotína, vyd. 1627, 1664 v Amsterdamě, 1650 ve Frankfurtě.

5. Vidění a zjevení Krišt. Kottera Šprotavského, kteréž měl od 1616 až do l. 1625. Do češtiny přeložena 1625 v máji. V Perně asi 1626. Rkp. v kr. bibl. berlinské. ČČM. 1874, 263 (V. 1673, Klíč 91).

6. Starožitnosti moravské. Dva díly. (Pešina Mars Mor.). Ded. Karlovi z Žerotína. Ztraceno.

7. O původu a činech páuův z Žerotína (ib.): Ded. témuž. Ztraceno.

8. Retuňk duchovní věrným a mnohými pokušeními zemdleným křesta-
nům. L. 1620. Tiskem nevydán. Rkp. v univ. bibl. pražské (V. 368).

9. Časoměrný překlad žalmův. Seps. 1621—4. Tištěn v Kralicích, ale tisk po 4. archu přetržen. Výňatky v Rosově Čechořečnosti. Nový otisk ve Vídni 1861. Srov. ČČM. 1855.

10. Přemyšlování o dokonalosti křestanské. V Pr. 1622, v Hali 1765 (V. 1372).

11. Nedobytedný hrad jméno Hospodinovo. Tišt. 1622, v Hali 1765, v Pr. 1864 (ib.).

12. Labyrint světa a ráj srdce. Dopsán v Brandýse pod Klopoty 13. pros. 1623, tišt. v Lešně (Pirně?) 1631, v Amsterd. 1663, v Berl. 1757, v Pr. 1782, 1809, 1848. 1871, v Litomyšli 1862 (V. 487). Ded. Karlovi z Žerotína.

13. O sirobě, t. j. o potracování milých přátel, ochráncův a dobrodincův. Seps. 1623 a tišt. 1634 v Lešně (ib.).

14. Rozmlauvání duše s rozumem (Dialogi animae afflictae cum ratione). Seps. 1623. Toho druhý díl:

15. Truchlivý, t. j. smutné a truchlivé a tesklivé člověka křest. nad žalostnými vlasti a církve bídami naříkání. Seps. 1624, dle Komenského tišt. v Pr.; Jungm. klade obou dílův vydání k 1622 (V. 364). L. 1651 přidán díl III. a 1660 IV. Srov. č. 41.

16. Centrum securitatis t. j. hlubina bezpečnosti. Seps. 1625, tišt. v Lešně 1633, v Amsterd. 1663 a 1667 (Rybai 15), v K. Hoře 1785, v Pr. 1864. Ded. Rafaelovi hrab. z Leštna (V. 1372).

17. Renuntiatio mundi t. j. výhost světu. V Lešně 1633 při č. 16, pak v Amsterd. 1663 atd. (ib. a Rybai 15).

18. Didaktika. Seps. 1628—1632. V Pr. 1849 péčí Chmelovou, 1871 u Kobra (otisk předešlého) a péčí Dr. J. Beránka (správně dle rkp.).

19. Kratké navržení o obnovení škol v království českém. V Pr. 1849 při Didaktice.

20. Informatorium školy mateřské. Seps. 1628—33. V Pr. 1858 péčí A. Gindelyho.

21. Škola národní, Schola vernacula, čest spiskův nadepsaných Violarium, Rosarium, Viridiarium, Labyrinthus, Balsametum, Paradisus. Ztracena.

22. Otázky některé o Jednoté Bratří českých. Rkp. asi z l. 1633 v Č. Museum.

380

Komenský.

23. Praxis pietatis, O evičení se v pobožnosti. V Lešné 1630, 1640, 1641, v Amsterd. 1661 atd. (V. 1372).

24. Historie o umučení, starti, pohřbu a vzkříšení P. Ježíše Krista ze čtyr evangelií sebraná. V Lešné 1631, v Amstrd. 1663, v Berlíně 1757, v Pr. 1832 (V. 1241).

25. Haggaeus redivivus. Seps. 1632, ale netištén (Dekr. 279).

26. Zlatá brána jazykův otevřená (Janua linearum). Česky v Lešně 1633, potom přečastekrát. Naposledy v Pr. 1805 pěcí K. Tháma (V. 46).

27. Maudrost starých předkův za pravidlo vystavená potomkům. K upo-
třebení ve škole vedle Brány zpořízená sbírka přísloví. Tisť při Didaktice
v Pr. 1849.

28. Vestibulum januae latinitatis mélo se dle snešení 1635 pro mládež drobnou českou rozptýlenou vytisknouti česko-latinsky (Dekr. 291).

29. Na spis, proti Jednotě br. od S. Martinia z Dražova sepsaný, Ohlá-
šení. V Lešné 1635 (V. 698). Srov. ČČM. 1874 o literatuře exulantův českých.

30. Kázaní o tajemstvích smrti, vzkříšení a nanebevstonpení Krista. Učiněno v Lešné 1636, tišť. 1663 v Amsterd. (V. 855).

31. Cesta pokoji, t. j. pravý neomylný jediný prostředek, kterýmž církev boží v pokoji, svornosti a lásce zachována býti můž, za příčina nepokojných spisův S. Martinia vyhledaná. V Lešné 1637 (ČČM. 1855 a 1874). Že to v podstaté dílo Komenského, svědčí on sám v listu k Montanovi. Ded. Rozptýleným pro evang. Kristovo výrným z národu českého.

32. Písné některé nábožné, potřebné z německých neb polských pod české rytmy uvedené a na naše některé předělané. S úvodem o spůsobu, jak by kancionál nové vydán býti měl, na podzim 1633 sepsaným. Rkp. 1640 v Č. Museum.

33. Lasického historie o původu a činech Bratří českých kniha VIII. V Lešne 1649, v Amsterd. 1660, pěcí Urbanovou 1763 a 1765 v Hali (V 379).

34. Kśaft umírající matky, Jednoty bratiské. V Lešné 1650, v Berlíně 1757 atd. (ib.).

35. Umění kazatelské. Seps. 1651. Tisť. pěcí Zieglerovou v Pr. 1823, pak 1873 (V. 71).

36. Orbis sensualium pietus. Seps. 1654. S textem českým poprvé tištěn 1685 v Levoči (V. 47). Srov. J. Bubenka.

37. Útočistě v saužení i nebezpečenství, aneb boj s Bohem modlitbami. V Lešně 1655, v Hali 1763, v Berl. 1765 (V. 1372).

38. Manuálník neb jádro celé biblí sv. V Amsterd. 1655 (V. 649).

39. Žalmové pod francouzské melodie složení. Ztracený spis.

40. Kancionál. V Amsterd. 1659. v Pr. 1786 (V. 96). Žeby v tom K. byl měl pomocníka Třanovského († 1639), jestomylná zpráva.

41. Smutný hlas zaplaseného hněvem božím pastýře k rozplasenému hynaucímu stádu. V Amsterd. 1660, v Berl. 1757 (V 379).

42. Maudrého Katona mravná naučení. V Amsterd. 1662, v Pr. 1670 a při Čechořečnosti 1672 od Rosy, 1705, při gram. Doležalové 1746, v Pr. 1842, v Rozumově Stě. bibl. 1853 (V. 254).

43. Nekteré básně Ovidiovy a Virgiliovy. Překl. 1655. V ČČM. 1842. Překlady při Rosově Čechořečnosti nejsou od Komenského (ib.).

Konáč.

381

44. Sbíka kázaní. Shořela v Lešně 1656.

45. Poslední vůle Komenského. V Hali 1765 při č. 33. (Překl. z Unum necessarium.)

46. Boj Michala a angelův s drakem a angely jeho. V K. Hoře 1785 (V. 379).

47. Nábožné přemyslování o večeri Páné. V Pr. 1784 (V. 723).

48. O vymítání němého a jakéhokoliv dabelstva (ib., Klč 76).

49. Každodenní modlitby křestanské. V Prešp. b. 1. (V. 1557).

„Řád církve“ a přípojený k němu „Obojí církve základ“ (V. 379) nejsou díla Komenského, jelikož již 1616 od synoly žeravické vydána a v Lešně 1632 jen obnovena. „Katechismus“, jehož vydání 1661 K. opatřil v Amsterdamé, určen byl pro rozptýlené Bratři z okolí fulneckého, a tudíž byl německý (Benham 127).

### Komestora č. Manducatora Petra z Troyes, kanclére university pařížské († 1178), „historia scholastica super vetus et novum testamentum“ za XIV. věku přeložena co rukověf pro školy tehdejší. Nejstarší rkp. 1404 v mor. zem. archivě, psaný rukou Valentina z Bechyňska. Jiný v Stockholmě, o kterém Dudík SchwR. 163. Preklad vyniká novomluvy, druhdy divně smyšlenými (II. 76).

### Komínek Leonard, karmelitán, jenž žil v pol. XVII. věku.

1. Pravidla bratrstva Marie Panny z Hory Karmelu. V Pr. 1654 (V. 1128).

2. Navis institoris. Lodí kupecká (modlitby). V Pr. 1655 (V. 1556).

### Kompator z Kumštatu Mikuláš v pol. XV. věku pře-ložil spis latinský „Lamentatio patrum in limbo“.

Rkp. v un. bibl. pražské XVII. F. 17. Zač. Lament otcův svatých. Konec: A tu středu před sv. Duchem v XV. hodin ode mne M. K. z K. I. P. 1451. Tišten od Straněnského 1572, 1574 a častěji; posléze 1776 v Jindř. Hradci (IV. 1922. Anthol. z lit. dob. střední).

### Kompositor Václav, kněhtiskař, jenž 1567 umění své v Prostějově provozovati počal. České knihy jen z tohoto roku pod jménem jeho vydávány. I později sice, 1572 a 1610—11, tištěny v Prostějově dva spisy české, ale beze jména tiskařova. Podobá se, že tiskárna tamní, jednak již pro snahy katolizovací Vratislava z Pernšteina a vdovy jeho v činnosti své poněkud obmezená, netečností správcův svých s někdejší své výše po 1567 poklesla, živoříc odtud jen co závod nepatrný.

### Konáč z Hodíštkova Mikuláš, též Konáček řečený, lat. Finitor, za mladších let byl „písařem hor viničných okolo Prahy“. Tak se psal ještě 1507, když s Moravanem Janem Wolfem spojil se k založení knéhtiskárny. Přvní dva spisy jejich jsou přoklady Beroaldova románu o Gwiskardu i Gis-

382

Konáč.

mundě a dvou rozmluv Lucianových. Potom po třech letech, 1510, následovala kronika česká Encáše Sylvia. Závod svůj měli u Matky boží na Louži na Starém Městě (ad fortunam), odkudž náznač na knihách tam vydaných: „Nicolaus in lacu“. L. 1512 byl Wolf již oddělen, tiskna knihy o své ujmě co Jan Moravus. Hlavní, pokud se nyní souditi dá, činnost Konáčova co typografa počíná se teprv 1514. Knihy, jež tiskl, třeba od jiných byly složeny, obvykl opatřovati sapplickými slokami; tak kroniku českou 1510, životy mudrcův 1514, smlouvu svatováclavskou 1517 (Výb. II. 1217) a j. L. 1515 vytištěny u něho první noviny české, překladem z lat. sepsání Jana Cuspiniana. Tou dobou zabral se i do náboženské polemiky, vydav dva traktáty proti Bratřím, čímž si od Blahoslava (Gram. XIX.) utržil příjmi „neuměle horlivého viry zástavatele“. K přimluvě mecaena svého, Jana z Hodějova, 1516 obdařen erbem i přidomkem, za kterýž narážkou na „Hodějov“ přijal „Hodíštkov“. Pozdéji přijat do stavu rytiřského, jakož viděti z toho, že jej Hodějovšti na vydání „Hořekování“ nazývaji „urozeným pánem“. L. 1520 udála se v okolnostech jeho podstatná změna; bylť ustanoven dvorským místosudím, kterýžto úřad pak až do 1542 zastával. Zároveň přenesl tiskárnu do nově koupeného domu „u bílého lva“ na ovocném trhu a přestal ji pode jménem svým vésti. Knihy, tam tištěné, prostě naznačeny jsou podle názvu domového. Při Vltavě vystavěl si tuskulum, jež Skrovnětí nem pojmenoval. Jsa horlivýctitel Mr. Husa, náležel k starověrným kališníkům, tudiž k rozhodným odpůrcům nejen Bratři, ale i novotného učení Lutherova. K novému roku 1522 sepsal traktát protiluterský i králi jej poslal, proti kterémuž obranně vystoupil kn. Martin Žatecký. I jinak Konáč nepřestal literárně býti činným až do smrti. Zemřel 3. dubna 1546. Erb Konáčův ukazuje dva tiskařské balíky.

1. Lucina (sic) mudrce přeosvíceného Charon a Palinurus, řeč o rozličných stavích; Ters pension a Pluto o těch, kteří lidí starých smrti pro zboží žádaji. Majori luculenti Pragenorum urbe Nic. de Lacu et Joan. Wolf im-presserunt, anno aureum saeculum restituenti 1507 (III. 107, Hanslik 542), V Hlasateli 1806 znova otištěno.

2. Fil. Beroalda o nešfastné lásce dvau zamilovaných V Pr. 1507 (III. 97).

3. Enea Sylvia Kronika česká. V Pr. 1510 (III. 126, Hanka č. 52). Výňatky ve Výb. II. Opraveným slohem od Veleslaviny 1585.

Konečný.

383

4. Životové a mravná naučenie mudrcuo přirozených a mužuov ctností osviecených, krátce vybraní. V Pr. 1514 (Hanka 64). Viz *Mudrcův skutky*.

5. Pamphila mládence rozprávka o Serciapelletovi, písaři obecném. V Pr. 1514 (III. 163, Hanka 65).

6. Dialogus, v kterémž Čech s Pikhartem rozmluvá, že sů se Bratři waldenští všetečné a škodlivě od obú stran oddělili. V Pr. 1515 (III. 774, Hanka č. 70).

7. O klanění velebné svátosti oltářní, proti pikhardským bludóm z třetích kněh Stanislaidových vybránie. V Pr. 1515 (III. 775, Hanka č. 71).

8. Sjezd císařské Velobnosti v Vídní a najjasnějších tří králuo Jich Mstí. V Pr. 1515 (III. 127, Dobr. L. G. 321, Hanka č. 68).

9. Enea Sylvia poety o štěstí i divný i užitečný sen. V Pr. 1516 (III. 209). Ded. nejv. dvornímu sudí Václavovi z Kolovrat.

10. Snář, sedm planet, kterú hodinu která panuje atd. V Pr. 1516 (III. 238, Hanka č. 75).

11. Zrcadlo maudrosti sv. Crhy biskupa. V Pr. 1516 (Rozbor II. 18, Hanka č. 73). Ded. kn. Janovi Honsovi, faráři u Matky boží na Lúži.

12. List pro řád Pravdy z Časova a na Světlově poslán za dar nového léta králi JMstí (znám jen z odpovědi kn. Martina 1522, III. 786).

13. Mr. J. Husi Výkladové víry, desíti božích přikáz. atd. V Pr. 1520 (Hanka č. 82). Ded. Janovi Leskovcovi z Leskovce a na Kamenici.

14. Pravidlo lidského života, jinak podobenstvie starých mudrcuo (Keli-lovy a Dimnovy knihy). V Pr. 1528 a 1600 (IV. 667, Hanka č. 180). Ded. Krištofovi z Šidlovce a na Šinělově a Vel. Opatova, vévodovi krakovskému a nejv. kancléři království polského.

15. Jana Lichtenbergera Proroctví na to slovo: A ty, laiku, dělaj. V Pr. b. r. (ČČM. 1862, 238).

16. Kniha o hořekování a naříkání Spravedlnosti, královny a paní všech ctností. V Pr. 1547 k pobudec Bohuslava z Hodějova vydána nákla-dem Jana z Hodéjova, jemuž ji Konáč byl vénoval (IV. 667).

17. Komedia anebo hra rykmy a písněmi sepsaná Judit vdovy, z St. Z. vybraná (IV. 221). Při č. 16.

18. Rozmlauvání a hadrování tří osob, totiž Štěstí s Chudobau a Neštěstí. Od Bocaccia (ib.). Při č. 16.

19. Mravítko, o němž Lupáč (in Coronide): Liber Mirmecia, cui boh. lingua titulum praefixit Mravíštko, kde prý hojně se uvozují z dějepisu pří-klady ctností a nectností (III. 215). Spis ztracený.

## Br. Konečný Isaiáš knězem zřízen 1592 v Lipníku i zemřel ještě mlád v Třebíči 3. srp. 1598 (Fiedler 291).

Historická zpráva z božího slova o večeři Páně. 1591. Rkp. v Č. Museum (IV. 1337).

## Br. Konečný Matouš, dle Horány iho rodem Slovák, nar. 1572, učedlnikem stal se 1587 v Strážnici, jáhnem 1592 v Žeravicích, knězem 1596 v Třebíči, do úzké raddy vzat 1604 v Žeravicích (Meč 155). Zdá se, že od Starších hlavně

384

Koniáš.

obrácen k pracím literárním. První podle všeliké podobnosti
spis jeho byl překlad Polanových „Rozdílů theologických“
1598. Soudíme tak z veliké shody spisu toho s Konečněho
„Divadlem božím“, co se dotýče spůsobu rozumování i roz-
kladu myšlének. Později Starší na K. vzložili sepsání díla,
ježto by v sobě obsahovalo důkladné vysvětlení náuk nábo-
ženských či katechismu, a kněžím i učitelům býti mohlo za
rukověť při vyučování, což tehdá nazýváno „Loci communes
theologici.“ Již na synodě lipnické 1592 přednešeny žádosti o
locos communes od obecných kněží (ib. 259). Ale Konečný, ač
pracovati začal, dila ku konci nepřivedl, i bylo po smrti jeho
pokračování poručeno Br. Hartmannovi a Joramovi (ib. 279).
L. 1608 povolán Konečný k úřadu biskupskému i vzal sídlo
své v Boleslavi. Nemalé pohoršení spůsobil spis „Pravda vítě-
zící“, z rozkazu Starších od něho sepsaný a 1614 v Kra-
licích vydaný, proto že v něm, ač proti katolickému traktátu
naměřen byl, nehrubě uctivě mluveno o konfessí augspurské,
jeji spisovatelích, artikulích a církvích. Naň naráží J. O. Šlik
v listu 14. ún. 1616 k Budovovi, jakožto na důkaz, že kněží
bratršti u víře s luterány sjednoceni nejsou (Mart. Obr. 42).
Dne 14. června 1620 světil Konečný kostel bratrský sv. Šimona
a Judy na St. M. pražském (Pam. 1873, 894). Po bitvě
bělohorské uchýlil se do Brandýsa nad Orlicí a tam S. února
1622 život svůj dokonal. Konečný byl ženat a dcera jeho
vdala se za Pavla Vetterina.

1. Amanda Polana Rozdílové theologiétí. V Kralicích 1598 (Dekr. 272). Rkp. v Č. Museum. Obsah vyložen od A. J. Vrfátka v ČUM. 1861.

2. Kniha o povinnostech křesfanských. Po prvé —? Poduhé v Pr. 1612 (IV. 710).

3. Pravda vítězící. V Kralicích 1614 (IV. 1429).

4. Theatrum divinum, Divadlo boží. V Pr. 1616 (IV. 843 a 844).

5. Kazatel domovní. V Kr. Hradei 1618, 1625, v Brně 1783 (IV. 1564).

6. O svátostech. 1625 (V. 687).

Koniáš Antonín, potomek pražské rodiny kněhtiskaiské,
nar. v Praze 1691, studoval na školách jesuitských. L. 1708,
když vstoupil do řádu toho, již byl mistrem filosofie. Z po-
čátku po několik let vyučovat na školách nižších, potom osm
let byl kazatelem, ostatek pak života svého ztrávil v missio-
nářství. Od 1727 pobýval v Hradei, 1737 v Berouně co
vrchní nad missionáři tam vyskanými (Lumír 1862, 473), 1744

Koniáš.

385

v Opořanech, 1746 na Košumburce, od 1747 do 1753 v Kr. Hradci (ČČM. 1863, 81). Ze všech missionářů jesuitských nejčinnější byl v stihání a hubení kněh, ježto se mu viděly býti scestnými. V jich počet náležela ovšem celá skoro tištěná literatura česká XV. XVI. a poć. XVII. věku. Po vypovězení židů z Čech 1744 vymohl sobě patent od místodržitelův českých (19. led. 1745), aby mohl zásoby kněh u kněhkupcův prohlednouti a pozdeželé i pohoršlivé aby mu za laciný peníz byly prodány (Pam. 1866, 227). Nejmenovaný Jesuita, popsavší život jeho, vypravuje, že od něho přes 60.000 kněh bylo spáleno: Eorum ultra sexaginta facile millia Vulcano dedit in praedam. Dokázáno sice, že zpráva tato upřílišena, avšak i zmírněna byvši, zobrazuje do-statečně hubivost Koniášovu. Měl prý zvláštní zručnost u vy-pátrávání tajných skrýši jejich; nedbav ani ran ani jiných otrap, kde mohl, vyslidioval je. I známý Fr. Ant. hr. Sporck, vydávav německým překladem díla slavných tehda spisovatelův francouzských, ač vše jen katolických, upadl u něho v pode-zření; původstvím Koniášovým celá mu veliká knihovna byla zabavena. Knihy, kde jen jednotlivá po různu místa Koniášovi byla závadná, svou rukou inkoustem zopravoval, přetrhav anebo zamazav celé průpovědi a strany, druhdy i listy vy-střihav, když se to jinak odstraniti nedalo. Opatření toto ovšem namnoze bylo marným, jelikož čtenáři vytržená místa opět do kněh vpisovali, jakož sám na to Koniáš touží. Ač stále téměř churav, předce denně třikrát i pětkrát kázával, brzy česky, brzy německy, tak že často mdlobou sklesl a s kazatelny odnešen býti musel. Výmluvnost jeho uchvacovala posluchače, jichž usedavý pláč i kazatele k pozamlčení při-nucoval. Nejhrůzněji dovedl líčiti věčná muka. Když kázati měl o soudném dnu, vstupoval na kazatelnu s těžkým na krku ře-tězem. Při tom všem vysokého věku dosáhl; zemřel v Praze 27. října 1760 (Pelcel Jesuiten).

1. Cythara nového zákona aneb Písně celoroční. V Kr. Hradci 1727 (V. 123, Hanuš v ČČM. 1863, 207) a často potom tištěna, jmenovitě od Paroubka pod titulem: „Písné na evangelia nedělní celého roku“ v Pr. 1760 (V. 152).

2. Pflaumerova 1654 česky od J. B. Smolíka vydaná „Katolická roz-mlauvání“ Koniáš rozšířiv vydal pod titulem: „Zlatá neomylně římské kato-lické pravdy dennice“. V Pr. 1728 (V. 774, 775 a 874, Hanuš 1. c. 202). Ded. Fr. Jos. hr. Šlikovi a paní jeho Anně Josefě z Kolovrat.

Rukověť k děj. lit. č.

25

386

Koniášové.

3. Clavis haeresim claudens et aperiens, Klíč kacířské bludy k rozeznání otvírající, k vykořenční zamykající. V Kr. Hradci 1729 a 1749 (V. 814). Viz Klíč.

4. Jediná chotí Beránkova — všeobecná římská církev. V Kr. Hradci 1733 (V. 774, Hanuš I. c. 204).

5. Postilla. V Kr. Hradci 1746, v Pr. 1750 a 1756 (V. 849 a 850. Hanuš I. c. 205). Přeložena i do němčiny 1747.

6. Pravá katolických rodičův mandrost, poprvé 1636 vydaná, od Koniáše byla rozšířena a 1753 po deváté k tisku připravena (V. 1394).

7. Spasitedlný týden. V Pr. 1754 (V. 1510).

Koniášové, rodina kněhtiskařská, v Praze usedlá. Jan Nep. činným byl mezi 1694—1704, Vojtěch Jiří co faktor v tiskárně u sv. Klimenta mezi 1695—1711, po němž 1712 tiskárnu spravovala vdova jeho Kateřina Alžběta.

Konrád mistr sedmera umění, původce českých gloss k zpěvům cirkevním: „Sequentionarius seu prosarum expositio Magistri Conradi, licentiati in septem artibus“. Jsou to výklady slov i smyslu, k latinskému textu prós přistavené, druhdy dosti nesnadno srozumitedlné, v nářeči k polštině se chylicím; c m. t: procivník, cě (tě), tvarnosci, vícez. Mr. Konrád tento zdá se že totožný jest s Konrádem Benešovským, rodilým z Benešova slezského, jenž se 1370 stal bakalářem a 1382 mistrem (LD. I. 141, 203) na univ. pražské, a o jehož přijetí do kolleje Karlovy stalo se 1390 narovnání (Tomek Univ. pr. 112).

Rukopis Sequentionáře v bibliothce kapitoly pražské (O. LIX) psán od Václ. Bzeneckého. Tištěn od Hanky v Šárce slovníkův (II. 4).

Konrád Matěj Václav, kněz katolický 1772 vydal káz. k osmistaleté slavnosti kostela sv. Matěje na Šárce (V. 1055).

Konstanc (Constantius) Jiří z Řepina u Mělníka, nar. 1607, v náboženství evangelickém vychován byl, ale dostav se po 1620 do škol jesuitských, obrátil se ku katolictví, až pak i do řádu učitelův svých 1628 vstoupil. Šest let vyučoval, 6 školy spravoval, 12 missionářoval a 12 zastával místo praefekta duchovního či spirituála. Kdykoli mu chvíle prázdná zbývala, vycházíval z mésta, aby lid sedlský, zvláště pak děti vyučoval náboženství. L. 1658 byl v Telci i sepsal příručnou knížku pro tamní bratrstvo. Když 1670 arcibiskup Mat. F. z Bilenberka ustanovil se na tom, aby pro lid katolický vydáno bylo písmo sv., nejprvé péče o úpravu textu biblického N. Z. vzložena společně se Steyrem na Konstance. Leč u prostřed práce té zasáhla jej smrt 24. března 1673 v Praze

Konstantinovic.

387

(Pelcel Jesuiten). Kromě devíti spisův latinských vydal drahně českých, většinou překlaudem z latiny.

1. Pomoz bídným! Děje sv. Hory. V Pr. 1652 (Pelcel),

2. Františka Saleského Philothea. Knížka zlatá. V Pr. 1657, 1780 (V. 1408).

3. Život Krista Pána. V Litomyšli 1662 (dle Balbina Boh. d. II. 393 spis český).

4. Bart. Salucia Zreadlo duše. V Litomyšli 1662 (V. 1408).

5. Václ. Schwertfera Fructus belli. Pohromy hříchu smrtedlného. V Pr. 1664 (V. 730).

6. Alfonsa Rodrigueza Exercitium christ. perfectionis. Cvičení v dokonalo-stech a ctnostech křest. V Pr. I. 1663, II. 1664, III. 1665 (V. 1408).

7. Mik. Lancicia o povinnosti bratří řeholních. V Pr. 1665, 1669 (V. 465).

8. Vinc. Caraffy Serafín neb škola sv. milování. V Pr. 1666 (V. 1408).

9. Lima linguae bohemicae, Brus jazyka českého, spis o poopravení a naostření řeči české. V Pr. 1667 (V. 22). Pravidla pravopisná otištěna v Jandytově Grammatice (V. 25).

10. Ludvíka de Ponte Rozjímání. Část I. a IV. v Pr. 1668—9 (V. 1421). Ostatní části přeložil Šteyr.

11. Ludv. Crasia Zreadlo pašijové. V Pr. 1672 (V. 1408).

*Konstantinovic Michal, Srb z Ostrovice, záhy vzat ke službě vojenské; nalezalt se již ve sboru pomocném, jejž despot Jiří Branković 1453 poslal sultanovi Mohammedovi v čas dobývání Cářihradu. Dvě léta potom upadl v zajetí turecké na Novém Brdě i vřaděn mezi janičary. L. 1456 pod Bělehradem byl v tureckém vojště. Taktéž účastnil se Mohammedových výprav na Moreu 1458—60, na Trapezunt a proti Uzen-Hassanovi 1461, i proti Drakulici Vladovi, valaskému vévodě, 1462. L. 1463 byl ve vojsku, kterým zničena samostatnost Bosny. Tehdá svěřena mu obrana tvrze Zvečeje. Leč ještě v prosinci t. r. musil se vzdáti Uhrům. Přišed takto opět mezi křesťany, putoval, co osoba za tehdejších běhův ovšem velmi zajímavá, po zemích uherských a českých, až se usadil v Polsku. Tu paměti své sepsal či sepsati dal jazykem polským, srbismy poněkud, ještě pak hojněji bohemismy proplétaným. Stalo se to za krále Jana Albrechta a za uherského již kralování Vladislavova, tedy mezi 1492 a 1501. V předmluvě zajistě dotýká se toho, že na trůně uherském a polském sedi bratří a mimo to mluví zejména o Janu Albrechtu (Rozpravy I., Zeissberg Poln. Geschichtschreibung im Mittelalter 1873, 419). Paméti jeho záhy přeloženy do češtiny, jakož se zachovaly v rkp. z poč. XVI. věku. Václ. Hájek

25*

388

Konwaldský.

dobře jich byl povědom, vloživ některá z nich místa skoro
doslovné do kroniky své, jako o dobytí Smedereva (416), o
vítězství u Sefry (418), o bitvě varnenské (421), o porážce
Huňada na Kosovém poli (425), o smlouvě despota Jiřího s
Mohammedem (427), o dobytí Cáříhradu, o výpravé na Bělehrad,
na Moreu, na Trapezunt, na Uzen-Hassana (436—40), o podma-
nění Bosny a vzeti Jajec i Zvećje od Turků a Uhrů (446).

Polský text, známý pod nazvem Pamietniki Jańczara tištěn 1828 ve
Varšavé a 1857 v Sanoku. Český rkp. v Č. Museum (Děj. Musea 1868,
154). Tiskem: „Historia neb krenika turecká, od nějakého Ráca neb Bos-
ňáka jménem M. K. z O., někdy od Turkův zajatého a mezi Jenčaře daného,
věrné a pravě sepsaná půčí Alexandra Aujezdského v Litomyšli 1565. a tam-
též opět u Graudence 1581 (IV. 300). Ded. Václ. Hangwicovi z Biskupie a
na Litomyšli. Srbský překlad od Dr. Janka Šafaříka vyšel 1865 v běle-
hradském Glasniku.

Br. Konwaldský, též Žamberský Matěj, dle Blahoslava
(Hist. 104) řečen Uhlíř, dle Jaffeta (Hlas stráž.) Malý, nar.
1442 ve vsi Konwaldě za Žamberkem na zboží litickém, kdež
Rokycana mužům, kteří se pod vedením Br. Řehoře odděliti
chtěli, na králi Jiřím zjednal místo v soukromí. Při první
synodě ve Lhotě 1467 Br. Matěj spolu s Eliásem Chřenovským
a Tůmou Přeloučským losem obrán k úřadu kněžskému a ne-
dlouho potom od Br. Michala posvěcen za biskupa. Odstou-
pením svého světitele zaujal první v Jednotě místo, i přidána
mu úzká radda, jejíž členové ve Lhotě vyvoleni byli. V ne-
snázích, které tehdá vzešly, sídlo vrchního řízení Jednoty 1470
ze Lhoty přenešeno do Lenešic u Lounu. Po smrti Rokycany
a krále Jiřího 1471 nastaly Bratřím volnější doby, ale zároveň
počaly se v Jednotě samé roztržky, jez ulahoditi Br. Matěj
nejméně byl spůsobilý. Strana pokročilých setkala se s staro-
prostými, což po krátkém těchto vítězstvi přivedlo k úplnému
rozdvojení 1495 na stranu malou a velikou, na Boleslavské a
Amosence č. Odtržence. Marný byl pokus o smluvení v Chlumci
1496, kdež nadto slaboch Br. Matěj podniknouti musil trpké
výčiiky Amosovy. Brzo potom jednáno s Amosenci před
zborem boleslavským a na Moravě, zvláště v Hranicích a v
Prostějově. Lepší z nich se navrátili, ostatní v způrnosti zů-
stali. Na to Bratři učinili zprávu psanou na hanění jejich,
připojivše k tomu dva listy od Br. Matěje, napominající a vy-
střihající (Luk. Odpis). Vážnost Matějova v těchto běžích

Kopecký.

389

pořád více klesala. Jen opatrnosti mužův osvicenějšich, kteři
nyní v Jednotě vrch obdrželi, zachoval se mu stín auktority
staré. Úrad súdího a prvotnost místa byly mu odňaty a Br.
Prokopovi odevzdány, i ustanoveno, aby Br. Matěj jen ordina-
torem s jinými byl a požehnání dával, ale s Br. Prokopem o
všecko se radil. Umírel 23. ledna 1500 v Lipníku, zastižen
byv téžkou nemocí, an strojil se k synodě přerovské. Tělo
jeho vyprovozeno do Pírova i pochováno v kostelíku bratr-
ském, na kopci znovu vystaveném, v němž ještě žádný položen
nebyl. Blahoslav líčí jej co človéka Bohu i lidem milého, jenž
svědectví obcování výborného měl od svého dětinství. Jsou
prý psaní některá jeho, aneb raději zběrkové, z nichž může
známo býti, že byl člověk pobožný a jistě i opatrný. „Toho
času“, končí se úsudek Blahoslavův spůsobem neméně jemným,
jako významným, „ještě Jednota byla jako dítě, mluviti počí-
nající“ (Fiedler 220). Na jiném místě (Gram. 287) pravi Bl.,
že Br. Matěje čeština jest „prostá velmi.“

1. V kancionále bratrském několik písní Br. Matějových: Chvalmež nyní Boha svého. Radostně Boha chvalme (Výb. II.). Raduj se každý člověk. Radujme se v Pánu Kristu. Radujme se v našem srdci. Velebmež Boha mocného. Z dobrých věcí Boha chvalme. Z té milosti nesmírné (Výb. II).

2. Historické některé zápisky. „Exstant et ipsius Mathiae, primi in ecclesia nostra episcopi, quaedam, pauca illa quidem, sed quae primi apud nos fuerant, chirographa“ psal Blahoslav Lasickému (Quellen 326).

3. Listy dva k Odtržencům, otišť v Br. Lukášově Odpise 1524 (Šaf.).

Kopecký Martin z Veseli byl učitelem nedaleko Hradce
Králové. Co tajný Bratr časem zacházíval do Žitavy k če-
skému kazateli Simonidesovi i prostředkoval přenášení Kley-
chovských kněh ze Žitavy do Čech. Nejednou v obchodu tom
byl dostižen a knihy od Jesuitův spáleny, on pak sám po-
kutami a žalářem trestán. Nemoha příkoří těch děle snášeti,
1725 přesídlił se do Žitavy na stálo. Za tmavé noci vzal ženu
a dítě, i ušel přes hranice. Když Liberda do Velkého Hen-
nersdorfu byl povolán, a mezi utajenými Bratřími v Žitavě
nastalo hnutí proti luteranismu, byl Kopecký jedním z předních
mezi nespokojenci. O nesnázích, které exulantům českým
z toho povstaly, sepsal velkou báseň o 200 slokách (tištěnou
německým překladem ve weimarských Acta hist. eccl. XVII.
l. 714, 1761).

390

Kopidlanský.

Kopidlanský z Rosenfeldu Jan sezením na starém dvoře Velíši, 1643 za manželku pojav vdovu po jaroměrském primasu Charvátovi, žil po několik let v Jaroměři. L. 1646 koupil a 1649 prodal tam dvorec (Pam. 1873, 877). L. 1662 v Šenově (v Slezsku u Goldberka) vydal sbírku modliteb a písni na každý den v témdni pod titulem „Budič duchovní“ (V. 1564).

*Kopp z Raumenthalu Jan, doktor sedmera umění i lékařství, přijat byl asi 1526 za zivotního lékaře císaře Ferdinandova. Tu vida, kterak lidé v Čechách „u větší nestřídnosti a zbytečnosti živi jsú, nežli jiní národové“, tak že nejedni dříve času žalostivě sešli, jal se 1533 z nejzkušenějších lékařův knih a učení sestavovati spis diaetetický „přirozeným svým jazykem německým“. Ješto však řeči české dostatečně a gruntovně nerozuměl, dal učiniti překlad skrze Hynka Krašíci z Weitmile a nejmenovaného druhého, jimžto podle jich vši vůle nemalý a poctivý úplatek i přes svou možnost a ne prý bez svého obtížení učinil. Tím a snad i jinými příčinami uvedl se do dluhův. Když pak naň věřitelé doléhali a právem rozhěným mu hrozili, slitovala se Anna Karliková, měšťanka pražská, i přiměla svou matku, Elišku z Běšin Kutnauerovu, aby mu k vyplaceni dluhu půjčila 500 na dům t. ř. rožmberský, jejž Kopp držel na Starém Městé pražském (1537). Puštěn tehdá hlas, že Kopp dům svůj paní Kutnauerové prodal a ve dcky vložil, a ihned se také dcera její druhá, Beatrix ze Svinař Kopidlanská, do toho domu přistěhovala. Kopp si nad úskokem tím stýskal velice a rukama lomil, že jej tak hanebně o statek připravili. Chtěl Kutnauerovu k soudu sice pohnati, ale poradiv se s právníky, pustil od půhonu. V domě nicméně zanechal své věci dilem pod kličem jen, dilem i zapečetěné. Tu paní Beatrix přinutila sluhu jeho Nikla ze Chbu, aby ji klíče vydal, načež věci ven vynášela a prodávala. Knihy jmenovité prodávala skrze svůu dceru. Kopp, kterýž provázev císaře na cestách, se asi 1542 vrátil, shledal, jak s věčmi jeho bylo hospodařeno, i nemeškal, paní Beatrix pohnati. L. 1543 dosáhl rozsudku přiznivého, že se mu stala dokonalá náhrada (ČCM. 1863, 410 a Lumír 1856, 999). Brzy potom koupil si dům na Novém Městě. L. 1544 narodil se mu syn, jejž v shromáždění mnoha lidi, pánův, paní, zemanův, měškanův a měštek pokřtiti dal skrze Br. Jana Černého, podle

Korambus.

391

řádu Jednoty bratrské, osvědčiv se tím veřejně za posluchače jejího. Byla to událost prvé předtím neslýchaná, i nemeškali kn. Pavel Bydžovský s opatem Nožičkou žalovati to králi. Ferdinand I. obeslal purkmistra a radni novoměstské, i vytazoval se toho na nich. Oni jemu pověděli, že jest tak, že Dr. Kopp je Bratrem a proto dal knězi bratrskému křtíti, ale že co osoba stavu rytířského pod právo jejich nenáleží. Slyše to král, kynul nad tím hlavou: „Nu nechte, prý, o to pokoj, co se stalo; však oznamte jemu proto, af toho více nebývá“. A tím se věc uklidila (Červenka hist. 308).

Gruntovní a dokonalý regiment neb zpráva zdraví. V Pr. 1536 u Jana Hada (IV. 878). Dedik. císaři Ferdinandovi I. Srov. ČČM. 1863, 301.

Korambus Matěj, též Matěj z Charvat, rodem byl z Třeboně. Studia svá konal na universitě pražské. Co bakaľář obrátil se ku kněžství, i dostal se asi 1510 za faráře do Litoměřic. L. 1518 povýšen na hodnost mistrskou svob. umění, načež se k vůli zdokonalení v řečtině odebral do Vlach (Proch. Comm. 256, LD. II. 263). Podle svého přesvědčení náboženského náležel K. k starověrným utrakvistům. Když tedy 1513 administrator konsistoře podobojí, Mr. Pavel Žatecký, a jiní faráři pražští uhodili s kapitolou pražskou o kompaktáta, měli ve faráři litoměřickém dokonalého soumyslníka. Ku poselství za králem do Budína t. r. od nich vypravenému připojeni i Korambus (St. let. 340). Touž dobou vydal dvánáctero kázaní proti Bratřím, kteří se jimi tak cítili dotčeni, že Br. Lukáš zvláštní napsal obranu. Po smrti Mr. Pavla 1517 vyhlášen Korambus od stavův podobojích za administratora (ib. 412). Rok potom, když stavové ještě na sněmu v Praze dleli, v postě svolal souvěrce své do kolleje Karlovy, kdež dlouhou řeči horlil proti hynutí podobojích a vzrůstáni katolictva, veda stížnost na křivdy, kteréž se straně jejich dály (ib. 413). Jednání, z toho s stavy pod jednou vzešlé, nevedlo k žádoucímu cíli; brzo se však Korambus uchopil prostředku výdatnějšího, spojiv se s Paškem z Vratu, jehož v snahách o sjednocení měst pražských úsilovně podporoval. V srpnu 1518, když o to zastupci St. i N. města opět do kolleje Karlovy byli svoláni, jal se po Paškovi řečniti administrator, počav o trojici sv., že tři osoby jsouce, jeden jest Bůh; Bůh že nestvořil tři světův, ale jeden, a tudíž že i v

392

Koranda.

Praze sluší zavěsti jednotu (ib. 418). Leč mezitím byl pod-
obojím nastal odpor se strany zcela jiné. Učení Lutherovo
začalo s netušenou mocí působiti v Praze, tak že zanedlouho
starověrný Korambus nebyl již v souhlasu se smérem, na
kterýž většina souvěrcův jeho udeřila, i nezbylo mu jiného,
než svoliti k žádosti jemu předložené a vzdáti se administra-
torství 1520 (ib. 439). Po třech letech měl zakusiti ještě
horšího osudu. Dne 23. července 1523 s několika faráři, kn.
Jakubem, kn. Václavem a j., kteří brojili proti kněžím k lu-
teranstvu se klonícím, jmenovitě proti Martinovi Betlemskému
a proti Br. Matěji Pousteniku, povolán před raddu městskou,
i vypovězeni sou z města (ib. 360, Bartoš 22), kamž se teprv
po roce, když Paškovci vrch obdrželi, navrátiti mohli (Bartoš
79), ovšem s nemalým strany podlehlé rozhorčením. Jmeno-
vitě Br. Matěj na Koramba nevřel, rozhlašuje, že, jako Cahera
touží po biskupství, tak jemu se zachtívá po slovanském opat-
ství (ib. 172). L. 1525 přidán byl Korambus k poselství,
které příčinou kompaktát v květnu ku králi Ludvíkovi bylo
vysláno (Bartoš 177). Téhož roku na podzim zvolen jest rek-
torem university. Rok potom (1526) dosáhl opatstva na Slo-
vanech (Bor. I. 33). Zemřel 2. července 1536 (Balb. B. d.
I. 64").

Sermones XII. in apologiam Waldensium facti. Pragae 1516 u Konáče.
Ded. Petrovi měštanu litoměřickému. O nich Blahoslav v Hist. 118, a proti
nim Lukášův spis: Odpor a psaní proti XII kázaním, učiněným od kněze
litoměřického, kterýz slaul Korambus 1517.

Koranda Václav, Wenceslaus de Nova Plzna, Wenc.
Korandiceus, z N. Plzně, nar. asi 1424. Studoval v Praze,
kdež se 1454 stal bakalářem a 1458 mistrem svob. umění,
načež na universitě učiti počal. Již 1459 žádal o přijeti do
raddy fakultní, což mu, ač požadavkům statutárním nebyl ještě
zadost učinil, pro okolnosti tehdejší povoleno (LD. II 49.
61. 67). Z jara 1460 vyvolen děkanem, což zavdalo podnět
k některým nesnázim. L. 1458 učinili totiž mistři snešení ve

*) Jiří Písecký klade smrt Korambovnu 1521, Paprocký 1525, což obě ukazuje se mylným. Balbinova zpráva shoduje se i s poznámkou v St. Un. 106, kde k l. 1536 řeč o sporu dvou služebníkův Korambových a o vyřízené jeho nedávno předtím pozůstalosti.

Koranda.

393

smyslu přijímání podoboji spůsobou, 1459 pak členové kolleje
Karlovy do konce uzavřeli, aby nikdo, kdoby se nezavázal
pod oboji přijímati, do tovaryštva jejich nebyl připuštěn.
Spory, které o to s zástupci katolictva, jmenovité s Václ.
Křižanovským nastaly, při volení Mr. Korandy jakožto nej-
horlivějšího kališníka žárem na venek vypukly. Křižanov-
ský s stoupenci svými proti volbě odpor položil a stížnosti své
na krále vznesl, kterýž snešení o spůsob přijímání sice zasta-
vil, ale Korandu v děkanství potvrdil (Tomek Un. G. 143).
L. 1462 v březnu vypravil král Jiří poselství do Říma, aby
vyjednalo potvrzení kompaktát při papeži Piu II., k němuž z
university vedle Mr. Václ. Vrbenského přidán Koranda. O
poselství tomto zůstavil podrobné popsání, jakož vůbec měl od
mladých let obyčej, co se důležitého událo, zapisovati. Po-
slové, ač činili, seč byli, a jmenovité Koranda nejen před
kardinály, ale před samým papežem velmi výmluvně věc svou
vedl, nejen že účelu svého nedosáhli, anobrž papež v přítom-
nosti jejich 31. bř. kompaktáta kázal prohlásiti za zrušena a
odvolána. Dne 3. dubna odejeli z Říma a navrátili se koncem
máje do Prahy (Palacký Děj. IV. 2, 190–208). Koranda
činností svou v Římě nemálo se proslavil a universita po-
spišila si dáti mu uznalost svou tím na jevo, že jej t. r. vy-
volila na rektorství. Navrátiv se k povolání svému, neustal
literárně zastávati náboženský svůj směr. L. 1465 vystoupil
s prvním svým traktátem o svátosti oltářní, povzbuzen k tomu
byv spisem Hilariovým „Argute, augur, quaeris“, k němuž pak
1471 a 1493 přidal spis druhý a třetí. L. 1471 podruhé
universitu co rektor spravoval, zároveň pak 23. dubna od
kněžstva vyvolen byl za nástupce Rokycanova v řízení kon-
sistoře podoboji (St. 1. 206). Mezitím zmáhal se nemálo vliv
katolikův, tak že se podoboji počínali obávati o posavadní
své postavení. Snaha jejich vedla k tomu, aby se jednak u
vnitru svém pevnéji spořádali, jednak aby odstraněním roz-
doru, zřízením Jednoty bratrské povstalého, nabyli sily a odol-
nosti. V usilování tomto Koranda byl nejčinnější. Jako
již 1475 původcem byl psaní, které od mistrův proti Bratřím
vůbec bylo vydáno, tak dovedl toho, že i světšti strany pod-
oboji náčelníci spolu s konsistoří rozepsali sjezd do kolleje
Karlovy ke dni 10. srp. 1478. Účastenství bylo veliké, po-

394

Koranda.

rada ne bez výsledkův, jelikož konsistoři dána určitá organi-
sace a přání podobojích formulována i králi přednešena. Zá-
roveň nařizeno mistrům a kněžím, aby postarali se o důkladné
poučení a vyvrácení bludův při Bratřích. Mistři nemeškali
Bratři k přátelským o víre rozmluvám pozvati. Počátkem
září předstoupili před Korašlu co zástupci Jednoty Br. Michal,
Jan Chelčický a Prokop z Jindří. Hradec. Rozpravy v kolleji
Karlově Koranda vedl sám osobné, ale všeliká jeho výmluvnost
neměla jiného účinku, než jako 1462 v Řimě. Po několika
denním hádání viděli mistři, že marno všeliké úsili o obrácení
Bratři. Vyčetše jim bludy jejich, kázali, aby téhož dne ještě
pod hrdla ztracením před západem slunce Prahy prázdní byli
(ib. V. 1, 164—174). Koranda o celém průběhu ještě téhož
měsíce širší zprávu podal Janovi Kostkovi ve dvojím psaní,
pro veřejnost pak sepsal traktát, kterým vyčteno 10 artikulův,
Bratřím za bludy položených. L. 1488 znova se při králi a
stavích domáhal, aby s Bratřími, jichž moc očevidně se vzmá-
hala, spůsobeno bylo sročení, ale nenašel přitom žádoucí po-
volnosti, tak že na zápase literárním přestati musil, ve kterém
mu ovšem i se stranou katolickou co činiti bylo. Téhož roku
v září vital řeči latinskou biskupa Jana Filipce bosáka, když
v poselství krále Matyášově do Prahy přijel (ib. 284). Při
obnovování konsistoře v pros. 1489 sejmuta mu tíže úřadu
administratorského, jelikož stavové podobojí konsistoř bisku-
povi Augustinovi Lucianovi Sanctuarienskému ke správě po-
ručili (Veleslav. Kalend. 201). Když 29. ledna 1502 Vladislav
do Prahy přijel, vyslán od university Koranda, aby krále před
městem ve jménu jejím uvítal (LD. II. 192). Ještě jednou
1505 potažen byl v rozpory náboženské. Rok předtím v čer-
venci stavové podobojí svěrili řízení své konsistoře Filipovi,
biskupu sidonienskému, ten pak, když v srpnu 1505 střídník
týnský, kn. Martin, následkem pletichy nějaké byl uvězen,
služby boží po Praze zastaviti kázal. Tu Koranda, Pavel z
Žatce a Václav z Pacova s raddou staroměstskou vydali společné
nařízení, aby rozkazu biskupova co do interdiktu nebylo po-
sloucháno. L. 1513 Koranda po třetí co rektor řídil universitu,
dávno již jsa stařec bělohřibý, jakož o něm již 1499 čteme, že
byl „canitie jam venerabili magno cum decore florens.“ Zemřel

Koranda.

395

dne 9. února 1519 co stařee 95letý (LD. II. 61; dle St. I.
427 v úterý před hromnicemi *).

1. Poselství krále Jiřího do Říma k papeži 1461. Rkp. v Stockholmé.
Tištěno ve Výb. 1. stč. II. 663—714.

2. „Nenie ptáčníkov, ač ty mne ptáčníkem nazýváš“, traktát o svátosti oltářní, 1465 nebo před tím krátce vydaný z příčiny následující. Kdosi na-
vrhl otázku: „Mistře pověz, kteří ptáci lepší jsau, zdali ti, kteří jedí a pijí,
čili ti, kteří toliko jedí a nepijí?“ Načež vyšel Hilariův lat. traktát: „Argute,
augur (auceps), quae ris“ etc., a tomu K. dotčeným traktátom odpověděl (III.
719). V man. 168—174 a v rkp. univ. b. pr. XI. C. 8 (Šaf.). 1465 od Kříže
z Telče psaném.

3. Devatero příčin, že jest lépe přijímati pode dvojí než pod jednou.
Traktát daný k jistému Nikodemovi 1471. Rkp. od Pavla ze Sedlčan psaný
1490 v Č. Mus. Rozb. II. 50. Podle slohu nepochybujeme, že jest to dílo
Korandovo, a že to druhý ze tří jeho traktátův o svátosti oltářní (III. 706).

4. Psaní mistrův pražských proti Bratřím 1475 (III. 678. ABr. II. 136), načež tito hned odpověděli obšírně (Blah. hist. 105).

5. Kniha na deset artikulův, 1478 jménem mistrův pražských vydaná po bezúspěšném s Bratřími hádaní (III. 691), na kterou Bratří potom odpověd a zprávu obšírnou vydali (Blah. h. 106).

6. Listy dva, jež K. psal Janu Kostkovi o témž hádaní 1478 a 1479
(III. 680 a 681). Výňatky z nich u Palackého (Děj. V. 1, 171—3). V ABr.
II. 69, v Manualníku 29—34. Arch. Č. VI. 173.

7. Listy dva ku králi a stavům, od 25. máje a 28. září 1488, aby spů-
sobena byla schůze a rozmluva s Bratřími (Pal. V. 1, 276; III. 684 a 685).
V manuálníku 99. Arch. Č. VI. 213.

8. Spis obranný proti listu Jana Zajiće z Hazmburka k mistrům, 1489
sepsaný, ale teprv 1493 vydaný (III. 694 a 703). Výňatek u Palackého (I,
c. 275). V man. 1. 7—29.

9. Obrana viery proti Pikhartóm. Rkp. od Pavla ze Sedlčan 1491 psaný
v Č. Museum a druhý z knihovny Mústopolovy od 1526 v archivu kap.
pražské (III. 706). Popis a výňatky v Rozb. II. 43—50. Zajímavý spis
tento z týchž, co č. 3, příčin Korandovi přičísti se neváháme.

10. Panu Bohuší Kostce, že Pikharti odpierají býti konšelé 1492. V
man. 115—7.

11. O velebné a božské svátosti oltářní, kterak má přijímána býti od věrných křesfanův. V Pr. 1493 (III. 709 a 710. Hanka č. 38, kdež naznačen obsah a připojen snímek. Štelcar v ČČM. 1864, 281). Proti tomu psal mnich nějaký, jemuž Koranda odpověděl, dotýkaje se Bratří, tak že se Br. Lukáš viděl pohnuta k obraně.

12. Když proti mistrům Br. Jan Bosák vydal 1496 spisek polemický, jemuž převzděli „matrikát“, napsal K. odpověd „apologia utraquistarum con-

*) Věk 95 let klade Balbin (Boh. d. I. 90); u něho co den úmrtní na-
značen 7. únor.

396

Korček.

tra monachum Sti Francisci". „Všemohúci včený Bože atd." (III. 718). V man. 38—81.

13. Manuálník Korandův, do něhož i sám vpisoval i vpisovati dával důležitější traktáty. Řeči a psaní, jakož i zpávy o souvěkých událostech. Rukopis tento chová se v univ. bibliothce XVII. F. 2. i obsahuje ze svrchu uvedených spisiv č. 2, 6, 7, 8, 10, 12. Mimo to drahně sepsání jiných, které též se zdají býti pracemi Korandovými, jako: Odpor proti píkhartským matokám, Proti jinému Pikusovi, Některá naučení o přijímání v listech k p. Dubeckému a Hradeckému (III. 682, 683, 687).

14. Odpověd na 13 šprochův vajovských Joštů z Rožmberka, Klímovi z Prudovic připsaná (III. 201). V manuál. 182. Tř. f. ve Výb. stě. l. II. 725 sld. Že to práce Korandova, ukázal Hanuš (Stzber. b. G. d. W. 1865 II. 20).

Korček Martin 1425 přepsal Nový zákon; rkp. v univ. bibl. pražské XVII. D. 30 (III. 543).

Korec František Vincenc, kněhtiskař v Kutné Hoře 1779—1805.

Kořínek Jan, Čáslavan, nar. 12. února 1626, vstoupil 1641 do řádu jesuitského, načež dostudovav filosofii v Praze, po pět let vyučoval v nižších třídách gymnasialních. L. 1645, když Švědové obléhali Brno, byl v kolleji tamní, a společně s Malobitským v čele studentův stoje, nepříteli odolávati pomáhal. Později v rozličných kollejích po 5 let učil filosofii a 7 let kazatelloval. Pět let spravoval semináře. L. 1658 vydal v Olomouci spis o filosofii peripatetické a 1674 v Praze: „Quadruplex antidotum contra omne vitium“ ve verších. Nejdelsí čas ztrávil v Kutné Hoře. K pobudec Krugera a Balbina jal se zde sbírati paméti k vyličení dějův slavného toho města horníckého až po 1614. Aby pak práci svou v českém jazyku vzdělal, trojí prý jej příčina dohnala: „První, aby dokázal, že se za řeč mateřskou jakž mnozi nepotatili Čechové dělaji) nestydí. Druhá, že ji k zalibení a potěšení tehdejších Horníkův podnikl. Třetí, že by byl všech věcí, dle úmyslu svého, v jiné řeči vyněsti a vyvésti nemohl. Nebo jednaje o horních pamětech, musil na mnoha místech po hornicku mluviti. A kdyby byl jinak učinil, byl by prý samých špiček a vidliček mezi havíři nazbíral a smích střípal.“ Dilo své podal u veřejnost 1675. Zajímavo jest, že v něm první pohnul myšlénkou o kutnohorském původu vynálezce knihotisku. „Z Hory Kutny prý pošel a jakouž takouž náhodou do Štraspurku se dostavši, tam to ze všech nejplatnější umění smyslil, potom pak v Mohući na světlo vyvedl, a aby své

Korrektorium.

397

vlasti počestnost spůsobil, ne Janem Faustem, ale Janem Kut-
tenbergerem, jakobys řekl kutnohorským rodicem, se psal a
nazýval“. Korínek psával i básně české, jichž nékolik do
knihy o Kutné Hoře vloženo, jmenovité píseň ke sv. Barboře
hornickým podřečím. Zvláštnost json tam jeho sonáty slavič-
kové, jichžto pták tento ve zpěvu svém užívá. Za starsího věku
byl K. po tři léta rektorem kolleje litoměřické, kdež si opa-
trným chováním a mírným rozepři a sporů narovnáváním ta-
kovou důvéru u lidu ziskal, že jej vůbec „andělem pokoje“
nazývati uvykli. Několik let před smrtí přestal požívati masa
a vina. Zemřel v kolleji klementinské v Praze 12. srpna
1680 (Balbin Boh. d. II. 413. Pelcel Jesuiten).

Staré paměti kutnohorské pod figurou dvacíti drahých rudních kamenů (handštámů). V Pr. 1675, 1831 péći Devotýho (V. 321). Ded. rychtáři kutnohorskému Krišt. Ant. Bergmannovi z Lindenberku, primatorovi Dr. Václ. Krišt. Erythraei a všem šepmistrům. Ku konci připojen „rejstřík slov horničných“.

Korka z Korkyně Pavel, syn Jana a Elišky z Koko-
řova, nar. 22. června 1522. Záhy dán byl na učení do Pří-
bramě a na Karlštein. L. 1532 dostal se za panoše ke dvoru
Ferdinanda I., kdež 3¼ léta pobyl a mnohých divných věci
při častých jizdách cisařských spatřovati přiležitost měl. Po-
tom žil rok v domě Jana z Kunovic, odkudž se zase vrátil
ke dvoru. L. 1536 vstoupil ve službu vojenskou a hned se
účastnil výpravy do Uher. To se pak opakovalo častěji,
1542 a následujících let. Přitom vždy trval ve službě dvorské.
Jmenovité se přívětivým okem k němu nachýlil arcikníže Fer-
dinand, jejž i po odchodu z Čech navštěvovával v Tyrolích.
Od 1556 držel Suchý Důl a Ostrov u Berouna i byl radou
při komoře české. L. 1574 co hejtman na Dobřiši byl komi-
sařem při prodeji Zvikova Krištofovi ze Švamberka (Pam.
1864, 88). L. 1586 a 1589 působil co kr. komisař nařízený
v K. Hoře (Dačický v ČČM. 1828). Žil ještě 1606. Toho
zajistě roku dům svůj, Myslikovský, na široké ulici v Praze
prodal Adamovi Skalovi, otci slavného dějepisce (Tieftrunk o
Skalovi I. 9).

O příhodách svých psal denník, až do 1593 sahající, jejž po smrti jeho
Ladislav Zejdlic z Šenfeldu v jedno sebral (ČČM. 1829 a 1830).

z Kornic Burian viz Sobek z Kornic B.

Korrektorium slulo za středověku praktické navedení

398

Kosmus.

ke skládaní listův, institutio ad epistolas scribendas, sepsané obyčejně latině a materským jazykem. Jeden takový spis latinsko-český zachoval se v archivu knížat Sanguszkův v Gumnisku u Tarnova z XV. věku (Dudik Archive Galliziens 115).

Ukázka: Dávám to věděti Tvé Milosti — Notum sit Vestrae Reverentiae per praesentes, že jsem zdráv na životé — quod sanitatem corporalem gesto, atd.

Kosmus Kroměžířský, kněz katolický, jenž 1655 v Olom. vydal:

Thesaurus peregrinatoriae pietatis č. Pékné pautnické písné (V. 94).

Kosořský z Kosoře Jan, snad syn Matyášův, kněhtiskař pražský, jenž od 1537 do 1562 (IV. 998 a 386) působil, vykonav dila opravdu výtečná, jako jsou Konáčovo „Hořekování“ s připojky 1547, „zřízení zemské“ 1550 a Münsterova „Kosmografie“ 1554. Zemřel 1580 i pochován u sv. Jindřicha v Praze (Navrátil 146).

Kosořský z Kosoře Matyáš písařem byl u Jana z Kunčího, i přełožil tehdá panu Tovačovskému († 1494) z latiny knihy Platonovy de republica (Gram. Blah. 285). Později přešel ve službu Viléma z Pernšteina, i připomíná se 1503 co úředník na Potšteině, 1510—27 co úředník v Pardubicích (Arch. Č. IV. 208, 215).

Kostanecký z Hossinu a Sulmova Jan Konstantin, kněz katolický, 1690 v Pr. vydal kázaní „Práh milostivého léta“ (V. 896).

Kostelecký Laurentiades Jiří, katolický kněz, od 1587 byl farářem v Hulíně, od 1591 v Telči, při čemž zároveň zastával děkanství okresu bétovského. Tu ač žil na podacím katolického pána, Oldřicha Joachyma z Hradce, ne snáze měl s regentem panství o důchody farní. proti kterým jej sám biskup ničím nemohl ohraditi než potěšováním na lepší časy. L. 1592 uložil mu St. Pavlovský, aby přiměl zehnaté faráře panství teleckého k odstranění svých žen. L. 1598 dopadl člověka, an se vydával za kněze katolického, jehož administratorům biskupství olomouckého poslal k potrestání. (Wolný II. 3, 110). Zemřel po 1615.

Píseň na památku paní Anny M. Vencelíkové z Malovic († 1615) a kázaní (IV. 1908).

Kotva.

399

Košetický Evermod Jiří z Vlašimě, nar. 1630, vstoupil 1660 do kláštera strahovského a byv vysvěcen sloužil co kaplan zámecký u barona z Gerstorfu a hr. Lodrona. Později vedl duchovní správu postoupně v Popovicích, v Milevsku, v Dolanech a v Úhonicích. Vrátiv se 1680 na Strahov, zemřel tam 12. ledna 1700.

1. Kázaní na neděle a svátky. Vydány ve „Výboru starších kázaní českých“ I. 1862.

2. Památní kniha, sepsaná pro Frant. Bollinga Ostrovského, vrechního hejtmana na panstvích Lobkovských (Lumír 1851, 643, kdež otištěn výňatek o hospodaření Švédův na Strahově 1648). Rkp. druhdy u Ferd. Mikovce.

3. Manuscriptum quodlibeticum v několika svazcích, obsahujících rozličné zápisky, hlavně dějepisné. Rkp. na Strahově.

Košina Ondřej Vojtěch, nar. 1640, kněz katolický, byl děkanem v Č. Brodě, od 1670 farářem u P. Marie na Lúži, od 1682 u sv. Jindřicha v Praze. Zároveň náležel co čestný kanovník ku kapitolám boleslavské a vyšehradské. L. 1682 ustanoven arcib. dozorcem nad kněhkupci pražskými. L. 1690 založil pohřební bratrstvo sv. Barbory v osadě své. Zemřel 27. června 1707 (Navrátil 177).

Vůdce k blahoslavené véčnosti — sv. Barbora. V Pr. 1691 (V. 1303). Seps. pro bratrstvo.

Košticius Jan, jesuita, 1657 v kolleji jičinské sepsal každodenní tamního tovaryšstva cvičení duchovní (V. 464).

Kotel P., jesuita, okolo 1691 sepsal mluvnici českou na sloupce rozdělenou, ve kteréž obsažena i prosodie. „Est opus eruditum“, dí o ní Jandyt (Gram. 114).

Kotva z Freyfeldu Ctibor (Tiburtius), potomek rodiny litoměřické, ale rodem Plzňan. Otec jeho Job byl se totiž přesídlil do Plzně i náležel tam mezi přední měštany. Vychován byv v jesuitském konviktě u sv. Bartoloměje v Praze, oddal se Ctibor na kněžství. Za Jaroslava Bořity z Martinic byl děkanem na Smečně 1615, maje pod sebou veškerý kraj slanský. Tehdá již usilovně, druhdy i mocí, pracoval o obrácení poddaných smečenských ku katolicismu. V odměnu za horlivost tuto obdržel kanovnictví v kapitole olomoucké (Wolný I. 1, 195). L. 1617 učiněn kanovníkem u sv. Vítá. Když 23. máje 1618 Slavata i Martinic s okna kanceláře české svrženi, Kotva nedbaje nebezpečenství, do příkopu, kam oba páni

400

Kozel.

padli, pospíšil, aby je zaopatřil svátostmi umírajících. Toho
ovšem potřeby nebylo. Za to Martinicovi mohl býti nápo-
cen, aby se dostal do domu Polyxeny z Lobkovic. K útěku
mu, pro nepoznání, uchystal starý svůj kočárek (Slav. Pam.
I. 88—93). Po této katastrofě, kterou katolici prázsti pozbyli
poslední své opory, Kotva s obvyklou svobodou v kostele sv.
Jakuba kázati nepřestal, až jej pro nékteré ostřejší výroky
uvězili na radnici staroměstské. Teprv po bitvě bélohorské na-
byl svobody, od té pak doby působil co jeden z nejčinnějších
jednatelův katolické reformace. Dne 7. srpna 1622 odevzdána
mu správa fary týnské v Praze. Tu spolu s Jiřím Ferem za
tmavé noci 17. ledna 1623 snal s věže kalich a sochu krále
Jiřího. Z kostela pak odstranil bezmála všecko, co by upo-
mínalo na minulost utrakvistskou (Pam. 1854, 20 a 60). Ještě
toho roku přidělen co commissarius in spiritualibus Albrechtovi
z Waldšteina. Počátkem srpna přibyl do Friedlandu, zaváděje
tam reformaci a vybíraje chlapce schopné, aby nákladem Wald-
šteinovým vychováváni byli na gymnasium jesuitském v Jičíně.
V máji 1624 opět přijel na Friedland, i dovedl toho, aby
všickni evangeličti knězi, kteří ku katolictví přestoupiti se
zdráhali, opustili krajinu tamní. V počtu jejich byl i Mr.
Wolfgang Günther, jenž celou tu událost široce popsal (Pescheck
Ggrf. II. 72). Mezitím vzložen 4. dubna nový na Kotvu úkol;
byl totiž ustanoven do Rakovníku, aby tam provedl reformaci.
V zaměstnání tom ztrávil čtyry léta. (Pam. 1872, 460). Po
smrti Sixta z Lerchenfelsu uděleno mu proboštství litoměřické,
na něž 18. list. 1629 installován (Lippert 514). Chystána proň
ještě větší důstojnost. Když se 1630 jednalo o zřízení čtyr
biskupství v Čechách, kancléř Slavata na litoměřické navrho-
val Kotvu (Rozpr. I. 80). Ale ve válečných tisních tehdejších
s celého úmyslu sešlo. I k biskupství, jehož založení Albrecht
z Waldšteina zamýslel v Jičíně, Kotva byl designován (Červ.
Notitia conv. s. Bart. 120). Zemřel 29. září 1637 i pochován
u sv. Michala v Praze.

Mumrej zbornické pravdy vymaškařený. 1615 (IV. 1433).

Kozel, lat. Caper Jan, kněhtiskař prazský, jenž od
1559 živnost svou sám provozoval, až 1563 na čas vstoupil
ve spolek s Tomášem Mitisem z Limuz. Jmenovitě v domě
jeho t. r. vytiskl Cestu Prefátovu. L. 1567 živnost vedla

Kozmanecius.

401

vdova jeho Marketa, vytiskši Táborským vydané písně Mi-
rinského.

z Kozlího Mikuláš, Nicolaus de Cosla, rodic ze
slezského mésta Kozlí (Kosel). Až do 1414 žil v horejším Hlo-
hově a v Olomouci, načež vstoupil do kláštera františkanského
v Čáslavi. Když pak 1421 kláster tento rozbořen od Husitů,
odebral se do Krnova, i stal se tam sakristánem.

Od něho psán kodex kr. knihovny ve Vratislavi (I. 4º. 468), zavírající v sobě prarozličné kusy latině, némecky i česky, jmenovité písně na Husity, písně nábožné: Zdráva královno. Stala se jest věc divná. Den vzkřiešenie. Narodil se Emanuel. Popsán od Hoffmanna v. Fallersleben Monatschrift von u. für Schlesien, Breslau 1829, 738, od Nebeského v ČČM. 1858, 392 slá., od Feifalika Wien. Sitzb. 1862, 638.

Kozlík Jan, urburní písař při minci kutnohorské, sepsal v druhé polovici XV. věku paměti o věcech, ježto se za něho udály.

Z rukopisu jeho posud uveřejněn jen jeden výřatek o snému kutnohor-
ském po smrti krále Jiřího v ČČM. 1847. II. a ve Výb. ze stč. lit. II. Srov.
Palackého Déj. V. 1, 24.

Kozmanecius, těž Kozmanides Václav František,
syn Daniele Koemánka, jenž co vojín ve vojsku císařském
bojoval proti Turkům a potom dilem na N. M. pražskéu, dí-
lem v Čáslavi, kdež si 1616 koupil dům, byl usedlý. Václav
narodil se 1607 v Čáslavi. Tam nabyl připravního vzdělání,
načež 1619 dán do Prahy a odtud spolu s bratrem do Uher-
ského Brodu. Dobu 1621—1626 na školách brodských pro-
žil, vyučiv se nejen latině, ale i hudbě. Studie jeho nepří-
jemným spůsobem přetrženy, když Betlen Gábor, vpadna do
Moravy 1626, Brod opanoval a spolu spojencem svým Jiřím
knížetem krnovským a pomocným sborem tureckým hlavní
svůj tam rozbil stan. Mladému Václavovi nezbylo jiné po-
moci, než aby zpěvem přede dveřma hodovací sině jakou ta-
kou výživu sobě jednal. Zvláště obdarován byl od knížete
Jiřího. Nicméně v tisních tehdejších, ku kterým se přitova-
ryšil i mor, mnoho zakusil nouze a hladu. I bratr mu zemřel.
Posléze se mohl vydati nazpět do rodiště svého, kdež matka
jeho, mezitím ovdověvši, koupený otcem dům 1625 byla pro-
dala (Sedláček Čáslav 170). L. 1627 přestoupil k církvi ka-
tolické, i vydal se k dokončení studii do Prahy. Dosáhnuv.
bakalářství svob. um., obrátil se k povolání učitelskému. L.

Rukověť k děj. lit. č.

26

402

Kozmanecius.

1635—7 působil na školách v Něm. Brodě, později v Ledči, odkudz se asi 1640 dostal do Prahy k sv. Petru. Tehdá tuším se oženil, za manželku pojav Alžbětu deeru měštana Fialy, v jindřišské čtvrti osedlěho, po kterém zdělili dům. Od 1644 byl rektorem latinského kůru u sv. Jindřicha, pak od 1650 u sv. Štěpána na N. M. pražském. Zásluhy, kterých si v úřadě tomto dobyl, odměněny propůjčením mu práva městského. Poslední léta ztrávil na odpočinutí, bavě se pracem literárními (Weyrauch v Pr. Sitzb. 1860, I. 58 sld.). Zemřel z jara 1679, dům svůj odkázav ku kostelu sv. Jindřicha (Rybička v ČCM. 1872, 214). Spisy jeho zachovaly se rukopisem v bibliothece strahovské (Weyrauch I. c.).

1. Spis o pozdvižení v Praze 1618 a o odpravení vinníkův. Seps. po 1630.

2. Spis o naříkání stromův českých a jich oplakání pro nenadálost vyvrácení a to l. 1634-25. února kallegorie na smrt Albrechta z Waldsteina a jeho sstoupencův). Veršem.

3. Spis krátký o žalostném a nenadálém zahynutí sl. knížete Fridlandského z Waldšteina. Slož 1636. Veršem ve spůsobě samonilovy ducha Waldšteinova.

4. Spis v spůsob písně uvedený proti mým dvaum utrhacům 1644.

5. Píseň o Tomášovi Dvořákovi na hrade Buchlově u vězení sedícím.

6. Verše, kteréž mendičkové školy u sv. Štěpána v květnau neděli hlásali 1650.

7. Spis o hrozné válce, kteráž se 1615 v české zemi začala a v Praze k dokončení svému 1648 příšla. Přední část do 1645. z rkp. biskupské bibliotheky litoměřické, vydána Vinc. Zahradníkem v ČCM. 1880 (V. 275).

8. Relací, jak se jest při vzetí Menšího Města pražského a jnetom dále při obležení St. a N. Města dálo.

9. Spis žalostivá památky o zkažení skrze oheň velký díl slavného N. M. pražského 1653.

10. Spis o povědní pražské 1655.

11. Breve colloquium facetosum bohemicum duorum amicorum Tristitiani et Hilariani.

12. Planctus facetosus ac ridiculosus cujusdam juvenis, qui erat a Venere captus.

13. Naříkání a pláč sprostých a ubohých sedlákův českých na hd vojenský.

14. Deudente chorago.

15. Spis o hrubé králeži v domě Kozmaneciovy tchyne vykenané.

16. Actus požožný o narození Syna božího.

17. Vše, kteréž pínálezejí ad instrumenta passionis u velký pátek.

18. Intermedium několikeré: o sedláku chtějícím žákem býti, o sedláku k lékaři se utikajícím, o nemravných chrapaunech, o ženě sedlské hladem

Krabice.

403

stonající a o muži jejím, o grobiánech o urozenost se nesnadících, o hloupém sedláku, jehožto manželka po své vůli měla, o dvou sedláčích žárlivých.

Kozuri František, téz Kosorius zvaný. Drahné let byl spolupracovníkem při novinách Rosenmüllerovských. Po přestávce, 1776 u vydávání jejich nastalé, 1782 opět je obnovil a vedl dále až do 1785, kdež se v redakci jejich uvázal Kramerius (ČČM. 1846, 350). Zvlástnost Kozuriho byla, že každé číslo novin počínal versem nějakým.

Výtah z rukopisného slovníka, jenž se nacházel v tiskáru Rosenmüllerovské (V. 56).

### Kožený z Krbova Jakub, tuším že městský písar v Litoměricích 1469—1480.

Od něho chovají se v Litoměricích dva kodexy právnické. Jeden, 1469—70 psaný, obsahuje v sobě 1. abecední ukazadlo k právům městským, 2. právo magdeburské, podle něhož litoměřická kmetcí stolice soudila, tak řečený „donát“, 3. jednotlivé rozsudky, 4. distinkcí, za XIV. věku někde v Mišni skládané. Druhý rkp. dopsaný 1479 jest podobného k tomu obsahu. Kromě těchto dvou, chová se v Litoměricích ještě třetí kodex, psáti počatý 1485, jenž v sobě zavírá: 1. distinkcí, 2. právo brněnské rozmnožené a zpracované, č. liber sententiarum, 3. několik bullí, statutův a řádův, 4. dvojí překlad Zreadla švábského, 5. majestas Carolina ve dvou recensích, 6. výklad Ondřeje z Dubé. 7 knihu rozimberskou atd. (Lippert 281).

### Kožlanský Bartoloměj z Litoměric, kněz podoboji počátkem XVII. věku.

1. Písně na sedm žalmův kajících. V Praze 1615 (IV. 138).

2. Památka o životn a smrti Tomáše z Proseče na Jirnách. Bez m. 1615 (IV. 1713).

3. Zlatá pravidla. 1622 IV. 1918, V. 1371).

4. Dar zlaté ruky 1626 (V. 1371). Ded. Pražance Anně Treyterové.

### Krabat (Crabath) František de Paula, nar. 14. záři 1757, filosofie a theologie doktor, po vysvěcení dostal se ka-planem k teynské faře, odkudž povolán za faráře u sv. Jin-dřicha a 1814 k P. Marii před Týnem. Později vyvolen na čestné kanovnictví vyšehradské. Zemřel 19. ledna 1828 na své faře.

Káz. o ceně křesť. spravedlnosti. V Pr. 1798 u děd. Hrab. (VI. 2013).

### Krabice z Weitmile Hynek, syn tuším Šebestiánův a bratrovec proslulého probošta vyšehradského Krištofa, od 1523 byl místopisařem desk zemských, kterýžto úřad 1528 složil. V době 1528—36 nezdá se, žeby se mu dobře bylo dařilo. Jalt se „za nemalý úplatek“ sám druhý překládati Dr. Koppův Regiment zdraví, na jehož vydání 1536 výslovně překladatelem

26*

404

Kracovský.

i jmenován. L. 1537 opět dosazen byl v místopísářstvi. Za velkého ohně 1541, kterým zničeny desky zemské, zhynul i jeho dům, a v něm uhořel smyslem pominulý strýc jeho Lacek (Hájek o ohni tom). L. 1543 Litoměřickým prodal statek svůj Píšťany (Pam. 1867, 601). Dvě leta později opět zbaven místopísářství. Příčinu k tomu zavdalo domnění, že Hynek, an náležel k Jednotě, souvěrcům svým vyzradil potajemné vložení do desk majestátu Vladislavovského proti Bratřím, ačkoli veřejně jiné skutku toho důvody uvozovány (Červ. hist. 324). V hnutí 1547 byl jedním z předních vůdcův. V schůzi 18. března volen mezi osoby, od štavův k vedení odporu zřízené. Tolikéž volen do poselství, kteréž na Ferdinandovi I. mělo vymáhati zastavení války (26. dub.). Po bitvě můhlberské počten ovšem mezi přední vinníky. Dostaviv se k obsilce, vsazen u vězení. Ač 22. července králi se dal na mílost i nemilost, nicméně 3. srpna tázán byl právem útrpným a odsouzen k smrti. K velikým přátel prosbám zůstaven však na životě (Tieftrunk Odp. st.).

1. Regiment zdraví. V Pr. 1536 (IV. 878).

2. O rodu Krabic z Weitmile. Rkp. v un. bibl. pražské (IV. 491).

Kracovský Ondřej z Jindřichova Hradce studoval v Praze. L. 1604 byl mezi alumny a 1605 stal se bakalářem (ČČM. 1848, 183 a 192), načež 1606 učiteloval v Rakovníku, pak v Klatovech (ib. 1845, 632 a 639). L. 1606 stal se mistrem svob. um. a brzo potom přijal kněžství. L. 1616 shledáváme jej děkanem v Domážlicích, kdež zůstal až do 1623. Tu vystěhovav se, žil v Šasku (Jacobaei Idea 46, Pescheck Ggrf. II. 65).

1. Opravdový kontrfekt boje ... pod praporcem Krista Pána. V Pr. 1616 (IV. 1645).

2. Výkladové ... na sv. Jana kap. 1. V Pr. 1616 (ib.).

3. Kázaní pohřební, spis přes 400 str. obsahující (Klíč 119, IV. 1722).

Král Anton Filipp Jan, filosofie a mediciny doktor, fysik litoměřický, 1754 vydal spisek o léčivé lázni v Libochově (V. 559).

Kralická tiskárna prvotně založena asi 1562/3 Blahoslavem v Evančicích, nepochybně písmem a dělníky, kteří 1561 pod správou Alexandra Přenského pracovali v Šamotulách. Tisky evančické poznati lze po náznaku „Ex horto“ neb „Ex insula hortensi“, což do nejnovější doby mylně vykládáno na

Kralická tiskárna.

405

Ostrov u Strážnice v Hradištsku. První tisk evančický bylo
nové vydání kancionálu v též úpravě, jako šamotulské (Hanuš
Dod. III. 48, č. 10), načež následovalo vydání příručné téhož
zpěvníka, Nový zákon Blahoslavův, Počet víry a učení kře-
stanského českým i německým textem, vše 1564. Dáleji známy
jsou z tiskův tamních: 1566 Zpráva a naučení křesfanům
věrným a Kancionál německý, 1567 opět Počet víry, 1568
druhé vydání N. Zákona, 1569 Blahoslavova Musika s při-
davky. L. 1571 na čas pracovalo se v Náměští, jakož o tom
svědčí Blahoslavovy Pašije, a potom opět v Evančicích: 1572
příruční kancionál, 1574 Počet víry přehlédnutý, 1576 skvostný
kancionál in folio (ČČM. 1862), 1577 příruční jeho vydání.
Kdo tehdá tiskárnu spravoval, s jistotou povědomo není; ne-
pochybně však tam činným byl Br. Zach. Solin, jehož jméno
se monogrammem vyskýtá v kancionále 1576. L. 1577 při-
stoupeno, vždy ještě v Evančicích, k překladu bible, ale dílo
to odchodem Mr. Albrechta i smrtí Br. Štefanovou na čas pře-
trženo. „Teprv druhého roku 1578 k jaru zase v ruce vzato
a vykladači na Kralice i s impressí obráceni“ (ABr. XII. 323).
Mezi tisky kralickými vynikají: Žaltář v 8º a 12º 1579, 1581
a 1583, šestidílná biblí 1579—1593, malá 1596, Postilla Kapi-
tova 1586, Žalmy Streycovy 1587, 1590, 1596 atd., téhož In-
stituce Kalvinovy 1617, Kancionál ve folio 1581, 1598 a 1618,
v 4º několikrát, Nový Zákon 1601, Počet víry 1607, Agenda
1612, atd. (Srov. Br. Elam). Poslední známý tisk kralický
po 1620 byly Žalmy Komenského, ježto však zůstaly nedo-
konány. — Tiskárnu po přenešení na Kralice spravoval Br.
Zach. Solin. Pro neduživost jeho pomýšleno již 1592 o ná-
stupce; starší na synodě lipnické snesli se, aby se někdo učeň
na místo to hoditi mohl, i čeládka k tomu spůsobná aby po-
malu strojena byla. K práci té ustanovení Br. Václav Elam,
Poláček a k sochoru Valenta (Dekr. 250). Po Solinově smrti
8. března 1596 správa tiskárny svěřena Br. Elamovi. Když
pak 1622 Elam na Náměští zemřel, stal se správcem Br. Ma-
touš Theodor Krokočinský, kterýž tiskárnu, „tenťo prý klénot
Jednoty“, přenesl do Lešna a tam ji dále vedl. Jemu v práci
pomáhali synové jeho; i po skonání otcově 1632 přiděleni
zůstali novému správci, Br. Danielu Streyci-Vetterovi. Po vy-
pálení Lešna 1656 odebral se Br. D. Streyc s Komenským do

406

Kralodvorský rukopis.

Amsterdamu a navrátiv se, sídlo vzał v Břehu, kdež zbytky tiskárny bratrské, z požáru lešenského zachráněné, opatřil, až je 1661 Br. Jan Paskovský a J. Theophil Kopidlanský převedli do Amsterdamu.

Kralodvorský rukopis jest złomek 12 listův a 2 proužků z kodexu, kterýž koncem XIII. veku psán byl (ČČM. 1861, 197), obsahující osmero dějepravných zpěvů a šestero písní lyrických rázu prostonárodního. Václav Hanka za pobytu svého v Králové Dvoře nalezl jej dne 16. září 1817 v podvěžním sklepení tamního chrámu děkanského, kamž se v průvodu kaplana Pankracia Borče byl vydal, slyšev, že by tam byly starožitnosti. Hned nazejtří o nálezu svém psal Dobrovskému (ib. 1870, 220), pak přiteli svému Václavovi A. Svobodovi, tehdá professoru na gymnasium jindřichohradeckém (ib. 1859, 399). Do veřejnosti první zprávu dal v předmluvě ke druhému svazku Starobylých Skládaní, 1. února 1818 datované, že „na podzim v Kr. Dvoře nad Labem převzácný nejstarší rukopis šťastně prachu a molám vychvátil.“ Připojil tam (str. X. sld.) vynatek z Výhoné. Věcnější návěsti učiněno od samého Dobrovského ve přídaycích k dílu „Geschichte der böhmischen Sprache“ 1818 (str. 385—390) a od Svobody ve videnském časopise „Erneuerte vaterländische Blätter“ 1818 (str. 52). Mimo to dotekl se nálezu J. H. Dambeck v Hesperu t. r. V Pražských Novinách oznámil jej Linda s ukázkou z Čestmíra 1818 (str. 115). Vydání celého rukopisu s předmluvou datovanou na první výročí nálezu a s německým překladem Svobodovým vyšlo teprv 1819. O tomto základním vydání Linda prosté učinil ohlášení ve Zvěstovateli (vycházevším od července 1820; šířeji o něm psali J. G. Meinert v Hormeyrově Archivu (I. Heft 1819) a J. Jungmann v Dobroslavu. Větši skoro než v Čechách dojem mělo objevení Hankovo v Rusích a v Polsku. Hned 1820 admirál Alexander Šiskov s převodem ruským obsah rukopisu otisknouti dal v Izvěstijach ross. akademii; Valentin Skorochod Majewski úvahu o něm uveřejnil v Pamietniku warszawském (Sv. 5, 89—109), přiloučiv překlad Záboje. V Němcích k němu zřetel obracen Fridrichem baronem De la Mette-Fouqué v „Reiseerinnerungen“ (Dresden 1823), v Anglii Johnem Bowringem ve Foreign Quarterly Review 1825. Ponenáhlu i v Čechách tichá radost nad „pokladem v pravdě

Kralodvorský rukopis.

407

národnímu“ počala ustupovati touze po hlubším proskumu. Leč uplynulo plné desetiletí, než Hanka a Svoboda dospěli k tomu, aby opatřili nové úpravnější vydání 1829, k němuž připojen dějepisný úvod Svobodův. Odtud Palacký vzal příčinu k sepsání obsáhlé úvahy ve videnských „Jahrbücher der Literatur“, a tím se rukopisu poprvé dostalo místnějšího ocenění. Göthe 1829 přeložil Kytici (Werke II. 341) a 1830 šířeji se o RKr. vyslovil v berlinských „Jahrbücher für wissenschaftliche Kritik“ (Werke XXXII. 407 a XXXIII. 321). F. G. Eichhof podal rozbor RKr. ve své „Histoire de la langue et de la literature des Slaves“ (Paris 1839). Leč počaly se ozývati i nepříznivé hlasy. Bartoloméj Kopítar již k Palackého úvaze v Jahrb. d. Lit. 1829 přidal podezřivou poznámku, i pokračoval směrem tím v lipském „Repertorium der gesammten deutschen Literatur“ 1837 a v dílci svém „Hesychii epiglossista Russus“ 1839. Palacký neopominul se opříti proti nájezdům těmto, jakkoli planomluvným, a 1840 spojil se s Šafaříkem k důkladné obraně jiných památek staročeských, Kopítarem osočených. Mezitim hrabě Josef Matyáš Thun zabral se do nového německého překladu, i vydal jej 1845; Šafařík a Palacký úvodem a poznámkami věcnými, jakož i novou úpravou textu českého publikaci Thunovu ozdobili a učinili z ní velmi závažnou pomůcku k porozumění starobylým těm zpěvům. Další veliký krok v tom učiněn 1852 rozpravou Václava Nebeského „Kralodvorský rukopis“ Opravdový boj proti RKr. rozpředl se 1857. Tehdá rozhostila se u některých osob ve vládních kružích podivinská myšlénka, že by se dokázaním lichosti někrých památek historických národnímu hnutí v Čechách i na Moravě citelná zasadila rána. I nalezlo se několik osob, které díl védomě díl bezděky sloužiti se jali snahám těmto, podprovaným mimo to kriticismem, an zvláště videňskou školou dějezpytnou naproti podání historickému v zemích rakouských vůbec tu s menším tu s větsím zdarem byl provozován. Mezi památky, které tím uchváceny býti měly, náležel i RKr. Se strany učencův českých ovšem nemlčeno, a nyní, kde zápas ukončen, jen s nelíčenou útěchou hleděti lze na ovoce jeho. Pravost rkpu osvědčila se býti ryzou, nad to pak útoky nemálo přispéky k důkladnému osvětlení rukopisu i v částech i v celku. První náraz dán Juliem Feifalikem v rozpravě o

408

Kralodvorský rukopis.

Závisí z Falkenšteina 1857 (Sitzungsber. der m. schl. Ges. für Landeskunde). Na náraz Feifalikův odvětil Světozor Sl. Novin (č. 148) vybidnutím, at pochybnosti maně pronešené pořádně doličí. Feifalik mlčel; zato dostalo se mu mluvnějšího soudruha v Praze. Učenec, jehož jméno posud zastřeno polotmou, ve feuilletonu politického listu „Tagesbote aus Böhmen“ v listopadu 1858 vydal článek: „Handschriftliche Lügen und palaeographische Wahrheiten“, jímž spůsobeno nemalé pohnutí. Palacký nemeškal odpovědíti v Bohemii s důkladem vědeckým. Zároveň pak Hanka vznesl na soud žalobu na redaktora Tagesbotu, Davida Kuha, pro urážku na cti, jelikož v listu jeho viněn byl, že on sám rukopis zhotoviv, za starožitnou památku jej vydával. Krajinský i vrchní zemský soud pražský rozsudky, 27. srpna a 15. října 1859 vynešenými, Davida Kuha, jelikož byl odpovědnost na sebe převzal, odsoudili za vinného. D. Kuh domáhal se na vyšších místech, aby souhlasné a tudiž samo sebou v moci práva postavené rozsudky jej minuly. Nicméně trvalo delší čas, nežli žádosti jeho vyhověno. Ministerium práv 28. února 1860 vydalo nařízení, kterým nejvyšší soud i při souhlasném znění rozsudkův nižších zmocněn byl v jistých okolnostech věc z novu před se bráti, čímž ohromná spousta prací na nejv. soud uvalena, až konečně 1871 nařízení bylo zrušeno. Na základě tom žádost D. Kuha v nové uvážení vzata a v prospěch jeho vyřízena rozsudkem 12. dubna 1860. Nejvyski soud vyslovil se v ten spůsob, že v nařknutí, jako by V. Hanka rukopis kralodvorský, památku tak vysoké ceny literární, byl složil, nic není obsaženo, ješte by se dotýkalo jeho cti. Co se tyto věci točily, zápas literární neustával. Max Büdinger, jeden z adeptův videnské školy kritické, vytasil zbraň svou proti RKr. v Sybelově „Historische Zeitschrift“ v Mnichově 1859. Jemu odpověděno ve Světozóru Sl. Novin, pak bezejmenou brožurou Dr. Josefa Alex. barona Helferta, v ČM. od Václava Nebeského a v samém časopise Sybelově od Palackého. K rozhodnějším krokům odhodlali se odpůrci rukopisu teprv 1860. Mladý učenec, z historického semináře videnského právě vystouplý, Eduard Josef Schwammel, ve spisech akademie videnské prvotinou prací svých kritických jal se popirati porážku Mongolův u Olomouce 1241, odjímaje tím historický podklad básni Jaroslav, současně pak Feifalik.

Kralodvorský rukopis.

409

dokonal spis svůj o RKr. Pracoval na něm od 1858, odevšad
sbíraje materiál. Tisk nedrahné té knížky trval nepoměrně
dlouho, jelikož rozpravami čas po čase ve Světozoru Sl. N.
uveřejňovanými Feifalik opět a opět nucena se viděl od ná-
hledů svých upouštěti a tudíž osnovu svého díla měniti. Nedá
se upřítí, že Feifalik byl hlava velmi bystrá, vládnoucí ne-
malou známostí středověké literatury latinské i německé. Leč
něco mu scházelo, něco ovšem velmi rozhodného, totiž známost
staročeštiny a slovanského středověku v příčinách slovesných,
společenských i dějinných vůbec. Přitom churavěl obezeným
vrstevníkův svých neduhem, velikou předpojatostí národní,
kteráž mu nedopustila jasně prohlédati a usuzovati věci slovan-
ské. Spis jeho uvítán od jeho stranníkův za rozhodující.
Jedni, ano on sám, věštili, že mu Čechové budou odpovídati
hrubostmi, jakož se toho ozvěna jeví i ve Wattenbachově
kritice o spise bratři Jirečkův (Sybel Hist. Zeitschrift 1863); jiní,
jako pražská Bohemie, předpovídali, že útok Feifalikův od
Čechův bude umlčen. Ani jedno ani druhé se nezplnilo. V
lednu 1862 vyšla obrana, sepsaná od bratři Josefa a Hermene-
gilda Jirečkův, jejíž vážný a přísně kritický postup uznání
došel i v kruzích německých. Feifalik brzo potom, 30. června
1862, zemřel. Podivný byl pokus jeho, aby učencům dokázal,
jak staré spisy padělati lze, aby se i oni dali tím oklamati.
Složil totiž staroněmeckou ukolébavku, i vložil ji do jakéhos
rukopisu vídenské dvorské bibliotheky. Když v něm objevena,
nastaly rozpravy učené, ješto jedni uvěřili, jiní popírali, až
pak po bedlivejším prohledání na rubu pergamenu nalezena
poznámka drobným písmem hebrejským, kterým vše odhaleno
a zámysl padělávky vysloven. Od té doby spor umlknul.
Velice věci posloužilo i Vrtátkovo uveřejnění fotografického
snímku celého rkp. 1862. Od té doby o rukopise mnohonásob
psáno od J. B. Květa, od Dr. Legis-Glückseliga, od Dr. J. J.
Hanuše, od Dr. Emila Komárka, od Antonína Jaroslava Vrtátka,
od Karla Tieftrunka v ČČM., od L. Krummela, od J. Gebauera,
od ruského akademika Kunika a nejnověji od N. Někrasova.
RKr. přeložen do všech skoro řeči evropejských, do některých
i několikráte. Padesátiletá památka objevení rukopisu hlučně
slavena 1867 v Kralové Dvoře, kdež tehdá postavena socha

410

Kralodvorský rukopis.

Záboje. Památka objevitelova oslavena tam vystavením diva-
dla, 1874 otevřeného.

Vydání:

1. Rukopis kralodvorský. Selnání lyricko-upických zpěvův. Starobylých
skládání díl zvláštní. Vydán od V. Hanky. V Pr. 1819 (editio princeps).

2. Alexandra Semenoviče Šiškova v Izvěstijách ross. akademie v Petro-
hradě 1820.

3. Kralodvorský rukopis, sbírka staročeských zpěvopravných básní. Na-
lezen a vydán od V. Hanky. V Pr. 1829.

4. Hankova přírněná vydání v 12°. V Pr. 1835, 1836 (písmem cyrillským), 1843, 1847, 1851, 1852, 1853, 1861.

5. A. Sokolova v Učených zápiskách, izdavajemych pri kazaňskom uni-
versitetě 1845—1846.

6. Josef Mathias Graf v. Thun Gedichte aus Böhmens Vorzeit. Prag 1845. Český text tu nově upraven od Šafařika a Palackého, zároveň pak otištěn i ve Výb. I.

7. Rukopis kralodvorský. Vydání fotografické. S úvodem Ant. J. Vřátka V Pr. 1862.

8. Rukopis kralodvorský. Vydání školní od A. Kořínka. V Pr. 1864.

9. Кralедворская рукопись. Труд Н. Некрасова. Ст. Петербуркъ 1872.
Úvaha o tomto díle od J. Jirečka v ČUM. 1873.

Rozbory:

1. Rukopis Kralodvorský. Od Josefa Jungmanna v III. díle Dobroslava (sv. 2, 27—39).

2. Historisch-kritische Einleitung zu der Ausgabe der Königinhofer Handschrift von V. A. Svoboda při vydání 1829 (č. 3).

3. Die Königinhofer Handschrift. Vönt Fr. Palacký. V Jahrbücher der Literatur 1829, 48. 4. Výňatky v Gedenkblätter 67 sld.

4. Die Königinhofer Handschrift. Einleitung zur Übersetzung dieser Ge-
dichte von Jos. M. Grafen v. Thun. Von P. J. Šafařík. Prag 1845 (při vy-
dání č. 6).

5. Jan Pr. Koubek o R Kr. v Č Č M. 1838.

6. Kralodvorský rukopis. Příspěvek k české historii literatury. V ČUM.
1852 a 1853. Od V. Nebeského Vydáno též o sobě.

7. Aesthetický význam básní Jaroslav a Záboj. V Č Č M. 1854. Od J. E. Wocela.

8. Studie o rukopisu kralodvorském od J. a H. Jirečka v Světozoru Sl N. 1858—1860.

9. Handschriftliche Lügen und palaeographische Wahrheiten. V Tages-
botn, Nov. 1858.

10. Handschriftliche Lügen und palaeographische Wahrheiten. Eine Entgegnung von Fr. Palacký. V Bohemii Nov. 1858 a v Gedenkblätter 214—231.

11. Die Königinhofer Handschrift und ihre Schwestern. Von Max Bü-
dinger. V Sybelové Hist. Zeitschrift 1859.

12. Die althöhmischen Handschriften und ihre Kritik. Von Fr. Palacký.
Tamtéž a v Gedenkblätter 231—259.

Krasonický'.

411

13. Na to: Entgegnung auf den Aufsatz des Herrn. Fr. Palacký. Von Max Büdinger. Tamtéž.

14. Max Büdinger und die Königshofer Geschwister (od J. A. barona Helferta). Prag 1859.

15. Die Königshofer Handschrift und ihr neuester Vertheidiger, eine Entgegnung von Max Büdinger. Wien 1859. Úvaha od A. v. Gutschmid v lipském Centralblatt 1859 č. 45.

16. Rukopis kralodvorský a pan Max Büdinger. Od V. Nebeského v ČČM. 1859.

17. Nová akta ve při o rukopis kralodvorský. Od V. Nebeského v ČČM. 1859.

18. O enklytickém ž a t co důkaze přesnosti rkp. kr. Od M. Hattaly. V ČČM. 1860.

19. Über die angebliche Mongolen-Niederlage bei Olmütz in der Nacht 24/25 Juni 1241. Von Ed. J. Schwammel. Wiener Sitzb. 1860.

20. Über die Königshofer Handschrift. Von Julius Feifalik. Wien 1860 (na podzim).

21. Die Echtheit der Königshofer Handschrift kritisch nachgewiesen von Jos. und Herm. Jireček. Prag 1862. Od Hermenegilda oddíl VII. Geschichtliches, vše ostatní od Josefa. Úvaha o tom od J. Sreznevského v Izvěstijách. ross. akad. 1862, od J. E. Wocela v Pr. Sitzb. a v ČČM. 1863. i četných jiných listech.

22. Aesthetický rozbor rukopisu kralodvorského. Od Dr. Fr. B. Květa. V Pr. 1861.

23. O подлинности суда Любуши и краюдворской рукописи. Od A. Kunika v Zápiskách ross. akad. 1862 II. 1-18.

24. Königshofer Handschrift. Offenes Sendschreiben zur endgiltigen Lösung der Echtheitsfrage. Von Dr. Legis-Glückselig. V Constitutionelle österreichische Zeitung 1864, č. 276-279.

25. Kralodvorský rukopis od Václ. Nebeského v Sl. N. IV. 1865.

26. Das Schriftwesen und Schriftthum der böhmisch-slovenischen Völkerstämme. Zur Feier der Grünberger u. Königshofer Handschrift. Prag 1867.

27. Die Literatur der Königshofer Handschrift od L. Krummela v Heidelberger Jahrbücher der Literatur 1868.

28. O rasurách v RKr. Od J. Gebaura. V Sborníku vědeckém II. 1870.

29. Hanka a Dobrovský v poměru k sobě a k rkp. kralodvorskému a zelenohorskému. Od A. J. Vrtátka. V ČCM. 1871.

Krasl Jan, kněz katolický, 1730 vydal v Pr. u Laboun. děd. kázaní o sv. Janu Nep. (V. 957).

z Krásné Hory viz Zelotin Václav.

Krásný Michal, původce kalendáře 1660 vydaného v Litomyšli a věnovaného pánu tamnímu Janu Fridr. hr. z Trautmannsdorfa (V. 533).

Krasonický, též z Krasonic Vavřinec (L. de Krasonic, quem papistae Lorek vocabant), potomek zemanské rodiny,

412

Krasonický.

ježto se psala ode vsi Krasonic u Jemnice na Moravě, studoval v Praze spolu s Všechnem, Janem Černým a j. i byl zároveň s nimi 1479 povýšen na bakalářství (LD. II. 141). Vychován byl v utrakvismu, ano podle zprávy Jaffetovy (Meč 143) přijal prý i svěcení na knéžství od biskupa římského. Později teprv odstoupil, o čemž sám vypravoval Henr. Institorisovi (Clyp. 84) tyto podrobnosti: Ego ex paterna traductione Pragae numeritus, diu quoque calixtinus permansi. Audiens autem, quod calixtini asserebant romanam ecclesiam esse meretricem apocalypticam, romanunque pontificem Antichristum, mente consternatus cogitare coepi: Si romana ecclesia est meretrix, romanusque pontifex Antichristus, certe nos omnes filii sumus meretricis et Antichristi . . . . Quare et mente turbatus ab eorum societate me sequestravi. V takovém rozviklání mysli podařilo se Br. Lukášovi Vavřince získati pro Jednotu asi 1482. On pak sám do Jednoty přivedl Mr. Havla z Žatce, kterýž „školu mezi Bratřími vyzdvihl“ (Jaffet Hlas *). Ve sporech, ježto za Br. Matěje Konwaldského vznikly, náležel Vavřinec ovšem ke straně pokročilé; když pak 1494 na synodě rychnovské strana tato vrch obdržela, přijat byl do úzké raddy a připadl naň úkol, aby co první její písar o věci Jednoty pečoval a ostatním starším pomáhal (Meč 145). V poradách brandýské synody 1495, kde dobrý smysl o moci světa určen a k zamezení scestností spisové Br. Řehořovi prohlášeni byli za apocrypha, účastnil se rovně účinně jako v písemném boji proti Amosovi a Odtržencům. Po smrti Br. J. Táborského 1495 stal se správcem v Litomyšli, kdež osada bratrská pod ochranou Bohuše Kostky z Postupic a Marty z Boskovic, tou dobou v Litomyšli osedlé, ještě pak více dojemnou výmluvností Br. Vavřincovou velice se zmáhala. L. 1502 darovala mu Anna Šárova dům, kterýž obrácen ve zbor (Jelínek II. 68). Pokroky tyto byly neposledním podnětem k vypravení do Olomouce dominikána Henrika Institorise. Institoris brzo po příchodu svém Bratři vyzval k disputaci, ku kteréž se s Br. Tůmou Přeloučským Br. Vavřinec do Olomouce najiti dali. Schůze odbyvána v klášteře sv. Michala.

*) Havel Žatecký bakalářem se stal 1454, mistrem 1458, načež na universitě písobil do 1460. Br. Lukáš psal mu 1502 do Ústí n. L.

Krasonický.

413

Učený řeholník nemálo překvapen byl osobnosti Vavřincovou, shledav v něm muže mravův bezúhonných a statečněho vzdělání slovesného (moribas satis conspicuus, sufficientisque literaturac). Po rozmluvě psal mu list, nazývaje jej milým bratrem (dilecte frater) a předním, kéžby prý toho nebylo! obráncem Jednoty (praesidenti et defensori, utinam non! praocipuo). Ale vše nadarmo. L. 1501 do doma Vavřincova zavítali Michal Weysz a Jan Němec, blásice se k Jednotě i psali odtud listy, jimižto Br. Lukáš k tomu přiměn byl, že od přijetí „takových německých drábův“ zrazoval (ABr. V. 349). K stání, jež k novému roku 1504 nařízeno bylo, od Bohuše Kostky vypraven Br. Vavřinec sám třetí pod ochranou Diviše Záruby z Hustiřan do Prahy. Ale rozjitřenost, která v Praze panovala, dříve než k jaké rozmluvě došlo, zhatila úmysly o obrácení bratrském. Krasonický s soudruhy svými dne 2. ledna raním jitrem opustil město a hrozící mu v něm nebezpečenstvi. L. 1509 opět obesláni byli kněží bratrští, a mezi nimi zejmena i Br. Vavřinec, do Prahy, ale tentokráte k cestě tam ani ne-přišlo. L. 1511 byl Krasonický v Boleslavi při kázání kněze jakéhos o velebné svátosti a ostatcích, i dal se s ním v půtku písemnou. Podobá se, že to byl Jan Stanislaides z Domažlic, jenž ve spise svém „o klanění velebné svátosti“, z části v českém překladu od Konáće 1515 vydaném, Br. Vavřince (Lorka) uvozuje rozmlouvajícího s Ulixem (Dobr. LG. 322). Po dvou letech i s mistry pražskými v zápas literární se dal. Zajímavé jest, že zůstával v neustálém spojení s tajnými spoluvěrci pražskými, kterých se 1524, když Cahera vůli svou provozovati a k straně své vězením i katem puditi začal, rázným ozváním ujal. I Br. Matěje Pousteníka u vězení navštiviti chtěl a když se mu to nezdařilo, počátkem list. 1525 od něho list obdržel. L. 1528 vydal poslední své dva spisy, proti Novokřtěncům a Habrovanským. Při všech těch nemalých o Jednotu zásluhách hodnosti biskupské nedošel, nébrž zůstal co první v raddě po biskupích až do smrti, která jej 25. ledna 1532 v Litomyšli zasáhla. Blahoslav charakterisuje jej co „muže rozumného, človéka učeného, staré prostosti milovníka“. Mnoho prý psal, ale již za doby Blahoslavovy málo zběrkův toho zůstávalo. Podle knihy úmrtní někdo na poč. XVII. věku zběrky ty s velikou pilnosti v jednu knihu shromáždil (Fiedler 227).

414

Krátký.

1. Psaní obširné o Pánu Bohu a víře pravé křesfanské a modlářství 1492. První díl od Krason., druhý od Br. Prokopa (Blah. hist. 107; III. 707).

2. Spis neb psaní proti Odtržencón, jináč proti Amosovi v artikuli o řízení, ustavení i potvrzování na knúžství. Asi 1496. Poć. „Já Vaví. Kr. viděl sem spis“ atd. (III. 713). Častě o spise tomto zmínky činí Br. Jaffet v Hlasu.

3. O učených. I z toho Jaffet mnohé výňatky podává v Hlasu (III. 161). Není zjišteno, zdali č. 2. a 3. nejsou spis jeden. Aspoň výtah z nich obou uvozován od Jaffeta pod společným titulem *Patenhosis*.

4. Když Bratři u krále Vladislava osoćeni byli psaním po p. Berkovci, Kr. o tom 1503 psaní učinil (Blah. Hist. 110).

5. Psaní obširné a mistrné na otázku, proč by mezi Bratřími zůstával, 1503, nejisto zdali od Kras. či od Br. Prokopa anebo Br. Tůmy (ib.).

6. Psaní, v němž se očišťuje od nářku křivého, jímž narčen byl od Mik. Tréky u Marty z Boskovic, a jiné psaní jakémus Br. Prokúpkovi v Litomyšli 1503 (ib., III. 741).

7. Sepsání o tom, co se událo v Praze 1504 (Blah. Hist. 111). Nejpo-
dobněji od Krasonického.

8. Svedení o otevření zborův Br. M. Škodovi 1508—9 (ABr. V. 348).

9. Ohiášení, ježto se počíná: „Může-li kdo a směl by atd.“ (III. 713). Zmíněno u Jaffeta.

10. Knížka vysvětlující víru kněžstva kalisného o svátosti těla a krve Páne. V Pr. 1511. Přepis v ABr. VI. 186. Bl. Hist. 116 (III. 767).

11. Život Ondř. Polivky, u K. Hory upáleného, vložen do Blahosl. Hist. br. 300—330.

12. Psaní mistrům pražským příčinou spisu jejich o bludich pikhart-
ských 1513 (ib. 117).

13. Psaní proti víře administratora (Cahery) a mistrův pražských. 1524 (ib. 121). Jest to týž spis, co o něm dí Wegierski: MS. de coena Domini contra M. Gallum Czaheram, cui inseruit historica quaedam de ortu et successione Unitatis Fratrum (c. 17).

14. Psaní výstražné Čízkovi 1526, že roznásí učení Cvingliovo o klíči, o zpovědi atd. (ib. 123).

15. Psaní o tom, že Bratři pohrdají Novokřtěnci, společně s Br. Rohem učiněné Br. Matoušovi do Dačic 1528 (ib. 202).

16. Odpověď na spis Habrovanských o kusé víře 1528 (ib.).

17. Spis dějepravný o Jednotě, o kterém se zmiňuje Wegierski (MS. de fratibus bu. 324), že vložen do psaní proti Caherovi.

Krátký Matěj, kněz katolický, farář u sv. Štěpána v Praze, vydal 1730, 1735 a 1761 tři kázani k počet sv. Jana Nep. (V. 965).

Kratochvíle Adam, dominikán, 1718 vydal v Praze
kázaní ke svátku pízenskému: „Nový koráb Noemový“
(V. 924).

z Krausenberka viz Krusius M. V.

Křenek.

415

Kraus z Krausenthalu Martin, též Karchesius řečený, již 1564 do veřejných úřadů vstoupil. L. 1602 byl radním písárem St. M. pražského. Spisováním zanášeti se počal v podešlém věku. Zemřel po 1612.

1. Knižka obsahující stav městský. V Pr. 1602 (IV. 730). Překlád.

2. Arnošta Ferd. Hessa Flagelhun Judacorum, Bič židovský, t j. nové dokázaní, že Ježíš Kristus jest boží a blah. P. Marie syn. V Pr. 1604 (IV. 1372).

3. Historia o Dr. Janovi Faustovi čarodějníku. V Pr. 1611 (IV. 626).

Krčín z Jelčan a z Sedlčan Jakub, syn Jiříka K. a Kateřiny z Olbramovic, nar. 1535, od rodičů určen byl k učenému stavu, ale zanechav toho, 1559 vstoupil za úředníka hospodářského k proboštvi borovanskému kn. Matěji z Rynarce. L. 1561 službu tu opustil i jal se sloužiti Vilémovi z Rožmberka. Tu stal se podpurkrabím a 1562 purkrabím na Krumlově, i s takovým prospěchem o zvelebení panství a důchodův Rožmberských působil, že jej Vilém 1569 ustanovil za hlavního svého regenta. Václ. Březan podává popis nových staveb, pivovárů, dvorů, obor, stok, rybníků, mlýnů, od Krčína provedených, jenž celých pět listů (235—44) vyplňuje. Krčín hlavně obracel zřetel svůj k hospodářství rybničnému; od něho založeny jsou veliké rybníky na Rožmberských statcích, jmenovitě Počátek na Krumlovsku, Pomoc, Nahradil a Naděje na Netolicku, Mlaky na Libějovsku, Svét, Nevěrný, Pamatuj, na Lavičkách, Rožmberský (1584) na Třeboňsku, Potěsil, Skutek a Krvavý na Stražsku, Krčín na Borovansku. Co hospodář takového jména nabyl, že 1587 povolán na císařské panství poděbradské, aby tamní rybníky a zřízení hospodářská spravil a nové zakládal. V odměnu za činnost tak úspěšnou daroval Vilém Krčínovi 1569 statek Leptač, jejž když Krčín divným hospodářstvím a myslivostí pěkně zvelebil, vyměnil 1570 za Sedlčany. I koupěmi jméni své Krčín množil. Zemřel 1604 i pohřben v kostele svém podacím v Obděnicích. (Pam. 1860, 81).

Autobiografie veršovaná, jížto část až po 1572 sahající Březan do svého díla o Vil. z Rožm. přejal (192—199).

z Krčína Martin viz Martin z K.

Křenek Šimon, z Olešnice rodem, kněz luteránský, 1679 sepsal modlitby pod titulem:

Plášt strdi z bylin a kvítků sebraný. Vydány od J. S. v exilium zů-

416

Křenovský.

stávajícího, v Krosně 1723 tiskem J. Fr. Liskoviusa (V. 1580), pak péči Mat. Semelia Přivizského (Příd. 138).

Křenovský Jakub, osoba jinak neznámá, sepsal „Katechismus o pravém náboženství křesťanském“ (J. Příd. 61).

Křesadlo Jakub, služebník právní v Lounu, 1613 vydal píseň jakousi (IV. 172).

z Křešic Jiří Hynek, potomek vládycké rodiny usedlé na arcibiskupské vsi Onomyšli, 1531 přepsal právo horničí (Hanka Rozb. I. 161).

Křinecký z Ronova Bohuslav, vlastní J. Albrechtův bratr, spolu s ním se po bitvě bělohorské ze země vystěhoval. Delší čas pobýval „v pohostinství“ ve Friedlandě svidnickém, pak v Sasích. Jako Albrecht, tak i on literárně byl činným. Volně zčeštil Historii království Kristova, od Fil. Nikolai faráře hamburského latině sepsanou a skrze Mr. Gotharda Artusa v Gdansku do německého přeloženou. O díle tom sám vypravuje, že „byl dožádán, aby službu svou v tom prokázal a je obecnému lidu k dobrému do české řeči z německé přeložil; což prý, ač se s počátku na rozmyšlení měl, jakožto jenž mdloby, nestatečnosti a nemožnosti své nepovědomý sobě není, však potom vidouce a považujíce, že tou a takovou prací mnohým lidem poslouženo býti může, nechtěl těm, kteří při něm toho vyhledávali, své chatrné služby odpověditi a odepřiti, vynasnaživše se, toliko ty nejpřednější věci přeložiti, jak totiž mnoho obecnému prostému lidu věděti náleži i zapotřebi jest, pro něž práce ta obzvláštně zhotovena“. Mr. Daniel Algin Bobrovský přidal ke spisu Bohuslavovu krátkou báseň latinskou.

Historie království Kristova. V impr. Mr. S. Martiniusa z Dražova 1632 (V. 378, Obrana Mart. 216).

Křinecký z Ronova Jan Albrecht*), syn pana Jana Albrechta staršího na Ronově a Rožďalovicích, jenž pro účastenství v bězích 1619—20 statkův svých odsouzen a na zámku Katzenšteině život svůj dokonal **). J. Albrecht mladší studoval v cizině, dilem i na universitě pražské, kdežto 1615

*) Každý prvorozenec Křineckých slul Janem; leč obecně užíváno o něm jména druhého, tudíž i náš J. Albr. slul vůbec prostě Albrechtem.

**) J. Albrecht starší nákladem svým 1620 vydal Slováciovo „Vysvětlení biblí“ (IV. 1562).

Krinit David.

417

co student v letním půlletí zastával úřad rektorský. L. 1620 za manželku pojal Beatu, dceru Adama Bohdaneckého z Hodkova. I on po bitvě bělohorské pohnán byl před soud, ale dokázav svou nevinu, dekretem knížete Liechtenšteina 3. října 1621 žaloby byl zproštěn. Od té doby žil na Katzensteině, kdež se mu 1625 narodil syn Jan Albrecht, zakladatel hrabéci rodiny z Ronova a Biberšteina. Prázdně své užil k tomu, aby do češtiny přeložil napomenutí, ježto 1625 od professorův akademie wittemberské vydáno bylo, dada je v Perně u Mr. S. Martinia 1632 vytisknouti. Zemřel na Katzensteině 1637.

Věrné a upřímné napomenutí, abychom se náboženství papeženského vystříhali, naproti tomu pak náb. luteryanského stále se přidrželi. V impr. Mr. S. Martiniusa z Dražova 1632 (V. 706, Mart. Obrana 222).

### Křinecký z Ronova Zdislav, jenž žil okolo pol. XVI.
věku, přepsal kn. Bohunkovu zprávu o štěpích. Rkp. v Roudnici (III. 256, Sternberg Pflanzenkunde in Böhmen I. 61). Bratr Zdislavův, Krištof, nalezá se mezi panstvem, které se o sněmě 1575 znalo k Jednotě (Gind. GBr. II. 154).

### Krinitus z Hlavačova David, Nepomučan, nar. 10. srpna 1531.
Záhy se u něho jevily zvláštní vlohy k básnění latinskému. Tim sobě získal přízeň Jana Hodějovského a přístup do kruhu básnického, kterýž pod aegidou jeho kvetl. Po dokonaných na universitě pražské studiích, on i jeho přátelé, Jan Malinovský a Prokop Lupáč, obdařeni byli erbem a přidomkem „z Hlavačova“ 1562. Brzo potom k přímluvě ochrance svého od Rakovnických přijat za písaře radního. V Rakovnice nalezl přivětivého přítele v Janu st. Gryllovi, jemuž se odvděčoval péči o vychování synův jeho. L. 1570 se oženil, za manželku pojav Zuzanu Zajícovu ze Žatce, kterýžto sňatek oslaven básní Jiř. Ostracia Rakovnického „Chorus gratiarum“ (Pr. 1573). Práce jeho vystupovaly venkoncem skoro v rouše latinském. První básen, která o sobě tiskem vyšla, byla elegie na smrt Ferdinanda I. (1565). Potom následovala řada skladeb, z nichž menší jsou rázu přiležitostného, větší pak nábožensko-didaktického. Z příležitostných zvláště připomeforti sluší těch několik, kterými se přátelské Krinitovy poměry označují: 1573 Ostraciovi, když s mladými Griespeky k vůli studiím odjižděl do Vlach, 1582 na smrt Jana Piseckého, 1583 k svatbě Mr. Matyáše Grylla, 1584 k smrti Jana

Rukověť děj. lit. č.

27

418

Krinit Zigmund.

Rosacia Žateckého, 1585 ke druhému sňatku Adama Hubera z Rysenpachu, odporučovací básně ke spisům přátel, jako Tomáše Mitise z Límuz a j. V českém skládání pokusil se jediné převodem svých básniček latinských na evangelia nedělní ve čtyrverších, pak několika písněmi školními (1577) a posmrtně vydaným překladem sedmi žalmův kajicných (1599). Život Krista Pána dle Avenariova spisu nejen zčeštil, ale také přeoděl u verše latinské (1583). Zemřel 1586 (Pelcel Abbild. I. 56).

1. Hortulus animae. Rythmy české a lat. na evangelia. 2 dílce. V Pr. 1577, 1598. K tomu přidány:

2. Pietatis puerilis initia, Pobožnosti dětinské začátkové (IV. 156).

3. J. Habermanna Život Krista Pána. V Pr. 1579, 1580, pak na Dobrovici 1614 (IV. 155 a 1785). Překlad ten dle Effig d. vir. I. 51 pochází od Krinita.

4. Davidis psalmi 7, qui poenitentiales nuncupantur, in odas precatorias latino-bohemicas redacti. Též žalm 118 přidán. V Pr. 1699 (IV. 112). Ded. Vostrovcovi z Kralovic.

Krinitus Zigmund ze Stříbra, kněz podoboji, jenž svěcení přijal ve Wittemberce 1592 (Obrana 331). Počátkem XVII. věku byl farářem u sv. Mikuláše na Starém Městě pražském. Když E. Šud zemřel, připadla naň 16. června 1614 volba za administratora, v kterémžto úřadě setrval až do smrti. Mezitím faru u sv. Mikuláše směnil za svatomichalskou na St. M. Zemřel 1619 (Jacobaei Idea 31, 33). Vdova jeho s jinými souvěrci odešla do Žitavy, kdež také dcera Marie, provdaná za Pavla Čáslavského, 1658 život svůj dokonala (Pescheck Ggrf. II. 491).

1. Rozjímání žalmu 31. a 80. 1594 (IV. 1518).

2. Amuletum christianum proti moru 1595 (? IV. 1854).

3. Rada spasitedlná. V Pr. 1597, pak 1616 (ib.). Ded. Anně Vostrovcově a Žofii Šárovcově.

4. Spis kratičký o osobě Krista Pána. o křtu sv. a o večeři Páné. V Praze 1609 (IV. 1386). O spisu tomto zmiňuje se Martinius v Obraně (215).

5. Krátký spis o manželstvu, připojený k písničkám Henyka z Waldšteina. Na Dobrovici 1610 (IV. 128).

6. Spis o artikuli víry: Vstaupil do pekla. V Pr. 1613 (IV. 1415).

7. Diarium christianum, Křesťanské dílo denní. V Pr. 1613 (IV. 1854). Ded. Alžbětě, manž. Adama ml. z Waldšteina na Hrádku nad Sázavou.

8. Výklad na žalm 91. (IV. 1518).

9. Valedictorium christianum, jak by se křesťan měl s tímto světem rozžehnati, a

10. Diversorium christianum, opravdová hospoda křesťanům, ve kteréžto

Křišťan.

419

s Kristem na věky zůstávati má. Tyto dva spisy Krinit 1613 (dle předml.
k ć. 7) vydati obmýšlel, ač neznámo, zdali se úmysl stal skutkem.

Kristian Joachym z Chotěšova, spisovatel kalendářů, u Labouna od 1703 vydávaných (V. 541).

Kristian Václav Aunhoštský z Únhoště, kněz evange-
lický, v době 1607—12 farařem byl v Bosni (bol.).

1. Káz. o narození Pánć. 1617 a

2. O těžkosti dlauhć. V Pr. 1612 (IV. 1627).

Kristian z Koldína Pavel viz Koldín.

Krišpin, Třebovan, 1565 dosáhl stupně bakalářského (LD. II. 391). L. 1575 byl písářem, tuším ve službě obce pražské. Tehdá spolu s P. Pressiem sepsal první návrh „české konfessí“ (ABr. XI. 53).

Křišťan (Christannus) z Prachatic studoval v Praze i stal se 1388 bakalářem a 1389 mistrem svob. um. (LD. I. 259 a 266), načež po dvou letech na universitě působiti začal. L. 1403/4 zastával úřad děkana na fakultě filosofické a 1405 dosazen na faru u sv. Michala na St. M. pražském. Zároveň Mr. Husovi záhy se začal obírati spisy Wiklefovými a obapolná v náhledech shoda utužila přátelství dvou těchto mužův. Když 1411 vynešena kletba na Husa, odepřel Křišťan prohlásiti ji v kostele svém, čímž přízeň obecná takovou měrou k němu vzrostla, že na podzim 1412 vyvolen rektorem. L. 1414 jej spolu s arcib. Albíkem, proboštem Zdeňkem z Labouně a vyšehradským dékanem Jakubem zřídil král Václav k tomu, aby stůj co stůj strany náboženské uvedli v pokoj a svornost. Následkem výroku jejich Stanislav a Petr ze Znojma, Štěpán z Pálče a Jan Eliae byli s professur ssazeni a vypovězeni (Doc. Hus. 510). Když Mr. Hus v Kostnici uvězen, nemohl Křišťan odolati, aby přítele nenavštívil. Počátkem března 1415 z nenadání se zjevil v žaláři Husově, kterýž tak hluboce byl pohnut, až mu slze z očí vyhrkly (ib. 98). Ale přitomnost Křišťanovu nebylo lze utajiti. Michal de Causis dal jej zatknouti, a jen přimluvou krále Zigmundovou dosáhl svobody (ib. 541). Jakkoli Husovi byl oddán, brzo zastavil se na dráze novot, které po smrti mistrově v Čechách se provalovaly. Již 1416 přisně káral plzenského kazatele Václ. Korandu pro novotaření v náuce i obřadech (ib. 633). I s Pálčem opět se sbližoval, jakož viděti z dopisů, 1417 psaných (ib. 669). Nicméně vážnosti jeho u Pražanův neubývalo. V

27*

420

Krištof.

tom ani rozmišky proti němu 1421 od Jana z Želiva nastro.
jené neučinily než pomíjející proměnu. Faru svatomichalskou,
ačkoli na chvíli kněz Vilém, Janův posobník, na ni byl uveden,
udržel i nápotom. Když se 1426 pod záštitou Korybutovou
strojilo smíření s Římem, stál Křišťan s Příbramem, Prokopem
Plzenským, Petrem z Mladenovic na straně knížecí, i byl
tudiž po zdařeném pikli strany Rokycanovy 17. dub. 1427
spolu s přátely jat, na radnici vsazen a z Prahy vyobcován.
Teprv po dvou letech mohl se navrátiti. L. 1434, jsa opet
rektorem, účastnil se schůze chebské s legáty koncilia basi-
lejského i byl tam do poslušenství církve přijat. Rovněž byl
v červenci 1435 při sjezdu brněnském o přijmutí kompaktát.
Rokycanovi na úkor 11. června 1437 vyvolen prvním admi-
nistratorem in spiritualibus arcibiskupství pražského, v kte-
rémžto úřadě 15. října 1438 i od cís. Albrechta potvrzen.
Zemřel v Praze 5. září 1439 (St. let. 116). Zvláštní Křišťana
přátelství spojovalo s Albikem, prvé arcibiskupem pražským.
od 1413 proboštem vyšehradským, kterýž jej ustanovil mezi
své dědice (Všehrd 503). Literárně zaměstnával se hlavně
mathematikou a hvězdářstvím. Předni jeho spisy latinske jsou
Algorythmus a Computus cyrometricalis (Živa 1864). České
práce vztahuji se k přírodním náukám a k lékařství.

1. Lékařské knihy (obsahující i jiných spisovatelův náuky). Rkp. v univ. bibl. pražské, v Stockholmě, v Roudnici (Dobrovský LG. 282, III. 275). Výňatek ve Výb. II. Tištěny v Pr. 1544 u zlatého prstena, v Olom. 1553 a 1565 (IV. 883).

2. Herbář. Rkp. Cerronský 1416 psaný Matějem ze Zlína, v univ. bibl. pražské atd. (III. 261, Sternberg Gesch. d. Pflanzenkunde I. 55, II. 11 sld.). Poč.: Absynthum, končí: Zinziber.

3. Replika na pranostiku kohos jiného. Rkp. v bibl. křižovníkův pražských při kronice Pulkavově (III. 231).

4. Saličetova ranná lékařství. V Pr. 1867 péčí K. J. Erbena a Dr. V. Staňka (III. 286).

5. Rbasesovo ranné lékařství. V Pr. 1864 týchž prací (III. 285). Oba spisy, č. 4 a 5, Erben klade za díla Křišťanova.

Krištof Jan Třeboňský, kapucin, přeložil Mart. Pruger-
gerovu „Knihu naučení a příkladův“, ježto 1745 a 1758 byla
tištěna (V. 796).

Krištof viz Slanský Krištof.

Kříž Oldřich z Telče (Crux de Telcz), nejpilnější z pí-
sařův XV. věku, jemuž vděčni sme za předpisy veledůležitých

Kříž.

421

památek literárních a historických. Rodem jsa z Telče, vzdělal
se v latině bezpochyby na školách domácích. Od 1455 shle-
dáváme jej pomocníkem při školách soběslavských, odkudž
1456 udělal krátký výlet do Telče spolu s Petrem z Kubína
(de Gubina). Koncem listopadu 1457 přistěhoval se na Vy-
šehrad. I tu byl učitelem, a měl s vrstevníkem svým od sv.
Štěpána spor o sbírání koledy na Pědskalí. L. 1459 dal se
na universitu, obdržev místo v kolleji krále Václavově. Do-
konav studie, vysvécen byl 1463 na kněžství a přízní Hilaria
Litoměřického, kterémuž přepsal kázaní, stal se vikářem u sv.
Vítá a u všech svatých na hradě pražském. Před sv. Petrem a
Pavlem t. r. povýšen k úřadu kazatelskému. Téhož roku pobyl
některý čas v Týně Horšově. L. 1465 vyvolen kanovníkem
vyšehradským (Ruffer Vyš. 219), načež se asi 1467 přesídlil
do Plzně, kdež, přebývaje v domě kaplanův, 1472 učinil český
výtah z několika spisův latinských pro Ondřeje z Plané, fa-
ráre a kanovníka boleslavského. L. 1476 a 1477 byl altaristou
a kazatelem v Soběslavi. Odtud 1477 psal, jamníkův, cela-
rianův či pikhardův se dotýkaje, Tobiášovi, faráři v Táboře
(XI. C. 8). L. 1478 v únoru zajel do Horšova Týna, kdež u
jakés paní Manchonové (Manchonissa) byl pohostinu. Koncem
t. r. vstoupil do kláštera augustinianského v Třeboni, kde žil
až po 1502. Rukopisy Křížovy dilem se nacházejí v archivě
třeboňském, dilem v univ. bibliothece pražské (Hanuš Qellen-
kunde der böhm. Literatur-Geschichte 29—33, Feifalik W.
Sitzb. 1862, 630—634). Jest jich čacká řada. Od 1455 do
1495 málo bylo rokův, které by nějakým jeho rukopisem ne-
byly znamenány. Jmenovitě zachovaly se přepisem jeho Pří-
sloví Flaškovy, Závišova píseň atd. atd. Sám prý podle
svědectví archiváře Petra Světeckého zvláště se zanášel hvěz-
dářstvím, a v druhé polovici XVIII. století ještě se několik
děl jeho z oboru náuky této chránilo v bibliothece kláštera
třeboňského (Vačkář Dějiny kanonie sv. Augustina v Třeboni
1867, 24). Co by z přepisův českých, rukou jeho učiněných,
bylo skládáním Křížovým, dalo by se snad dolíčiti dokonalým
probráním všech jeho rukopisův.

1. Hádání milosrdenství a spravedlnosti před Bohem v den súdný (rkp. univ. bibl. pražské I. E. 37).

2. Výpis pašije Krista Pána, učiněný dle Jordana Augustinenského L. 1472 v Plzni.

422

z Křižanova.

3. Glossy k t. ř. Textus Cornuti od Jana z Garlandie *) (rkp. univ. bibl. pr. XI. C. 1). Cornuta Kříž přetlumočil Roháčem. Počátek: Cespitat in phaleris hippus blattaque sepinus = Cupá v déku knoň v drahém, také hrdý člověk. Konec: Finit cornutus, non sit graphus tesqua solutus = Sko-nává se Mr. Roháč, nebuď písař rajského přiebytku zbaven (III. 7).

4. Písneťte v rkp. nyní univ. bibl. pražské XI. C. 8. Jedna z nich je latinská se vstavky českými: Cantio de haereticis in Bohemia; druhá a třetí jsou české i obsahuji v sobě pobudky k setrvání u víře.

z Křižanova Stanislav 1503 k žádosti Buriana z Waldšteina na Brtnici přepsal Postillu Rokycanovu. Rkp. v Stockholmě (Pečírka v ČCM. 1851 III. 39, Dudík Schw. R. 145).

Křižanovský Matouš z Lipníka, farář podoboji v Drevohosticích na Moravě, 1545 složil traktát, jehož suma se v tom zavírala, že Kristus Bůh a člověk pravý není, než pouhý člověk, i připsal jej Br. Matěji, správci zboru boskovického. Traktátu toho v září 1545 konsistoři podobojí podal knéz Jan Zahrádka, farář prostějovský († 1558. Wolný I. 2, 9). Spolu viněni byli kněz Bartoš z Bíliny, farář ve Veselí, a kněz Ondřej, farář v Znorově, že kn. Matoušovi dotčeného traktátu spisovati a skládati pomáhali. Čemuž tito, postavivše se před konsistoři podoboji dne 8. list. 1546, odepřeli a pravověrnost svou osvědčili. Kněz Matouš již o měsíc dříve, 27. září, zápisem vlastnoručním blud svůj byl odvolal, nad to pak odvolání své nejen v Praze v týnském kostele, ale i v Prostějové slavně před shromážděnou obcí přednesl (Bor. I. 201, 208, 209).

Křížek Václav 1540 byl městským písařem v Přerově i
znal se prvotně k Jednotě. Ale prý již tehdá listy proti Br.
Martinu Škodovi a jiným Bratřím psával, „o čemž se jemu
líbilo“. Asi 1542 vydal proti Jednotě knížku pod titulem
„Čech Waldenský“ současně se spisem kn. Václava Řezníka.
Br. Adam Šturm, jenž oba ty spísy ve svém Dialogu na pře-
třes vzal, Křížka, narážeje na titul knižky, nazývá „novým
Čechem, prvé v tom smyslu neslýchaným“, jenž prý totéž co
kn. Václav činí a Bratřím kacérův spílá. „Svého prý nic grun-
tovnějsího nemaje, než jakousi rozprávku napsal, z své hlavy
vytaženou, beze všeho gruntu a základu písma sv.“ Křížkovým

*) John of Garlande, básník a grammatik XI. věku, sepsal „Opus synonymorum sive multivocarum“, jenž později nazýván Textus Cornuti. Užil spisu toho i Rozkochaný.

Krman.

423

v brojení proti Bratřím ve Přerově společníkem Šturm jmenuje
Vita Zedníka, jenž nepochybně jest totožný s Mikulášencem
Vítem Batelovským, o kterém zmínka u Miletického.

Křižovník nejmenovaný z kláštera pražského 1434
spůsobil si přepis kroniky Pulkavovy, života Karla IV., leto-
pisů císařských a českých, jež od 1420 sám skládal. Rkp.
v bibl. stockholmské (Dudík Schw. R. 167 a 389 sld., ČČM.
1851. III. 31 sld.).

Křižovník Kašpar přeložil Melanchthonovy Locos com-
munes dle vzdělání Jana Špangenbergera, superintendenta
eislebenského, kterýžto překlad nákladem Matěje Pražáka
vydán pod titulem:

Otázky z katechismusu. V Prostěj. 1545 (IV. 1249).

Křižovský (Grižovský) Mikuláš, sektář, kterýž s jistým
Strakou 1450 chodil po Čechách s traktátem (cum quadam
matricatura), v němž dokazováno, že Kristus není bohem.
Proto oba vsazeni na Poděbradech do vězení, kdež zároveň
Biskupcovi dochován k smrti; Křižovský seděl prý tam devět
let (Pal. Děj. IV. 1, 403. Korandův Manuálník při č. 5).

Krman Daniel starší, syn rektora školy v Přivizi.
L. 1650 stal se knězem i ustanoven v církvi blešovské. Od-
tud přešel do Myjavy, ale už 1659 musel osadu tamní opustiti,
poněvadž Fr. Nádaždi chrám evangelikům odňal. L. 1661
dostal se do Boboty, později do Motěšic a 1663 do Sádku
(nitr.). Zde nedlouho pobyl, musev se útěkem chrániti před
Tatary. L. 1664 přejal duchovní správu v Tuří Louce, ale i
odtud musel v čas pronásledování 1673, a teprv po desíti
letech zas se pokojně navrátil. Zemřel 1687 (Tablic II.).

Od něho jedna píseň v Cyth. Třan.

Krman Daniel mladší, syn předešlého, nar. v Mšeně
1663, když rodiče jeho před Tatary utikali. Učiti se začal
v Subotišti, v Jilavě a v Trenčíně, až dalšimu vzdělávání
náhlá přetržka pohrozila tím, že otec jeho 1673 musil do vy-
hnanství. Nicméně starala se příznivá mu šlechta, aby mladík
nebyl zanedbán. V Obdokovicích (Nagy-Bodók) i v Divácích
s dětmi rodin panských dostatečné našel opatření. L. 1677
vypravil se do Vratislavě, a odtud pak do Lipska a Wittem-
berka na studie. Po návratu 1683 postoupně spravoval školy
jilavské a mošovské, až 1690 uvázal se v duchovní správů v

424

Krman.

Myjavě. Pro svazky s Fr. Rákócim byl 1700 od Jiříka hr. Erdödyho jat a střežen na zámku čechtickém; leč padařilo se mu vyváznouti, načež obrátil se do Wittemberka. Odtud zajel do Berlina, podpory hledaje svým stranníkům. Teprv 1704, když Rákóci byl učinil branné provstání, odvážil se Krman do vlasti. L. 1705 došlo ho povolání na faru žilinskou, a 1706 v shromáždění ružemběrském stavův evangelických proti vůli kněžstva vyvolen byl na superintendentství evangelikův A. V. ve stolicích prešpurské, nitranské, trenčanské, liptovské a oravské. L. 1709 od Rákóciho poslán ku Karlovi XII., maje u něho jednati o pomoc povstalcům uherským. Karel XII., veda tehdá válku s Petrem Velkým, postupoval na Malou Rus, a Krman, připojiv se ku komonstvu jeho, došel až k Poltavě, kdež válečné štěstí nejen další pokroky švédského Alexandra, ale i všecky veň odjinad kladené naděje rázem přivedlo na zmar. Ještě 1711 Krman světil praporce kurucům Rákócovým, až pak smluvou satmárskou zemi navrácen pokoj. Od té doby Krman vedl život poklidný, úřadu a literatuře věnovaný, až 1731 příčinou jakéhos Václava Mlynáříka, Moravana, o kterém lid pravil, že by dáblem byl posedlý, a jehož rozčilenou mysl Krman, modlívaje se s ním, utišiti se snažil, byl vržen do žaláře v Prešpurce. Tu bavě se spisováním a básněním skonal 17. září 1740 (Tablic Poezie II.).

1. Novoroční dar poetický, když p. Joh. Baltazar, někdy pražský, nyní dráždanský měštěnín, mydlář, památku obojího jména sobě připomínal. Ve Wittemberce 1700 u J. Háka (V. 196). Jsou tu i verše rozměrem>e elegickým, jež Tablic l. c. otisknul. Vydání opatřil Kr. Pešek.

2. Nábožné arie. V B. Bystřici b. r. (V. 132).

3. Kniha života, pohřební kázaní nad Janem Dadanem. V Žilině 1704 v Dadanské tisk. (V. 1087).

4. Actus inaugurationis vexillerum, t. j. posvěcení zástav, když Urban Celder, p. Rákócy Ferenca jednoho regimentu oberster, osm nových zástav do chrámu žilinského přiněsti dal, v březnu 1707 učiněné. V Žilině 1707 (V. 273).

5. Předmluva ku kancionálu Kleychovu, v jehož redakci Krman hlavní měl účastenství 1717 (V. 112).

6. Anti-Dubnicay. Man-hu? Co jest to za manu skrytau, kterau Dubnicay, pleban teplanský, na světlo vydal. Bez m. 1718 (V. 762).

7. Bibli. V Hali magdeburské 1722. Na vydání tom Krman společně pracoval s Bélem (V. 653).

8. Agenda eccles. slavonica, t. j. práce duchovní. B. m. 1734, tištěna pod říšprávou Jiřího Ambrozy, když Krman v žaláři dlel (V. 1117).

Krocinovský.

425

9. Dvojí katechismus učení křesťanského. B. m. 1738 (V. 785).

10. Rudimenta grammaticae slavonicae . . . in gratiam Slovaciorum, lingua slavico-bohemica utentium eandemque excolere volentium, concinnata. Rkp. u Bočka (V. 29).

11. Báseň časoměrná rozměrem elegickým při Michalovičově Světlonoši (V. 18). otištěna u Tablice.

12. Šest písní v Cyth. Třan.

**Krman Matěj**, rektor školy myjavské, snad Danielův syn, 1717 Václavovi Kleychovi na památku sepsal báseň „Wenceslaus Kleych per anagramma aneb přeložením liter: Silně ku slávě chce“, otištěnou při Kleychově Kancionále 1727.

**Krocinovský či Krocín Matěj** z Chrudimě, nar. 1583. Byv 1612 od administratora Eliáše Šuda vysvěcen, vedl duchovní správu v Ml. Boleslavi a v Polné, načež se 1618 dostal na faru do Rychnova nad Kněžnou, kdež setrval až do 1623 (Toman v Pam. 1857, 196). Toho roku ještě manželce Kateřině a dětem svým koupil dům v Rychnově (Sedláček Rychnov 25). Potom uvázal se v děkanstvi nimburské, jež však již 1624 musil opustiti (Pam. 1859, 347). Odebrav se do Lužice, žil ve Zhořelci, požívaje podpory z tamního záduši (Pescheck Exul. 148). Odtud navrátil se potaji do Čech i ukrýval se u souvěrcův svých až do 1628, kdež podruhé do vyhnanstvi uchýliti se musil. Pobyv tu nějaký čas v Žitavě, stal se evangelickým farářem v městě Řehnově. Když 1631 Arnheim s vojskem saským do Čech vtrhnul, nacházel se mezi kněžstvem českým, jež se k němu bylo připojilo, i také Krocín. V Praze při kostele týnském Martiniovi ku pomoci ustanoven za diakona i svěřeny mu klíče od kaple, kam lebky 1621 sťatých byly uloženy (J. Čelakovský v Osvětě 1873, 175). Ale již v máji 1632 přešla Praha opět v moc Albrechta z Waldšteina. Krocín uvězen a do Sas odveden, kdež znova našel útočiště v Žitavě. Leč zanedlouho zase vrátil se na půdu českou i usadil se ve vsi Borku u Turnova. Tam pobyt jeho rolníkem M. Horákem z Branné vyzrazen děkanu turnovskému, kterýž jej v noci na 29. června 1636 jal a cís. komisaři Zdeňkovi z Kolovrat odevzdal. Pan Zdeněk se pokoušel, aby Krocína přemluvil k přestoupení ku katolicismu, když pak ničeho svésti nemohl, poslal jej s děkanem do Prahy. V Praze žalářován byl nejprvé v domě arcibiskupském, pak v radnici novoměstské. Pokusy o obrácení jeho obnovovány, až konečně, když se Krocín

426

Kroh.

zvrtkati nedal, propuštěn 15. srp. 1626, podepsav revers, že se nevrátí do Čech pod hrdla ztracením, leda co katolík. Z Prahy šel opět do Žitavy, a tam přebýval až do smrti. Zemřel dne 7. ledna 1648, knihovnu svou odkázav obci žitavské (Pescheck Gegenref. II. 479, Jos. Riss v ČČM. 1868).

1. Spis o večeři Paně. V Kr. Hradci 1618 (IV. 1453).

2. Káz. o dobrém skrze časnau smrt z světa vykročení. V Hradci 1618 (IV. 1649).

3. Výklad na modlitbu Páně 1620 (IV. 1545).

4. O důvodích přítomnosti J. Krista při sv. večeři (IV. 1453).

5. O opravdové potřebné Krista všemu stvoření přítomnosti (ib.).

6. Parva biblia, aneb kratičké rozebrání biblí. V Hradci 1621 (V. 648).

7. Píseň exulantův českých (V. 79).

8. Harmonia confessionum, t. j. světlé . . . provedení, že konfessí česká jest pravá augšpurská. V Perně 1631 n Sam. Martinia (V. 711, Mart. Obrana str. 436). Přidána píseň o večeři Páné (V. 79).

9. Promluvení ku p. Mr. a kn. Samuelovi z Dražova. B. r. (V. 711).

10. Každodenní přemyšlování (ib.).

11. J. Jakobaea Církví evang. v Čechách nynější spůsob. L. 1632. Z lat. přel. Rkp. v bibl. žitavské (Riss v ČČM. 1868, 106).

12. Speculum exulum Christi aneb . . . předestření o bídném . . . vypověděných losu. Rkp. tamtéž (ib.).

13. Sumovní předložení o umučení J. Kr. 1639 (V. 720).

14. Carceres Crociniani, hoc est, narratio. quibus modis M. Crotinum causa confessionis in carceribus 1636 tractarunt. 1644.

## Kroh či Groh Jan z Valdic, nar. 1730, jesuita. Po zrušení řádu missionářoval, jako k. p. 1775 v Litomyšli (Jel. II. 281). Zemřel 1786.

1. Veliký život Krist Ježíše. V Pr. 1779 v děd. sv. Václava (VI. 2158).

2. Všeobecná knížka, katol. modlitby, učení a písně v sobě obsahující. V Pr. 1750 (VI. 2282).

## Br. Krokočinský Matouš Theodor z Krokočina u Náměstí, učedlníkem stal se 1592 v Žeravicích, později i knězem. Po smrti Elamové 1622 svěreno mu řízení tiskárny kralické. L. 1606 oženil se v Brandýse n. O., kdež od té doby častěji pobýval. Jmenovitě byl tam 1624 při svatbě Komenského (Pam. 1873, 888). L. 1627 nalezal se v Náměstí (Wolný II. 3, 358), načež teprv se odebral do Lešna, veda také tam tiskárnu bratrskou. L. 1629 odkazem jej a děti jeho obmyslila Estera Sadovská. Když 1632 zemřel, odevzdáno řízení tiskárny Br. D. Streycovi a jemu za pomocníky zanecháni synové Krokočinského.

### Zlatý spasení řetěz. Rkp. od Krok. psaný v Herrnhutě (IV. 1370).

z Krupé.

427

Tišten 1612 (v Kralicích), v Pr. 1618. v K. Hradci 1620 u Arnolta Lehni-
ckého (IV. 1404 a 1916, Klíč 84).

Krombholz Jan ze Středy Nitranské, syn kněze evan-
gelického. Zanechav škol, stal se jáhnem Eliáše Láního super-
intendenta a 1667 správcem duchovním na Kokavě. L. 1672
vyvolen byl od bratrstva malohontského za konseniora. V ne-
snázích, na evangeliky uherské tou dobou vzešlých, dovedl se
opatrností svou uchovati vší pohromy. Zemřel 1683 (Tablic
Poezie I.).

Píseň „Ježíš jest má věže pevná“ v Cyth. Třanovského s akrostichem na
jeho jméno. Mimo to vydal 1666 Kegeliovo Přemyšlování (V. 1419).

z Kronenfeldu viz Coelestin a Hanus.

Kropf František, jesuita, 1753 vydal slovář podle materii sestavený slov latinských s českým a něm. výkladem (V. 67).

Krtský viz Melissaeus.

Krudi Daniel ze Zvoleně školního vzdělání nabyl v Oždanech a Prešpurku, načež se 1756 odebral do Němec na akademii altorfskou a jenenskou. Navrátiv se 1759 byl A. V. kazatelem v Cerově (hont.), odkudž 1763 povolán za kazatele něm. a slovenského do B. Bystřice. L. 1782 stal se kazatelem v Prešpurce a 1803 superintendentem církvi předdunajských. Zemřel v Prešpurce po dlouhé nemoci 18. pros. 1815. Krudi hlavně zanášel [se církevním právem evangelikův obojiho vyznání v Uhrách, k němuž osm obšírných svazkův materialii snesl. Pro čtení svá učinil výtahy, jeden obsáhlejší, druhý stručnější, ale vše zůstalo rukopisem. I českých prací drahné zůstavil, ale ani z těch nevyšlo, jediné:

Řeč pohřební ke cti Mich. Institorisa. V Prešp. 1803 v sbírce: Justa viro, dum vixit, admodum reverendo (VI. 2081).

Krum Fr. Matouš, farař na Křemešníku v Táborště,
vydal tři kázaní 1712, 1722 a 1723 (V. 912).

z Krupé Vít (Vitus de Crupa) studoval v Praze, kdež
1444 dosáhl bakalářství (LD. II. 22). Stav se knězem, zastá-
val již před 1476 děkanství kralohradecké. Toho zajisté roku
přišel do Hradce pověstný Jan Ležka, sladovnický tovaryš,
a tam, jako už před tím v Ml. Boleslavi, učinil vyznání smy-
šlené o Bratřích, plné lží a osočování, jež kn. Vít sepsal do
psaní, aby to Ležka nosil a ukazoval (Blah. Hist. 106, Gind.
BrG. I. 56). Vůbec velikým byl Vít protivníkem Jednoty.
Jaffet o něm poznamenal (Hlas 140), že prý „netoliko nešle-

428

Krupěhorský.

chetné věci na Bratři sčítal, ale i k tomu ponoukal lidu, aby
Bratři mezi sebou netrpěli, mluvě i to, že lépe jest města po-
páliti na popel, nežli je trpéti.“ K l. 1481—85 několikrát
zmínka se děje v městských zápisech, kterak kn. Vít stával
před raddou a za usvědčení listin světicích kněžím podřízeným
žádal. Zemřel konec masopustu 1496, i dán mu na hrob v
kostele sv. Ducha tento nápis: „Pater Vitus venerandus, de
Kruppaque propagandus, phani hujus praesidens, vitam du-
cens gratam Christo, mundo migravit ab isto, hoc tectus sar-
cophago“ (Švenda Ž. Obr. I. 242).

List osvědčující vyznání Ležkovo o Bratřích. Datum: první čtvrtek v postě 1476 (III. 689). Srev. Bydžovský P. č. 14 a Drachovský č. 1.

Krupěhorský, německy Trolperger, Mikuláš, rodem
z Č. Budějovic, kněz evangelický, před Hanzliniem farářem
byl v Chyších 1612.

1. Knížka o pokání, co jest za příčinu, že větší počet lidu pokání ne-
ciní a čím by se k tomu vzbuditi mohlo. V Pr. 1590 u Nigrina (IV. 1334,
Dudík Schw. R. 339).

2. O jménu božím 1590 (ib.).

3. Kterak se člověk má k smrti strojiti (ib., Klíč 110).

4. Mik. Selnekera O velebné svátosti oltářní rozmlauvání Philologa a Timothea 1592 (ib.).

5. Knížka o saudném dni v šesti dílech. V Pr. 1612 (IV. 1407 a 1893). Ded. purkmistru a vší obci města Chyš.

Krupius, Cruppius, Krupský Pavel, rodic z Pacova,
studoval v Praze, kdež se 1615 stal bakalářem a později
mistrem svob. umění. Spravovav po několik let školy, jmeno-
vitě v Praze, stal se knězem i byl v duchovní správě při
některém z kostelův (tuším co kaplan u sv. Jindřicha) na N.
M. pražském. L. 1623 musel se odebrati u vyhnanství. Když
však na cestě do Žitavy v okoli turnovském se pozdržel a
souvěrcům svým potají kázal, byl jat a po některý čas vězen.
Konečně k přímluvě vlády saské dána mu svoboda. Osadiv
se v Žitavě, u tamních exulantův zastával úřad kazatelský.
L. 1631 při vpádu saském navrátil se do Čech i byl přitomen
synodě, kterou hned po příchodu Martinius odbyval v kolleji
Karlově. Dne 1. února 1632 uveden na faru u sv. Jindřicha,
zároveň pak vyvolen assessorem při obnovené konsistoři pod
oboji (Osvěta 1873, 175). Ale brzo bylo mu opustiti vlast
navždy. Uchýlil se opět do Žitavy, přejav tam předešlý svůj
úřad. Čechové žitavšti k službám božím scházeli se v sále

Krusius Martin.

429

soukromého domu. L. 1654 podali žádost o postoupení některého z tamních kostelův, ale nadarmo. Rovně marná byla prosba jejich 1665 a 1668. Teprv 1691 přání jejich vyplněno (Pescheck Zittau I. 117 a 229). L. 1657 se Krupius oženil, za manželku pojav Alžbětu, osiřelou deereu kn. Matyáše Kociána, jenž drahně let chléb vyhnanecký byla zakoušela (Pescheck Ggr. II. 461). Ve sporech s Bratřimi stál Krupius při Mr. Martiniovi, jehož Obranu 1636 lat. básní, po smrti pak památku 1639 řeči pohřební proslavil. Nicméně byl 1654 přinucen, aby pravověrnost svou luteranskou zřejmě před konsistoří drážďanskou dotvrdil (Pescheck Exul. 35, 72). Zemřel 1667, četnou svou sbírku kněh českých odkázav městské bibliothce v Žitavě.

1. Katechismus menší Dr. M. Luthera pro mládež mnohými otázkami porozšířený. V Perně 1630 (V. 703, Mart. Obrana, 435, kde se uvozuje co „Katechismus“ Dr. M. L. rozšířený od Mr. P. Kr.).

2. Induciae Martinianae in postremo luctu. Kázaní nad Mr. Martiniem. V Perně 1639 (V. 1071).

3. Zpěvy, jež Jan Milesius 1668 vydal v Žitavě, co do textu přehlednuty byly od Krupia, jehož i některé písně do sbírky té vloženy (Pescheck Exul. 68, Kleych 45).

Krupius Jan z Pacova napsal elegii na smrt Hendricha Straky z Nedabylic (V. 198). Srov. *Falco*.

Krupský Jakub z Německého Brodu studoval v Praze, kdež se od 1604 připomíná mezi alumny a 1605 bakalářem učiněn (ČČM. 1848 I. 182 a 191); na to jal se působiti co učitel první třídy na škole při kolleji Karlově, ale již 1607 byl rektorem školy ve svém rodišti, i vydal spis „De vera nobilitate“ (Pr. 1607). L. 1608 stal se mistrem, i převzal přední správu škol v Slaném. L. 1609 vydal „Biothanato-graphii“ a přeložil spis Plutarchův περὶ παλαιῶν ἀγωγῆς, ve kterém užil slova „samcoložnictví“. Jakkoli slovo to nikterak nebylo nové, neřku-li od Krupského vymyšlené, vzešlo pro ně u defensorův, kterým dílo bylo připsáno, veliké pohoršení, a již se jednalo o to, aby všecky výtisky byly spáleny. To se professorům podařilo odvrátiti, ale Krupský musil krátkým vězením v kolleji neopatrnost svou odseděti (ČČM. 1847. II.).

(Plutarchův spis) O vychování dítek. V Pr. 1609. Jungmann (IV. 280) uvozuje starší vydání b. m. 1569, jehož prý se ex. choval u Cerroniho; ale to více než pochybno.

Br. Krusius Martin, z Bakova rodem, několik let uči-

430

Krusius Michal.

teloval v Čechách, až se 1628 vystěhoval do Lešna. L. 1629 ustanoven co učitel třetí třídy na tamním gymnasium, zároveň pak měl zastávati kantorství ve škole a v kostele, žáky tříd vyšších cvičiti v řečtině a přihlédati k exercitiím slohovým českých žákův (Dekr. 296). V postavení tomto pobyl devět let, načež se odebral do Bardyjova, přijal na se kněžství a ustanoven správcem zborův ve třech vesnicích u Prešova. Později vedl duchovní správu v Kakašovcích a v Kelemeši (Tablic Poezie II.).

Báseň odporučovači, připojená k Webrové Amuletum 1645 tištěnému (V. 574).

Krusius z Krausenberka Michal Vojtěch, kněz katolický v druhé pol. XVII. věku, bratr primasa novoměstského Jana Františka († 1721).

1. Horlivé předložení a užitečné cvičení (t. j. čtvero o věčnosti přemýšlení a výklady mystické o rajské rozkoši). V Pr. 1672 (V. 1425).

2. Pobožné vítání k hrobu sv. Václava. V Pr. 1678 (V. 1178).

Kubeš z Žepův (Ziepuov) Ondřej, kněhtiskař pražský, který z počátku ve spojení s mladším Severinem (jmenovité o kroniku Hájkovu 1541), od 1543 pak sám živnost svou provozoval v domě Špetlově na St. M. Poslední česká, od Kubese tištěná kuiha nese letočet 1547 (IV. 1135 *).

Kubík, mlynár v Štěkni u Strakonic, tovaryš Amosův, hlava jako on nepokojná. Když 1489 příčinou jejich nastaly půtky mezi Bratřími kraje prachenského, tut oba, proti slibu v noci ušli ze Štěkně, pročež psaním z Jednoty byli vyloučeni. Když 1492 strana rozumnější, dopustivší, aby snešení o moci a přísaze na čas bylo odročeno, od vlády poodstoupila, Kubík s Amosem a jinými stejnomyslníky v ní zasedl. Po obratu na synodě rychnovské 1494 nepoddavse se, nepřestali odpor činiti s haněním a potupováním Bratří. I A. Rendl z Aušavy žaloval na jakés výtržnosti Kubikovy u Br. Matěje (Pal. D. V. 1, 386). Po rozmluvě chlumecké 1496 opět nepovolili, ale z řečí převráceně slyšených spis učinivše sepsali, co se jim zdálo, hanlivě, křivě a potupně. Konečně po opětovaných marně pokusich Kubík i Amos vyloučeni od bratr-

*) Jaffet v Hlasu strážného uvozuje Kyběra Davida, skladatele kompendia Stipaciem zčeštěného (IV. 290), což u Jungm. (Přid. 63) chybně čteno na Kubeže.

Kuna.

431

ství a duchovního kněžství, potom ze zboru, a naposledy od Jednoty vši společné s jinými (Lukáš Odpis). Od té doby postupovali o své ujmé, zavrženi jsouce od Bratři, kteři jim účastenství v rotě milovné a jiné viny vyčítali, nicméně nejen v Prachensku a v Klatovsku, ale i na Moravě v okoli Letovic, Prostějova a Kroměžíře se udržujíc, až v jiných sek- tách potonuli.

Kubík František, kněz katolický, 1785, jsa kaplanem v Krinči, vydal v Praze spis: „Úzká cesta do nebe“ (VI. 2215).

Kubín Václav 1634 sepsal elegii na smrt H. Straky z Nedabylic (V. 198). Srov. *Falco*.

Kubovič Antonín, expaulán, proti spisu Fandliho „Dů-
věrná rozmluva medzi mnichom a djablom“ beze jména vy-
dal spis:

Anti-Fandli, aneb důverné zmlúvání medzi Theodulusem a Jurem Fandli. V Hali (?) 1789 (Sl. Pohl. I. 2).

Kukul Marek, písař bible královny Kristiny, jež se nyní
ve vatikánské bibliothece v Řimě chová (Dudík Iter romanum
I. 218); jméno Kukulovo připsáno tam při žalmu 109.

Kulík František Václav Hynek, kněz katolický, 1687, jsa farářem v Jezné u Štríbra, vydal řeč, o svátku plzenském 1687 drženou (V. 895).

* Kulman Linhart z Kreylsheimu, theolog německý, jehož dva spisy v českém překladu vydány.

1. O připravení k kříži a smrti. V Prostěj. 1552 (IV. 1804).

2. Instrukcí o hříších otcovských, synů i cizích. V Prostěj. 1558 (IV. 1266).

Kultrarius Matěj z Žatce, kněz evangelický, 1616—1619
farářem byl v Rokycanech.

1. Píseň v truchlivosti ducha složená Václavovi Kovanovi Rakovnickému. V Pr. 1616 (IV. 144).

2. Kázaní proti kostuicím a reliquïim papežským. V Pr. 1619 (IV. 1654).

Kuna z Kunstátu Vilém, čtvrtý syn Bočka na Vizovicích († 1498), držel Kyjov co statek zástavný. S Janem Dubčanským žil v poměrech přátelských i měl dosti činné účastenství ve sporech jeho. Jmenovitě 1535, když zjednána rozmluva mezi Habrovanskými a staršimi Bratří, obrán ke schůzi Kyjov a pan Kuna přejal úkol prostředníka. Sám sporná mínění sestavil v 10 kusích, o kterých pak pod jeho předsedstvím rokováno 28. února a násl. dní, ač ovšem bez výsledku (Blah. Hist. 207). L. 1536 Kyjov prodal i koupil

432

Kunas.

Hrádek. L. 1540 literárně vystoupil, uveřejniv překlad dvou
spiskův Kaspara Schwenkfelda, původce sekty Schwenkfel-
dianův, zvláště v okolí Goldberka ve Slezsku rozšířených
(† 1561).

1. Kasp. Šweinkfelda o vzděláni svédomí dobrého. V Olom. 1540 (IV. 1802). Ded. bratrům překladatelovým, Janovi na Lukově, hejtmanu marikrabství moravského, pak Smilovi, Zigmundovi a Jindřichovi *).

2. Téhož Potěšení jednoho, kterýž pod křížem stojí, aby se smrti, dábla a pekla nebál (ib.).

Kunas z Machovic Adam Chval, syn Jana, po kterém
zdělil Chřenovice, i držel je již od 1601. Pozdéji byl „na-
řízeným nad hospodářstvím v knížectví fridlandském“. Tehdá,
1638 úřednictvu vydal instrukcí t. ř. fridlandskou o všelijakých
k hospodářství náležitých věcech (V. 617).

z Kunčího či Kunšího Jan na Zaječicích, odkudž
sluł i Zaječický, syn Viktorinův, jenž držel Svidnici, Kunčí,
Zaječice a jiné statky v Chrudimsku. Již 1480 přijal jej otec
v spoludržení; měli zajisté t. r. ze spolka rozepři o vodu s
Chrudimany, která 1484 narovnáním vyřízena. Po smrti
otcově 1490 sám zbožím tím vládl. I byl pro učenost neměně
jako pro rozšafnest na slovo brán u všech sousedův, obcí i
pánův. Ve sporech svých volali jej za rozvadce, u věcech
nesporných za radce, smluvce a svědka. Mezi těmi, kteří se
takto k němu uchylovali, dočítáme se i Viléma z Pernšteina,
Jindřicha z Waldšteina a j. Učené svazky měl s Všehrdem,
Tovačovským a j. Sám byl i literárně činný; přeložil Matěje z Janova knihu o Antikristu, dosti prý, podle úsudku
Blahoslavova, dobře a vlastně (Gram. 285). Překlad ten jeden
a týž jest se spisem „O ohavnosti“, ku kterému se Br. Jaffet
táhne v Hlasu strážného (II. 83). Za manželku měl Annu
dceru Markvarta Špiny z Jenišovic (Všehrd 233). L. 1518
byl v Litomyšli svědkem, když Vilém Kostka postupoval
bratřím svým statky své, spolu s Burianem Špetlí, Divišem
Zárubou z Hustiřan a jinými pány bratrskými, z čehož dů-
vodně souditi lze, že i sám náležel k Jednotě. L. 1521 Jan,
přirozených dědicův nemaje, jmění své odkázal strýci svému

*) Tento Jindřich 1512 v Lipště nákladem svým vydal „Jacobi Ziegler
Bavari Landaviensis Contra Waldenses libri quinque“ (Voigt II. 144).

Kupec.

433

Viktorinu Vojslavovi, a brzy potom bezpochyby i zemřel (Rybička Pam. 1857, 257, a v ČČM. 1864).

Kunwaldský (Kunewald) Jakub z Kunwaldu moravského, nar. 1528, obrátil se k učení Lutherovu, jemuž v končinách severovýchodní Moravy vedle Philadelpha Zámrského předním byl pěstovatelem. Již před 1572 působil co „zprávce a učitel církevní v St. Jičině“ na podacím Karla staršího z Žerotína a k pobudejeho jal se sestavovati kancionál, všecky skoro písně sám skládaje. Zvláštní zálibu měl v písních „na jména“. Takovým spůsobem oslavil nejen patrona svého a manželku i děti jeho, ale i příznivce své v moravské, slezské a slovenské šlechtě. I souvěrných kněží několik tak jmenováno. Jinak o Kunwaldském jen vědomo, že mnohými téžkými nemocmi byl stihán, jakož jej i podobizna, ku kancionálu přidaná, očitě představuje co churavce. Často pobýval k vůli léčení v lázních kunwaldských (J. Beck Neutitschein 130). Ve St. Jičině byl do 1578, kterého roku bezpochyby i zemřel (ČMM. 1874).

1. Písně chval božských, k slavnostem a památkám veyročním i nedělním přináležející. Druhý díl pod titulem:

2. Písně na některé historie St. i N. zákona. V Olom. 1572 u Fridr. Milichthalera, 1576 u J. Olivetského (IV. 66). Ded. Karlovi st. z Žerotína na Starém Jitčíně a Goltštayně, jehož tu i podobizna (1572 v roce 33).

3. Při druhém vydání připojeny sou: Nešpory z žalmů sv. Davida (ib.). Ded. Jindřichovi z Kojkovic. Kleych Kanc. 40.

Kunwaldský Matěj viz Konwaldský.

Kupec z Bilenberka Kašpar Jan, syn Jana Kupce a Bilkové z Bilenberka, nar. asi 1655. Vystudovav, byl několik let vychovatelem v domech šlechtických. Na cestách s chovanci svými seznámil se zvláště s jazykem francouzským a s literaturou jeho. Po návratu usadil se na St. M. v Praze. S manželkou svou, dcerou bohatého měštana Adama Keila z Šternberka, dosáhl tolik majetku, že si koupil dům a jiné grunty šosovní. L. 1683 ustanoven byl registratorem a 1688 českým sekretářem při soudu nad appellacími. V úřadě tomto vstoupil v bližší svazky s Václ. Rosou, kterémuž nápomocen byl ve vysetřování francouzského žlářství. Později měl značný podíl v soudním řízení příčinou smrti Šimona Abelese, an ex odio fidei christianae od vlastního otce zavražděn (1693). V uznání zásluh, touto měrou nabytých, udělen Kupcovi třitul čestného

Rukověť k děj. lit. č.

28

434

Kupšina.

rady a 1698 erb i matčino příjmí „z Bilenberka“. Nového řádu práva útrpného a hrdelního, ježto 1707 byl vydán, Kupec zpořídil překlad český, jakož i na sestavování původního textu byl pracoval, i dáno mu privilegium, aby zákon tento česky i némecky vydati a po 10 let výhradné prodávati směl. Privilegium to 1718 na další dobu rozšířeno. Zemřel 13. října 1725 (Rybička v ČČM. 1863, Auersberg Appell. G. II. 157).

JMsti Rím. císaře, uherského a českého krále Josef I. nové právo útrpné a hrdelní pro král. české, m. moravské a kn. slozské. V Pr. 1708 n J. K. Jeřábka (V. 606). Přehled a ukázky v ČČM. 1863, 402.

Kupšina Václav, farař v Kruhu u Jílemnice, 1734 vydal kázaní o sv. kříži (V. 977).

Kuteč (Kutsch) Krištof, kněhtiskař v Olomouci od 1600 do 1620 činný.

Kuten Jiří z Kutné Hory, knéz podobojí, jsa děkanem jaroměřským, v Pr. 1570 vydal výklad „na ten div a zázrak nad H. Kutnau na obloze ukázaný na oktáv tří králův“ (IV. 807).

Kuthen, Čuthenus ze Sprimsberka či Springsberka Martin, Kutnohořan, studoval v Praze i dosáhl tam, ač nezaznamenáno kdy, hodnosti bakalářské. Potom živil se vychovatelstvím v rodinách panských, zejména u Zdeňka Lva z Rožmitálu. S chovanci svými navštivil akademie i krajiny italské, franské i německé. Vrátiv se do Prahy, začal se škorpiti s mistry, stihaje jich napřed úštepačnými vtipy, později rozepřemi závažnějšího spůsobu. První takový případ udál se 1534, kde ve svárech Mr. Zahrádky s Šimonem Načeradským o pranostiku mistry dráždil epigrammy, beze jména na vrata kollejni lépanými. L. 1542 vedl nepříjemné, ač jinak neznámé spory se správci kolleje národu českého (LD. II. 313 a 327). Konečně dal se s universitou v soudy o pozůstalost po michelském sedláku M. Chalupě. Ten značné jmění, praveno že 2000 kop gr., pozůstavil, které podle tehdejšího práva jakožto majetek poddaného na universitu co vrchnost připadlo. Kuthen spojil se s vdovou Chalupovou, ale Mr. Antoch jej předešel. Odnes 1542 peníze pozůstalé a uchrániv je do kolleje, vychvátil je tím „z jíenu M. Kutena a jiných prý vlkův.“ (St. Un. 130 a 141, Pam. 1864, 98). Již z těchto případů viděti, že Kuthen byl povahy dosti zádraplivé, i dobře pocho-

Kuthen.

435

piti lze, že strana katolická a starokališnická mohla se lekati
zprávy o úmyslu jeho, jakoby chtěl jí na úkor psáti historii
českou. Skutek ovšem obavy této nikterak nedotvrdil. Kuthen
při vší své neurvalosti k mistrům byl dvořan, naproti nepřizni
s hůry nikterak necitedlný. Kronika jeho, 1539 vyšlá, je dílo
učené, ale politicky docela obojetné. Totéž platí ovšem o la-
tinském „Catalogus ducum regumque Bohemiae" 1540 vydaném.
L. 1541 Kuthen spolu s přítelem Rabinem obdařen erbem a
přidomkem „ze Sprinsberka". Co člen družstva básnického
pod Hodějovským skládal latinská carmina. I Catalogus vy-
šperkován distichy. Větší část skladeb jeho obcházela však
jen rukopisně. Nejvíce prosluly nápisy jeho na erb staroměstský
a na hrob Karla IV. Musa jeho latinská především sloužila
potřebám dvorským, jakož se i později úředně připomínaly
služby, kteréž jest králi a zeměsprávci arciknížeti Ferdinan-
dovi „při spisování mnohých a rozličných veršův činil". Tak
1551 vydány od něho „Ejaculationes aliquot panegyricae ad
illustr. principem Maximilianum Bohemiae regem". L. 1558 z
rozkazu vyššího společné s Kollinem popsal slavný příjezd
Ferdinanda I. do Prahy po vyvolení na císařství; popis ten
vydán latině, německy, česky a vlasky. Arcikníže Ferdinand
odměnou daroval mu kapitál, který po Dorotě Kašové co ne-
pořízený statek právem odúmrtním na krále připadl, o čež
pak delší vzešla rozepře mezi Kuthenem a manželem Doro-
tiným (Právník 1863, 315). Takovýmto těžením z výhodných
přiležitosti, ženitbou a šetrným hospodařením zjednal sobě
značné jmění. L. 1542 psal se již měšténinem staroměstským.
Tehdá asi přijal úřad ingrossatora kněh městských. Na sklonku
života jal se provozovati obchod plátenický. K tomu koupil
dva dřevěné krámy na konském trhu, i vymohl si král. pri-
vilegium 1562, aby je směl rozšířiti a od kamene vystavěti.
Zemřel 29. března 1564 i pochován v kostele sv. Benedikta
na St. M. (Palacký Würdigg. 269, Rybička v ČČM. 1860, 82).
Dcera jeho velmi nešfastně se vdala za řeckého dobrodruha
Jakuba Palaeologa a po jeho odvezení do Říma po Moravě
„kdes se bědovala“ (ABr. XIII. 311).

1. Kronika o založení země české a prvních obyvatelích, tudíž kuížatech a králích i jejich činech a příbězích, velmi krátce z mnohých kronikářův sebraná. V Pr. 1539 (IV. 416). Po druhé 1585 od Veleslaviny a po třetí 1817 od Krameriusa vydaná.

28*

436

Kutnohorský.

2. Appiana Alexandrinského o Illyricích neb Charvatích. O brzkém vy-
jití překladu toho sám se Kuthen v Kronice zmiňuje, ač nevědomo, stalo-li se
tak (IV. 276).

3. Vítání cís. Ferdinanda 1558 a kratochvílí při tom provozovaných po-
pšání. Česky v Slavatově spise, díl 29; odtud v Anthologii II. 1862.

4. Kronika velmi pěkná o uroz. a stat. vytíři Janovi Žižkovi. V Pr.
1564 a Výb. II. (IV. 425).

Kutnohorský Bart. viz Bartolomeus Jiří.

Kvapil Mikuláš z Vel. Postřelimova (Heilendorf) u Zá-
břehu co alumnus v seminári brněnském spolu s Pernšteinerem
a j. účastnil se v překládání spisu „Svatý denní pořádek"
(VI. 2284). Byv 1781 vysvěcen, stal se ředitelem škol v kraji
stryjském, odtud pak se 1794 navrátil na Moravu co farář
bilovický. Z Bilovic přešel 1802 do Pozořic. L. 1813 stal
se děkanem okresu slavkovského, 1820 arcipryštem letovickým
a čestným kanovníkem brněnským. Zemřel v Pozořicích
20. července 1823 (Wolný II. 3, 495).

Kvintík Jiří od Hory, kněz podobojí, vydal 1507 spis
proti Bratřím, dovodě klanění-se Kristu ve svátosti a bytu
jeho tu, načež Bratři odpověděli spisem obranným (Blah. Hist.
114; III. 749). L. 1511 dostal se farářem do Kutné Hory.
Installace jeho (15. máje) zvláštním spůsobem učiněna pamět-
nou. Když totiž při ní kn. Jakub kázal, tu prostřed řeči jeho
jakýs Ondřej Polívka, blouznivec náboženský, jenž se co Bratr
v Hoře byl usadil a ženu podobojí pojal, hlasitě se ozval,
vele knězi mlčeti, jelikož prý jeho (Ondřejova) hodina přišla
a on také mluviti počne. I jal se rouhati svátosti oltářní.
Když jej kazatel k mlčení napomínal, Ondřej ještě hůřeji
křičel, až jej lid popadl a do krve ztlučeného z kostela vy-
pravil. Při vyslýchání, jež s ním potom předsevzato, odpo-
vídal ještě prudčeji, tak že odsouzen byl k upálení. Dva dni
po výstupu v kostele skonal na hranici. Událost tuto šířeji
vyličil Vavř. Krasonický (Gind. BrG. I. 145).

Kvis Josef Jan, nar. 1735, sv. písma bakalář, byl ka-
novníkem, později proboštem kapituly svatovitské. L. 1781
vydal řeč k jubilejní slavností pražského arcibiskupa Ant.
Petra Příchovského (IV. 1985). Zemřel 1790.

Kyba Frant. Václav, kněz katolický, co kaplan u sv.
Václava v Praze 1748 vydal kázaní na výroční slavnost sv.
Scholastiky v chrámě kláštera svatojirského (V. 1017).

Kyrmezer.

437

Kyrmezer či Kyrmezerský Pavel, rodem ze Štávnice, mladší věk ve školách co učitel ztrávil; jmenovitě po několik let rektorem byl na škole strážnické, až se tam 1566 stal písařem městským. Tu se přiženil k jakési vdové, jejíž první muž slul Zřídil, a on po žené také tak jnenován byl, dokud v Strážnici zůstával a šeňkoval; nebo, nabyv sňatkem několik set, již nechtěl písařem býti. Potom ten statek všechen utratil, tak že se ledva měl nač z Strážnice vystěhovati, i ušed ženě do Krakova, dal se tam vysvětiti na kněžství, ale po návratu více než čtvrt léta s tím se tajil. Teprv když mu žena zemřela, obrátil se do Těšina za faráře. Potom farářoval v Černé Hore za Albrechta z Boskovic, jehož 1572 i pochoval a kázaní nad ním učinil. Z Černé Hory dostal se na faru do Ostrova a 1575 z jara do Uherského Brodu (ABr. XI. 281). Zde sobě plnou měrou dovedl získati pána, Jetřicha z Kunovic, i oba syny jeho Arkleba i Jana na Hranicích. Jetřich, ustanoviv jej děkanem, podřidil mu všecky faráře na svém panství. Téhož dosáhl při Janovi co do far na panství hranickém. I jal se hned kněžstvo své organisovati, vydav pro ně řád kázně církevní (1576). Spomocníka v tom měl Davida Reisse, muže rodu zemanského z Vratislavé, kterýžto, byv preceptorem u mladých pánův z Kunovic, zůstal pak v Brodě (ib. 301). Ač před světem se zastíral konfessi augspurskou, však ctižádost pudila jej k tomu, aby se stal hlavou všech nekatolikův moravských. V sousedním Broumovsku týmž směrem věci náboženské vedl kn. Jakub Sołian. Jednota mezeřická, 1576 pod aegidou Aleny Mezeřické i Hanuše Fridricha z Hardeka a na Kunstátě utvořená, jakož i snahy Philadelpha Zámrského a J. Kunwaldského na západní a severovýchodní Moravě zdály se cestu k tomu připravovati. Největší překážkou byli Bratří, ale Kyrmezer oddával se naději, že i ty přivede pod svou berlu. Z počátku se k nim měl přivětivě, ba přítulně, ale když mu nechtěli býti po vůli, začal na ně půtku nesmiřitedlnou, neostýchaje se prostředkův nejošemetnéjších. Prvni k tomu přičinu zavdala následující událost. Jistý Ziga do češtiny přeložil Melanchthonův Corpus doctrinae, i obrátil se o vytištění k panu Jetřichovi. Pán obratmo chtěl Bratří přivěsti k tomu, aby oni dílo na svůj náklad vytiskli, i vyslal o to do Evančic v červnu 1577 Kyrmezera s Reissem,

438

Kyrmezer.

opatřiv je listem věřicím k Br. Štefanovi a k Rudingerovi. Leč nezastihli Štefana, an se tehdá léčil v Teplicích losyňských, Br. Cibulka pak nechtel nic s tím miti činiti, však pro nezbytnost vždy něco o to s nimi promluvil a odbyl jich jak mohl (ib. 301). Kyrmezer nemálo se tím rozmrzel a brzy ucitili Bratři celou tihotu neprátelství jeho. Nejvíce od něho trpěti bylo Br. Aquinovi, správci zboru brodského, jehož všelijak stihal a listy brzo lichotnými, nazývaje ho svým „bátíčkem“, brzy hrozebnými sobě podkasati jej hleděl. Když zámysl ten opatrnou statečností Aquinovou byl zmařen, počal listy svými nepokojiti Rudingera, hroze Bratři očerniti ve Wittemberce i v Genevě. L. 1578 vystoupil veřejně se spisem proti zastávanému od Bratři bezženství kněží: „Spongia exigua et mollis ad detergendas aspergines, quas sacro conjugio ministrorum ecclesiae illuerunt in ista assertione Waldensici socii“, nestoudně se jich v tom dotýkaje. Avšak útok ten minul se s úspěchem; Bratři přestali na tom, že skrze Dr. Kratona dali Kyrmezera vyličiti Bezovi, jaký jest štěkavec, buřič, utrhač a podněcovač rozmišek (ib. 434). Mezi sebou převzděli mu *Schwermezer* (ib. 310). Vida je mlčící, udeřil Kyrmezer opět na Br. Aquina. Vedle toho pokračoval v duchovenské organisaci. L. 1579 spůsobil, že se v Brodě stalo snešení o svěčení svátkův (ib. 385), a t. r. vydal katechismus pro své kněžstvo. Když se 1580 Arkleb ženil s Alžbětou z Sternberka, připravil K. hru divadelní o Tobiášovi, kteráž před schromážděným panstvem na zámku provozována, ačkoli přítomný tam ujec Arklebův, známý dobrodružením náboženským Jeroným Šlik, nejedny od divání odvedl (ib. XIII. 76). Roku přištiho vypustil K. proti Bratřím hlavní své dílo. Sebrav všecky listy sve proti nim a z dopisův jejich jen ta místa, která se mu hodila, připojiv zavřel nadávkami nejhrubšího zrna: „Acta concordiae inter P. Kyrmezerum et vulgo Waldenses“ bez m. u Valentina Fari-noly 1580. Jak mile spis byl hotov, hned jal se výtisky rozesílati. Br. Aquinovi dodal jeden se zvláštním listem. Skrze pana Jetřicha dostala se kniha starším bratrským do Evančie, Fridrichovi z Žerotína a jiným pánům. Ale úsili toto opačný mělo účinek. Rozhorčenost obrítila se ne proti Bratřím, nýbrž proti jich soku. „Nacházím Kyrmezerovu knihu plnou lži a rouhání, a nemohu se dosti jeho nestydatosti nadiviti, ano i

Kyrmezer.

439

panu z Kunovic, že jest jemu ji vydati dopustil. Pan z Kunovic jest toho kněze mancipium pro nemoci a věk svůj starý; soud zdravý při takových věcech spoly s léty jemu schází“. Tak psal Fridrich z Žerotína (ib. XI. 436), a když na podzim se sešel soud zemský v Brně, všeako panstvo udeřilo na p. Jetřicha, kterýž si nevěděl jiné rady, nežli že Kyrmezera od sv. Jiří 1581 z Brodu přesadil do Nové Vsi, nařídiv mu mimo to, aby všecku zásobu závadné knihy (500 ex.) potlačil. I z luterské strany ozval se proti Aktám kn. Jan Adelf spisem i písní. K porážce této přidružily se Kyrmezerovi nesnáze domácí. L. 1581 shořel mu dvůr v Brodě (ib. XII. 106). Žena jeho, vinie jej z všelikých neplech, jako prý bachantka na náměstí vyběhla a lidem, at na kázaní jeho nechodí, zrazovala (Dr. Jordan ib. XI. 441). Když pak se přestěhoval do Nové Vsi, dlouho za ním jíti se vzpěčovala. Chasa brodská tehdá hned hotova byla s posměšnou naň písničkou. On zas na Bratři složil hanlivé verše. Mimo to sepsal apologii i vydati ji zamýšleje, odeslal ji do Prahy Dr. Hájkovi a Mr. Kodicil-lovi. I v bližším okolí svém ukazoval ji Dr. Pressiovi a Jero-nýmu Šlikovi. Žádný mu k vydání ji neradil, než každý za zlé měl. O sv. Matouši poslal ji v přepise Čeňkovi z Lipé, Janu, Fridrichovi i Bernardovi z Žerotína (ib. 443). I do ne-kalé literatury se zabral, udělav knížku prý přehanebnou; „dosti prý toho, aby ji primator v rathauze sodomském dělal“ (ib. 442). Asi 1582 postoupil faru v Nové Vsi „vyběhlému mnichovi“ Bonifaciovi Beninkaze, a sám se přenesl na faru do Derfle. Také pověstný Jakub Palaeolog našel u něho útočiště. Koncem 1581 Arklebovi z Kunovic, jenž mezitím po Jetřichově smrti panstvi byl nastoupil, vydán král. rozkaz, aby Kyrmezera, Beninkazu i Palaeologa potají vyzdvihl a biskupovi olomouc-kému vydal. Stalo prý se to ponuknutím bratra Kyrmezerova, kterýž v Brně byl knězem katolickým a později proboštem v Kladsku (Pam. 1872, 530). Kdežto uvězení a do Kroměžíře odvezení dobrodružného Řeka bez nesnáze vykonáno, zdráhal se Arkleb podle svobod zemských vydati ostatní dva pleti: hříče z panství svého (ABr. XIII. 311). Kyrmezer nicméně zbaven i fary v Derfli, načež se obrátil k Bernartovi z Žerotína, prose, aby jej přijal za písaře latinského a německého (ABr. XI. 446). Teprv když mu i tato naděje selhala, ustranil se do Uher, a

440

Kyselý.

usadil se v Holejči. Za pobytu tamního jal se polemisovati s Novokřtěnci a Sociniány, vydav na ně 1584 v Hlohovci spis latinský: „Confessio fidei de vera aeterna deitate Jesu Christi contra Anabaptistas et Antitrinitarios. Galgocii apud Valent. Mantschovit“ (D’Elvert Nachtr. 256). Po některém čase vrátil se zas na Moravu. Když mu však pan Arkleb na panství svém fary dáti nechtěl, zůstával ve svém domě v Brodě i živil se, odevšad jsa opuštěn, vyučováním dévčat (ABr. XIII. 311). Tu se nad starcem slitovali Bratří, jež nyní odprosil, „že tak neuměle proti nim horlil“. Od nich dochován byl k smrti (Ohláš. 100), kteráž jej 19. března 1589 zasáhla v Brodě, načež pochován u nich v klášteře (ABr. XI. 455, Wolný I. 3, 302).

1. Komedia česká o bohateci a Lazarovi, kratičce sebraná z evang. sv. Lukáše skrze P. Kyrmezerského z Šťábnice (sic), písaře radního a obyvatele města Strážnice. V Pr. 1566 (IV. 227).

2. Komedia nová o vдовě, kteruž Pán Buoh předivným spůsobem skrze Elizea proroka od věřitelské jejího vysvobodil. V Litomyšli 1573 (ib.).

3. Práva a nařízení řádu a kázně církevní, 1578. Lat. text 1576: Leges ecclesiasticae ad disciplinam et censuram vitae. ABr. XI. 283—8 lat., 289—297 česky (Rozbor II. 17).

4. Kázaní 1578. ABr. XI. 323 (ib.).

5. Málá biblií, to jest, vyučování mládeže i lidí sprostných pobožnosti křesťanské. V Olom. 1579 nákladem Jetřicha z Kunovic, v Pr. 1604 (IV. 1298).

6. Tobiáš, hra v pěti aktech. V Olom. 1581 (IV. 227).

7. Rozmlauvání mezi Tořílem a Slabým o náboženství ženském. 1581. Netištěno; viz ABr. XI. 441. Tořil — ophrys

8. Písička o sektě waldenské: „Všickni, jenž ste do sekt zavedení“. Vytisťena 1581. (ib.).

## Kyselý Matěj, katolický farář v Horních Zelenicích ku konci XVIII. věku, psal po slovensku.

1. Důverné a spasitedné rozjímání. V Trnavě 1795 (Sl. Pohl. I. 2).

2. Obecná krížová cesta. Rkp. (ib.).

3. Rozmluvání medzi kúazom Franč. Grandmayerom a ctih. manželom reformatou. V Trnavě 1795 (ČČM. 1862, XLIII).

## Labaun Jiřík, kněhtiskař pražský, od 1689 (V. 1588) v tištění knih českých velmi činný. Od 1702 měl privilegium

Laetus Jan.

441

na vydávání titulárního kalendáře, kteréž 1713 po smrti jeho přeneseno na syna, též Jiří nazvaného. Jiří ml. poněkud i literárně pracoval. Když ok. 1723 zemřel, tu více než po deset let tiskárna vedena na účet dědicův jeho, dokud ji nepřejal syn, opět Jiří Laboun. Ten asi 1758 s životem se rozžehnal, zůstaviv závod svůj vdové Kateřině, kteráž jej vedla až do 1769, kde, provdavši se za jakéhos pekaře, tiskárské právo postila (V. 541).

Pažiju - notami. V Praze 1721 (V. 120).

### Labe Jindřich z Turnova, vstoupiv do řádu sv. Františka, drahně let ztrávil v klášteřích bechyňském, dašickém, olomouckém a j., načež co guardian spravoval klástery v Jindřichově Hradci (1679), ve Voticích (1683), v Turnově (1685) a v Praze (1689). L. 1690 stal se definitorem provincie české. Zemřel 4. července 1693. Labe byl z přátel Balbinových, kteří k pracem historickým od něho i podnět brali, i na vzájem jemu sbíráním materialií se odvděčovali. Psal tři spisy latinské (1680–89) a dva české (Rybička ve Sl. N. IV.).

1. Hájek svatý (hist. P. Marie lauretanské v Hájku za Bílou horou). V Pr. 1690 (V. 1188).

2. Historie o třech sv. obrazích v Františkánu v Bechyni. V Pr. 1685, 1746 (ib.).

### Labe Šebestián z Rokycan, nar. 26. února 1635, vstoupil do řádu jesuitského 1653. Pět let učil náukám humanitním, načež 15 let ztrávil dílem v Praze, dílem po jiných místech českých. Konečně přejal úřad missionáře v Oseku, zastávaje zároveň zámecké kaplanství u ródiny Malovecké. Poslední doby života ztrpčeny mu dnavými bolestmi, až jej z nich smrt vysvobodila. Zemřel v Klatovech 21. února 1710 (Pelcel Jesuiten). Labe skládal latinská epigrammata, jejichž důvtipnost svou dobou velikou nalezala oblibu, tak že od 1682 do 1701 několikráte byly vydány: „Sales epigrammatici“.

Písné o utrpení Pánč, několikráte vydané (Balbin B. d. II. 2124).

### Lacino Jiřík, na jehož jméno složená píseň: „Ját skládám v Bohu všecku naději“ v Kleych. Kanc. 550.

### Lačný (Latsny) Martin, kněz evang., farář a senior v Nitransku, 1797 vydal řeč, kterou měl při posvěcování chrámu v Uh. Skalici (VI. 2012).

### Laetus Jan z Čáslavě, nar. 1545, na kněžství zřízen ve Wittemberce 1572, načež se stal kazatelem v Pacově. Odtud

442

Laetus Lukáš.

úzké měl spojení s známým odpůrcem Jednoty, jihlavským kazatelem Dr. Hederikem (Gind. GBr. II. 267—296), kterýž Laeta patrně užíval, pokud v akci své potřeboval českého péra. Pochopitelnost tudíž, že Bratři nehrubě přivětivě hlečeli na tohoto, nazývajícě jej svým opačným přítelem, nožem jihlavským, neučeným oslem (Is est iste ighaviensis machaeropoeus, indoctus asinus. ABr. XIII. 220). L. 1581 vydal Laetus knížku o smyslu při večerí Páně, připsav ji radde pelhřimovské, latině a česky, o kteréž Bratři nepochybovali, že to vlastně práce Hederikova (ib.). Starší, jakkoli jim spis ten byl proti mysli, neustoupili však od mlčení, v celé té srážce s Hederikem zachovávaného. I v krátce se jim dostal dostiučinění spůsobem neočekávaným. Laetus 1582 postižen v hrubém poklésku mravním, z čehož takové vzešlo pohoršení, že jej pateron jeho, Mich. Špaňovský z Lisova, na místě vyhostil. „A tak Pán Bůh za nás počiná jim skutkem platiti“, psal Br. Kapita, „a ta nová jich sekta se roztrhla a rozlezla. Dílo těch paboukův roztrháno a na nic přišlo, abychom vždy viděli pravost toho Pána promluvení: In silentio et spe erit fortitudo vestra“ (ib. 250). Laetus uchýlił se do Jihlavy k ochránci svému i dělal mu později (1585) náhončího na tamního měšťana Weidhofera, když tento za pobytu Eneasova schůzi bratrskou v domě svém dopustil (ib. 220). Od 1585 byl kazatelem v Konicích, v Dvorkovicích (Rosenthal) a v Starnově, až se 1590 dostal do Třebíče, kdež 1595 život svůj dokonal. (Wolný II. 3, 138. D’Elvert Nachtr. 256).

1. Tabule, obsahující a ukazující rozdíl mezi pravým a upřimným křesťanským a falešným bludným fortelným cwinglianským kalvinským Bratři waldenských o večeři Pána našeho Ježíše Krista učením. (ABr. XIII. 220). Ded. purkmistru a raddě mésta Feldřimova (sic), dat. v neděli po sv. Barbore 1581.

2. Otázky křesťanské pro mládež a sprostý lid. 1582 (IV. 1305).

3. Naučení o pokání (ib., Index).

Laetus Lukáš z Telče, kněz katolický. L. 1579 ustanoven byl na faru prostějovskou, ač pochybno, zdali se v ní skutečně uvázal. L. 1582 přejal duchovní správu v Kdousově a spolu se stal děkanem okresu bétovského. V dubnu 1586 vedle kdousovské dána mu fara ve Velkém Újezdě, ale nepobyv tam dlouho, ještě téhož roku povolán byl k prosbě měšťanstva kroměžířského na tamní děkanství. Asi 1590 zvolen do ka-

Láni Eliás.

443

pituly olomoucké a brněnské. L. 1592—4 administroval klášter ždárský. Když biskup Stanislav Pavlovský 2. června 1598 zemřel, kapitola Lacta vyvolila samotřetího za administratora. L. 1585, jsa děkanem bétovským, k žádosti Stěpána Vratislava z Mitrovic na Drachově učinil ze Šturmova „Srovnání viry“ krátký výtah, kterýž jest 1613, když po druhé vydán byl, takový mezi Bratřími dojem učinil, že uložili Br. Jaffetovi, aby sepsal obranu. Laetus zemřel v Olomouci 3. ledna 1603 (Wohy I. 1. a 2., II. 1. 2. a 3.; D'Elvert Nachtr. 239).

Krátkey spis o Jednotě Bratři Waldenských, jestliže z Boha jest, sebraný z knihy V. Šturma. V Pr. 1585 a 1613 (IV. 1316).

### Lagonides Jiřík Adalbert písař na hradě Bétově ve službě Hynka Jankovského z Vlasimě, jehož Apatéku koňskou 1651 přepsal (IV. 911).

### Laho Jan, Slovák z Radvaně, 15 let byl kazatelem A. V. v Berzeku, až pak po vydání tolerančního patentu co první svého vyznání kněz. do Čech povolán. Koncem máje uvázal se v duchovní správu v Krucemburku, kdež služby boží vykonávány z počátku ve stodole. Jelikož osadníci po otcích svých byli smýšlení bratrského, měl Laho s nejedněmi ne snázemi se potýkati, až se i osada sázavská (u Ždáru), s kru cemburskou spojená, od této zcela odtrhla. Laho vida, že nelze zniknouti, konečně aspoň co do lámání chleba osadě učinil po vůli. L. 1784 jmenován prvním superintendentem A. V. v Čechách (Tardy 147, 150, 185, 236), ale nemoha touze po domovu odolati, složil 1786 hodnost tu a vrátil se do Uher.

Výtah některých otázek a odp. z učení křest. V Pr. 1784 (VI. 1778).

### Laches Jiří, rodic z Nepomuka, písař, od něhož psán graduál bratrstva literáckého v Litomyšli (Jelinek Litomyšle III. 24).

### Landerer z Tiskutu Jan Michał, kněhtiskaŕ, jenž 1754— 1790 tiskl knihy české v Prešpurku, později také v Budíně.

### Landskrounský viz Hanus Jiří.

Láni Eliáš, nar. v Slovenském Pravně 1570, po odbytých studiích byl rektorem škol jelšavských, potom duchovním správcem v Mošovecích, odkudž 1609 přesídlil se do Bitče. L. 1610 na cirkevním shromáždění v Žilině vedle Jsáka Abrahamidesa a Samuela Melika vyvolen za superintendenta desíti předdunajských stolic. Úrad tento, moci kteréhož mu připadl

444

Láni Michal.

nadzor v stolicích liptovské, trenčanské a oravské, za dosti těž-
kých okolností, tisněn jsa jednak od strany kalvinské, jednak
úsilím Pázmányovým, se eti zastával, zvláštní požívaje přízné
palatina Jiříka Thurza († 19. ún. 1617), při jehož pohřbu Láni
kázal, leč ještě 5. listopadu téhož roku po svénu příznivci sám
se na věčnost odebral (Poezie B. Tablice I., Slov. Pohl. I. 2).

1. Katechismus Dr. M. Luthera (spolu s Abrahamidesem a Melikem). V Levoči 1612, 1634 (IV. 1406). Ded. palatinovi J. Thurzovi a manželce jeho Alzbété Coborové.

2. Řeč na pohřbu Jiřího hr. Thurza. V Pr. 1617 (IV. 1721).

3. Osm písní v Cytaře Třanovského, též v Kleychově kancionále otištěných.

Láni Michal z Uherské Škalice, syn faráře bolešovského, studoval v Tubinkách, načež byl rektorem školy skalické 1668. Po dvou letech uvázal se v faru ve Vrbovcích. L. 1672 odebral se u vyhnanství do Němec. Přestáv uvězení ve Würzburku, přijal 1675 povolání na kazatelství k exulantům českým v Gebhardsdorfě. Tam zůstal až asi do 1683, načež vedl úřad kazatelský při české osadě v Žitavě. L. 1686 vrátil se do Vrbovec, kdež 1708 zemřel (Pescheck Exul. 156, Tablic Poezie II.).

Jana Eichhorna Duchovní zbraně i pokladův večných pokojík. V Žitavě
1682, 1718, v Hali 1744 pěćí E. Milce, v Prešp. 1780 (V. 1583 a VI. 2278).

Laštovka Tomáš Frant. Xav., Slezan z Hlučina, 1720
stal se farářem v Rudikově, odkudž se 1726 přenesl nad faru
a dékanství v Uherském Hradišti L. 1746 učinil směnu za
faru jaroměřickou, ale, jeda tam, na cestě roznemohl se a
zemřel v Brně 14. února 1747 (Wolný I. 2, 214 a II. 3, 168
a 209).

Wilh. Stanibursta S. J. Čtvrťý článek víry. V Trnavě 1748 (V. 830,
860 a 1018).

Lauček Martin, syn notáře a rychtáře v turčanském
sv. Martině, nar. 19. máje 1732. Školy navštěvoval v Ne-
cpalech, v Prešpurku, v Šarišském Potoku a v Kežmarku. L.
1754 stal se učitelem v Berzetíně, pak farářem A. V. 1750 v
Kunové Teplici, 1761 v Horní Slané a 1783 v Uherské Škalici.
Zde zemřel 9. února 1802. Sepeši nad ním učinil pohřební
kázaní (VI. 2083). Krom jedné knihy uherské, psal jen slo-
vensky (Tablic Poezie II).

1. Zlatá báně, nábožné modlitby a písně. V Prešp. 1776 (VI. 2277).

2. Slzy učedlníkův od Ježíše utřeně. Kázaní na příchodnou de Škalice.
V Škal. 1783 (Vf. 1991).

Lazar.

445

3. Radostné prozpěvování v den posvěcení chrámu v Skalici. V Skal. 1797 (VI. 223).

4. Slovárně neb konkordancí biblická. V Prešp. 1791 (VI. 1797).

**Launský Matěj** (M. de Luna, *Lunaeus*, *Lunensis*), rodic z Louna, studoval v Praze, kdež 1521 učiněn bakalárem (LD. II. 270). Potom, obrátiv se ke stavu kněžskému, byl děkanem v Žateci, s Bratřemi tamušími mnoho nesmází mívaje. Adam Šturm vini jej, že Daniele Krajčího a j. vypudil z města (Dial.). Z Žatce přešel 1542 do Nymburka, kdež děkanství ssazením nepořádněho kn. Lahvičky bylo uprázdněno, i zůstal tam až do skončení svého. V jednáních náboženských 1542—3 kn. Matěj vedle Mystopola přední měl účastenství (Červ. Hist. 191). L. 1562 kynula mu naděje, aby přišel do Prahy. Tehdá totiž stavové, obnovujíce konsistoř, jeho vyvolili administra- torem, ale volba od Ferdinanda I. pro luterské smýšení vyvo- lencovo potvrzena nebyla. (ČČM. 1848. I. 456). Zemřel 26. září 1567. Lupáč na úmrtí jeho složil eteostichon. Jan Rosin napsal o něm (1582), že vynikaje zbožností a důmyslem, drahně složil řeči duchovních, z kterých kazatelé čeští vzdělání své brali (Proch. Misc. 110 a 449). I vně vlasti jméno jeho pro- slulo, jakož jeho ve spisech svých dotýká se Jiří kníže An- haltský (Proch. Comm. 277).

Kázaní na celý rok 1542 (Přid. č. 71 a IV. 1571).

**Laurentiades Jiří** viz *Kostelečký Jiří*.

**Laurič Josef**, nar. 1686 v Praze, 1701 vstoupil do rádu jesuitského. Po 12 let vyučoval v menších školách, 6 let řídil missie, potom byl rektorem kolleje v Hradišti a konečně ministrem kolleje v Jičíně, kdež 1754 život svůj dokonal (Pelcel Jesuiten). Latině sepsal historii jubilejní „divae ruthe- nicae imaginis Mariae, quae Gicziniis altero jam saeculo co- litur“ (Reg. Hrad. 1741), a po dvou letech vydal ji v českém překladu:

První věk rodičky boží rusanské. V Kr. Hradci 1743 (V. 1225).

**Br. Laurin či Lorek**, jáhen bratrský, pod jehož jménem vydán spis proti pamfletu Dr. Václava Mitmánka asi 1543. Rukopis byl u V. Hanky (Gind. Br.G. I. 508, pozn. 39; Červenka hist. 218).

**Lazar Burian**, měštěnín pražský, spolu s Hlavsou a So- vou vedl náklad na bibli benátskou 1506.

446

Leb.

Leb Jan z Klatov, kněz katolický, 1609 farář v Janovicích.
O vel. svátosti devět otázk. V Pr. 1609 u Sessia (IV. 1383).

Lebeda z Bedršdorfu Václav, rodem z Nového Města
pražského, písárem byl při dskách zemských i vydal 1610 k
užitku komorníkům abecední přehled měst, zámků, hradův,
tvrzí i jiných sídel v Čechách s naznačením jejich od Prahy
vzdálenosti, kterážto kniha skoro dvě stě let dobré služby
konala co jediná tehdá rukovět topografická. Později vstoupil
Lebeda jako laik do řádu jesuitského, kdež naň vzloženo
opatřování potřeb životních. Maje úhledné písmo, všecken, co
mu od pravidelného zaměstnání zbýval, čas vénoval na pře-
pisování duchovních kněh, jichž Balbin, když se 1636 stal
Jesuitou, v knihovnách řádových v Brně, v Praze a jinde
drahně nalezl (Balb. Boh. d. II. 428).

Knížka, obsahující v sobě kratičké poznamenání měst. zámkův, hradův, tvrzí i jiných sídel v tomto slavném královstvi ležících. V Pr. 1610 u V. Stříbrského, pak 1622, 1681 od komorníkův při dskách, 1682 od M. Šteyra, 1687 od Fidelisa Waibla, 1692, 1709 u K. Rosenmüllera, 1778 od Tábor-ského (IV. 662).

Led Jan, soused velvarský, 1580 vydal píseň o hromo-
bitné bouři a zapálení makovice na vězi kostelní ve Velvarech
(IV. 167).

Ledecký Jan viz Vodička.

Lednický Jeremiáš, jeden z radních pánův města Le-
voče, zemřel 1685 (Tablic Poezie II.).

23 písní, z nichž 14 původních, v Cyth. Třan. a v Kleychově kanc.

Legendy první sepsány jsou veršem; později teprv řeči
• nevázanou.

Veršované čtverého json rázu podle věku a slohu (II. 31–34, 40–43).

I. Nejstarší, pochodící z konce XIII. věku, vztahují se k životu Spasi-
telovu a k životu apoštolův. Zachovaly se jen zlomečně: 1. Zlomek kapi-
tulní o sv. Joachimovi a Anně (ČČM. 1855, 529. Feifalik Studien II.). 2.
Kynského zlomek o umučení Páné (Dobr. LG. 113, Výb. I. 1147), úplněji v
homiliích Štítného (Výb. I. 754). 3. Zlomek o seslání Ducha sv. (ČČM. 1829,
Výb. I. 178).

Apoštolské legendy 1. v zlomku Durichově (Dobr. LG. 103, Výb. I. 1143),
2. v zlomku Šafaříkově (ČČM. 1847. I. 296, Výb. II. 1). Srov. Feifalik
Studien VII.

II. Legendy o Jídáši a o Pilátovi (ČČM. 1829 a Výb. I. 169 sld.), jinak
pode jménem „Epických zlomkův“ známé, sepsány počátkem XIV. věku,
jakož viděti z narážky na smrt Václava III. — Legenda o sv. Alexiovi z těž
doby (ČČM. 1851. Fejfalik Studien VII. 37).

z Leonperka.

447

III. Z pol. XIV. věku pocházejí: 1. Legenda o 10.000 rytířův v passio-
nálu 1395, v klášteře kremsmünsterském a v univ. bibl. Ivovské (ČČM. 1840,
Výb. II. 5). 2. Legenda o sv. Dorotě v rkp. kapituly pražské (St. Sklad.
III. 121) a univ. bibl. pražské (ČČM. 1848 II. 261, Výb. II. 17). 3. Legenda
o sv. Katečině v rkp. bibl. stockholmské, objevená Jos. Pečírkou a vydaná
v Pr. 1860 Erbenem (Dr. Bohd. Jedlička v Pr. Sitzb. 1873 I.).

IV. Z též asi doby, ale z jiné školy: 1. Legenda o sv. Prokopu v rkp. hradeckém (St. Skl. I, Výb. I. 184 sld., Fontes rerum bohemicarum I.). 2. Legenda o sv. Dorotě v rkp. univ. bibl. Ivovské (ČČM. 1859, 21 sld. Srov. Fejfalik Studien IV. 22). 3. Pasije z rkp. hradeckého (St. Skl. III. 27 sld.). 4. Mářie Magdalena z těhož rkp. (ib. II. 1 sld.). 5. Sv. Jan Apoštol (ib. 49). 6. Summa o utrpení Páně v rkp. bibliotheky roudnické.

V. Pozdější viz u Jungm. IV. 155—161, V. 171—173.

Legendy prosaické sebrány v Passionale, v Životě Otcův egyptských, v
rkp. bibl. pražské 1410 a olomoucké 1421 o sv. Františku z Asissi (Výb.
II. 907) a j. Viz Jungm. III. 913—926, IV. 1782—1798, 1921, V. 1239—
1369. Legendy o svatých českých v I. díle Fontes rerum bohemicarum.

Lehnický (chybně Lchenštein) viz Arnolt Jan.

Lehocký Jan Ondřej, kněz evangelický A. V., spra-
voval osady od 1782 v Rusavě a od 1785 v Hodslavicích, od-
kudž se 1789 přenesl na faru do Visly v Těšinsku (Wolný
I. 3, 153 a 294).

Pořádk prac a modlitch (agenda evangelická), vytistěn 1788 (Wolný l. c.).

Lehocký Daniel, Slovák, kněz evang. A. V., jenž spra-
voval cirkev v Horním Mičíně.

Kniha o maandrém křest. vychování. V Prešp. 1786 (VI. 1250).

Leonhard Václav z Úterého v Plzensku, nar. 24 září
1746, stal se jesuitou 1761 i dosáhl doktorství filosofického.
Po tři léta působil co professor humanitní. Z zaměstnání toho
vytržen zrušením řádu, načež 1773 uvázal se v katechetství
při normální škole v Praze. Vyznamenán byl titulem dvorského
kaplana a jmenován kanovníkem u všech svatých. L. 1790
povolán za scholastika do kapitoly svatovitské (Pelcel Jesuiten).
Na 1807/8 vyvolen rektorem university pražské, ale před
uplynutím roku 9. června 1808 s světem se rozžehnal.

Uvedení, jak školní katechetové postilly Scipionovy při vykládání evangelium užívati mohau. V Pr. 1779 (VI. 1891).

Lenk Jakub Jan, kněz katolický, 1706, jsa farářem v Plzenci či Staré Plzni, vydal „Bašty zbrojné bratrstva marian ského a svatováclavského“, jež byl v osadě své založil (V. 1138).

z Leonperka viz Fabricius Leopold.

448

Leopold

Leopold Tobiáš, kněhtiskar pražský, jenž koupiv 1616 tiskárnu dědicův šumanských, činným byl až do 1622. Tiskl výhradně kniby směru katolického.

z Lerchenfelsu viz Sixt Jan.

Lešák Jiří, učitel na Slovensku, 1775 v Prešp. vydał „Umění počtu (ČČM. 1862, XXXIX.).

Leška Štěpán, Moravan ze vši Kuželova, nar. 21. října 1757, vychován byl ve Vrbovčích (trené.), kamž se otec jeho přestěhoval. Nemaje chuti k řemeslu, na něž rodiče jej určili, ušel do Přítrže a tam co mendík studovati počal. L. 1774 přešel do Modré, pak do Ivančiné (turč.), do Gemera a do Prešpurku. V Prešpurce zastával službu varhaníka, kantora a korrektora slovenských kněh. Poněvadž cís. Josefem II. theologům evangelickým návštěva německých univerzit zakázána, nezbylo Leškovi jiné rady, než aby se při Institorisovi dovzdělal k povolání kněžskému. Od 1783 vedl Noviny Talayovy, jichž redakce po něm přešla na J. Vyskydenského. L. 1785 přijal pozvání na evang. faru v Bukovině (hrad.), která se později přenesla do Černilova. Po roce přešel do Křižlic, 1791 do Krabšic a 1794 do Prahy. L. 1786 učiněn superintendentem českých evang. obci A. V. L. 1798 vrátil se do Uher, uvázav se v duchovní správu cirkve egyházské (zolt.). L. 1810 Egyház vyměnil za Malý Kereš, kdež 21. ledna 1818 zemřel (Tablic Poezie IV.).

1. Básně příležitostně, zejména k svatbě O. Škultetyho 1751, Jana Vyskydenského 1785, K. Vojtéchovského souseda novostižnického („Jiskra lásky“) 1797; tato nově otištěna ve Veselém čtení 1860 (VI. 356, 386).

2. Vdšěný protestant naproti svému sníšelivému mocnictví. Bez m. 1782 (VI. 1108).

3. Prešpurské noviny s milostivým c. kr. povolením. V Prešp. 1783—4 (VI. 1887). Viz Světozer Sl. N. 1861, 257.

4. Rozmlauvání jednoho helv. vyslance s evangelickým A. V. Čechem. V Jindř. Hradci 1784 (VI. 1767).

5. Nová loterie pro hospodáře a hospodyně. V Pr. 1792 (VI. 1179).

6. Poklad národu. V Pr. 1796 nákl. J. Beránka (VI. 1184).

7. Nová kniha zpěvův křesťanských. V Pr. 1796 (VI. 222).

8. Počáteční cvičení v náboženství. V Pr. 1797 (VI. 1801).

9. Suma zákona božího. V Pr. 1798 (VI. 1010).

10. Superintendeuta J. Fokka Uvedení k gruntovnímu poznání křesťanského náboženství. V Pr. 1798 (VI. 1803).

11. Epigrammata v III. díle Pochmajerových Nových básní. V Pr. 1807.

Leva.

449

Letopisy českým jazykem počato psáti teprv za XIV. věku. Vyskýtají se buď porůznu, buď v sbírkách, ve kterých dílem starší zápisy přepisovány, doplňovány a opravovány, dílem pak zprávy souvěké samostatně skládány.

Značnější jsou: 1. 1338—1432 v II. díle Script. rerum bohem. 2. Kronika v rkp. Jana Pinvičky nyní v Č. Museum, obsahující dobu 893—1458, pak 1378—1461. 3. Bartoše z Drahynic přídavky k latinské kronice 1310—1464, vlastně od něho jen do 1445. 4. Prodloužení kroniky Beneše z Hořovic 1378—1440. 5. Rukopisy dva děčinské, někdy Pelcelovy. 6 Rkp. křižovnický 1312—1509, psaný asi 1515 (Hanuš M. Výbor 9—14). snad od Jiřího z Písku. 7. Jana z Janštorfu 1525, též u křižovníkův. 8. Rkp. Brazidinův v Děčíně. 9. Rkp. od Karla Münsterberského 1607 darovaný Adamovi z Waldšteina, nyní v dvor. bibl. vídenské. 10. Rkp. univ. bibl. krakovské (Pam. 1859, 237). 11. Rkp. kapituly vyšehradské 1207—1524 (Rozb. I. 174). kterýž tuším patříval písáři Prokopovi. 12. Kronika vyšehradská z dob Maximiliana II. a Rudolfa II. (Rozb. II. 28). 13. Historické spisování Slavatovo, co se dotýče věcí českých 1526—1588 mnoho zpráv letopisných v sobě zavírá. 14. Letopisy Mik. a Ondř. z Prachňan, Marka Bydžovského, Mik. Dačického z Heslova a j. Obsah letopisův 1—11 v jedno sebrán v třetím díle Script. rerum bohem. 1829 od Fr. Palackého vydaném co „Staří letopisové česti“.

Lettinger Jan, kněz katolický, katecheta školy normální
tuším v Olomouci.

Život P. Ježíše pro dítky. V Olom. 1790 (VL 2160).

Leuconeus Filip, 1608 farář v Soběchlebích.

Sedmerý spůsob zpívání letanie. V Pr. 1590, 1591, 1608 (IV. 103).

Leukopetrus Caesareus Mikuláš, mistr svob. umění,
v polovici XVI. věku byl učitelem na škole v Litoměricích,
kde při žácích svých v mathematice takových dosáhl úspěchův,
že mu městská radda 1558 ke zdaru tomu štěstí přála a o
své ujmě plat jeho o dvě kopy grošů rozmnožila (Lippert 464).

Vyznamenání a zjevení pravého vlévání nebeského, totiž zatmění, kteréž v těchto sedmi letech zběhnauti se mají. V Olom. 1559 u J. Günthera, v Pr. 1563 (IV. 754).

Leva z Brozánek Zigmund, potomek schudlé rodiny vládycké, vystupuje ponejprv 1619, kdež vydal přivítáni Frdrichovi Falckému. Oplétání, ve kteréž proto upadl, přimělo jej, že stal se katolíkem. Oddal se na umění knihtiskařské. Od 1629 spravoval impressi akademickou (V. 516). Poslední kniha, která nám s jménem jeho známa, jest od 1645 (V. 490). I v pozdějších svých letech literárně byl činným; jmenovitě knihy, které u něho tištěny, uvykl opatřovati předmluvami.

Rukověť k děj. lit. č.

29

450

Levinský.

1. Vítání neb vínš k šfastnému příjezdu Frídricha falckrabéte do měst pražských 31. října 1619. V Pr. 1619 u dří. Dačického (IV. 462).

2. Dědictví při Catechinově Zodiaku 1636 (V. 1199).

3. Duchovní zbrojnice. V Pr. 1548 (V. 1548).

4. První křesťanského člověka starost. V Pr. 1644 (V. 1399).

5. Communis vitae urbanitas. Šlechetnost neb mravnost v společném lidni občování. V Pr. 1545 (V. 490).

6. Paut k boží krvi. Podruhé 1716 (V. 1606).

## Br. Levinský Daniel, zřízen na kněžství 1632 v Lešné (Dekr. 277).

Píseň exulantův českých v Lešně. Složená pod smutnou melodii žahnu XXII. Kochanovského. Tisť při Komenského mantálníku. V Amsterdam. 1658 (Pr. Stzb. 1868. I. 82).

## Lhenický Pavel 1608 na zámku Treboni předsal několik pojednání Budovcových pro pana Petra Voka z Rožmberka. Rukopis nyní v kr. bibliothede stockholmské (Pečírka ČČM. 1851 III. 35, Dudík Schw. R. 151).

## Liberda Jan, nar. 1701 v slezském Těšině, studia svá konal v Hali, načež se stal učitelem ve svém rodišti. L. 1725 vydal první svůj spis „Klíč Davidův“, knihu to obsahu mysticko-polemického, kterou mezi lidem českým, zvláště v Hradecku, Opočensku a Smíricku, takové hnutí spusobeno, že úřadové videli potřebu násilného zakročení proti „pietismu“, valnou část lidu sedlského uvrhše u vězení (Rybička ve Světoz. 1871, 459). Brzy po prvním vydání Klíče (9. října) povolán Liberda od Henriky Sofie z Gersdorfu za duchovního správce do Velkého Hennersdorfu. Nastoupiv úřad ten 1726, takovou zjednal si oblibu, že Češi nejen z okolních vesnic, ale i z Žitavy ku kázaním jeho valem se hrnuli. Bylíť větším dilem u vnitru duše své přivrženci učení bratrského a jen z potřeby se k luterstvu přiznávali. Jak mile tedy Liberda služby po bratrsku konati počal, opouštěli luterská kázaní kazatelův svých Jarého a Vodičky a neděli co neděli raním jitrem putovali do Hennersdorfu. Hlavním jejich v tom vůdcem byl Martin Kopécký. Hennersdorfská osada tím pořád více vzrůstala, že již povstal zvláštní zásedlek, Schönbrunn zvaný, jen od českých exulantův obydlený. Liberda, zdarem takovým uchvácen, počinal sahati za meze práva svého, za „posluchače“ přijímaje osoby z exulantův gebhardsdorfských, dráždanských a žitavských. Vzrůst tento byl trnem v oku nejen faráři hennersdorfskému, ale i městské raddě žitavské, již proto, že v Bratrstvu spatřo-

Libertin Jan Ignác.

451

vali kalvinství. I s vrchlostí hennersdorfskou nastaly nedohodnutí. Protimyslnosti tyto pohnuly přivržence Liberdovy, aby sobě jiného obytu hledali. Uslyševše, žeby král pruský Fridrich Vilém, an právě o rozšiření Berlina pracovati se jal, ochoten byl přijmouti české exulanty, k návrhu Liberdovu pozdvihli se v září 1732 z Hennersdorfu, Gerlachsheimu a Žitavy počtem 500 duší i obrátili se k hlavnímu méstu pruskému. Ale v Chocebuzi stihla je nemilá zvěšť, že od pruské vlády konečného ještě povolení nedáno. Někteří se vrátili nazpět, jiní pak po různu postupovali dále, až posléze do Berlina dorazili. Král vykázal jim 38 stavenišť v ulici Wilhelmstrasse a dal jim ve Friedrichstrasse vystavěti kostel (1735—37), kterýž upomínkou na Husův Betlem nazvali betlemským. Liberdu, jenž měl býti duchovním správcem nové osady, mězitím potkala zlá nehoda. Vraceje se z cesty do Šved a Berlina, byl v Hennersdorfé 1732 uvézen a pod obviněním, jakoby v Čechách a v Sasku plodil rozbroje, do Drážďan i potom na Königstein, odtud pak do káznice v Waldheimu odvezen. Marné byly přímluvy vyslance pruského o jeho propuštění. Teprv 1737 podařilo se mu z Waldheimu uteci. Osada berninská, kdež od 1734 na místě Liberty působil Petrmann, příchodem nových přistěhovalčův z Gerlachsheimu, 1737 v Rixdorfé osazených, značného nabyla rozšiření, leč zároveň v ni přibylo podnétův k různicím, jež ani oblibený Liberda ulahoditi nezdolal. Čtyry léta po osvobození z vazby zastihla jej smrt. Zemřel 9. srpna 1742 (Pescheck Ggrf. II. 498, 556; Exul. 85, 152, 157). Liberda po Kleychovi nejodvážnéjší byl rozširovatel knéh náboženských po Čechách. Na cestách, k vůli tomu podnikaných, upadl v nejednu svízel, ale vždy se mu podařilo vyváznouti, tak že se o ném záhy vypravovalo množství dobrodružných událostí.

1. A zaí 2. Klíč Davidův k otevíření pokladův království božího, v tajemství skrytých. V Loubné 1725, 1727, 1729, 1731, v Berlíně 1737 (V. 127).

2. Harfa nová na hoře Sion (překl. z něm.). V Loubně 1732, 1735 (V. 131).

3. Nový zákon a žalmy, jejž 1730 v Loubné vytisknouti dal (V. 658) podle textu bratrského. Srov. Novotný 88.

Libertin Jan Ignác, bakalář sv. Písma, 1722 byl tušim kaplanem v Plzni, 1730 farářem v městysi Mýtě, i vydal patero kázání o sv. Ludmile, sv. Ignacioví, jehož po Dlouho-

29*

452

Libertin Jan.

veského příkladu nazývá Hynkem, o sv. Mikuláši a Janu N. od 1718–1730 (V. 923).

Libertin Jan z Rakovníka, nar. 8. list. 1654, stal se jesuitou 1669. Čtyry lóta učil grammatice a 16 let co kazatel působil. L. 1718 byl správcem tiskárny klementinské. Když rozličné tiskárny knihy dědictvím svatováclavským vydávané začaly patiskovati, obrátil se tehdá k české kanceláři s prosbou o ochranu (Rozpr. I. 24). Zemřel asi 1724 (Pelcel Jesuiten).

1. Memento mori, O srovnání vůle naší s vůli boží. V Pr. 1710 (V. 1463).

2. Mravné a správné jednání o mládeře (sic) cvičení a vychování. V Pr. 1715, 1753 (V. 498). Ded raddé města Rakovníka.

3. Papršlek svatosti, t. j. výtah z podivného života Jana Františka Regis V Pr. 1716 (V. 1315).

4. Mali corvi malum ovum, vyvrácení knížky jistého odpadlíka jménem Havrana (nomine Coracis). V Pr. 1717 (V. 761).

5. Desítka apoštolská sv. Xaveria. V Pr. 1723 (V. 1463).

6. Jakuba Boymana Den lásky boží (V. 1463).

7. Kázaní o sv. Janu N., o sv. Bernardu (Pelcel).

Libertin Jiří Jan 1720 byl děkanem v Rakovnice a 1724 kanovníkem na hradé pražském. Od 1713 do 1729 vydal šestero kázaní, čtyry o sv. Bernardu, jedno k jubilejní professí praemonstrátky Petronilly Vratislavovny z Mitrovic a jedno o sv. Janu N. (V. 914), pak jednu knížku bratrskou (V. 1141).

Libocký viz Smichaeus Tobiáš.

z Liboslavě viz Hlavsa a Sova.

z Ličska viz Brikeči.

Lichtensteyn Petr z Kolína „na Rayné“, knehtiskař v Benátkách, 1506 tam vytiskl bibličeskou s pomoci Jindřišského a Molka.

z Limuz viz Mitis Tomáš.

Linteo Petr, jinak Litoměřický z Pilsenburka, Plzňan i chovanec jesuitského konviktu sv. Bartoloméje, na kněžství asi 1580 vysvěcený, počátkem XVII. století farářem byl v Staré Plzni. L. 1610 z jara jej kapitula vyšehradská, které i předtím byl kanovníkem, vyvolila na děkanství. I nastoupil úřad ten v čase nehrubě stastném. Luza pražská, rozkacená vpádem pasovským, v únoru 1611 vtrhla na Vyšehrad, vyloupila kostel a děkanský dům takovou měrou vytloukla, že v něm jediném za 2000 kop škody naděláno. Linteona před smrtí

Lipnický.

453

zachránila jen „řeč jeho česká a výmluvnost přirozená, hlava šedivá a tvář velebně skromná“. Nieméně výbojníci „tyranství svého muohem delší památku na ném, nežli na jiných v kusy rozsekanych, sau nechali.“ Byl zajisté od nich tak silně zbit a ztlučen, „že málokdy z lůžka vstáti, ba ani z místa se hnouti nemohl.“ (Sixt z Lerchenfelsu u Ruffra 292. Jakkoli sklíčen, jal se ubohý stareček opravovati dům s velikým nákladem z toho, co mu po vyloupení z nachovaného jinde důlohu pozůstalo. „Co sem bezdek vydal, kdo to seče? kdo to zaplatí?“ povzdechl sobě, konce prvoroční své účty. Spolu s proboštem Arseniem horlivě pečoval o obnovení starých výsad i církevního v kapitule života. Obec vyšehradská 15. září 1611 opatřena zřízením zvláštním, a v kapitule samé 1612 zaveden přísnější řád. Tím ústav tento, od sta a více let vinou duchovenstva zapuštěný, okrívati počal. Leč Linteo se ovoce snah svých nedočkal. Následkem ubití z 1. 1611 tělesné sily jeho tak klesly, že se vzdal děkanského úřadu a brzo nato 1613, jak Sixt di, „za jinšími mučedlníky prostředkem smrti se odebral“ (Ruffer 272–292).

1. Jistá a patrná církve sv. znamení. V Litomyšli 1593, v Pr. 1725 (IV. 1341).

2. Lukáše Pinella o dokonalosti zákonní knihy čtvery. V Pr. 1607. (IV. 1881).

3. Krátká zpráva o přijímání velebné svátosti pod jednau spůsobau. V Pr. 1613 (IV. 1408).

Lipenský farář Jan 1513 psal list Václavovi z Brtnice na potupu Bratří. Poč.: Bratře milý, jakož jsi mi dodal spisu proti Bratřím. Vtěleno v tom psaní dvoje a) zkřestanilému p. Václavovi z Brtnice kuž Jan dat. z Lipníka 1503, b) psaní satyrické, jakoby složeno bylo od Br. Michala Žamberského, Br. Vavř. Krasonického a Br. Lukáše 1513. Na obé Br. Lukáš odpověd sepsal (ABr. II. 192).

Lipenský Tobiáš a Václav viz Závorka.

Lipenský Tomáš, farář podoboji v Bélé 1507—1522 (Pam. 1864, 146), známý sporem svým se správcem tamního zboru bratrského, Br. Šimonem. List od kn. Lipenského psaný byl tištén (Blah. Hist. 114), leč ani exemplář se nezachoval.

Lipnický Jindřich, kněz podoboji, poč. XVI. věku žil na Moravě i sepsal odpověd jistému knězi katolickému, jenž prý Čechy a Moravany, pod obojí spůsobou přijímající, haněl a

454

Lipský.

kaceřoval. V pamfletu tom naráží se na události v Praze a v Tovačově. Rkp. v biskupské bibliothèce v Litoměřicích.

Lipský Jan, lékař, 1623 v Praze vydal spis Alberta Velkého o tajnostech ženských (V. 590).

List v Galatan s nebe spadlý viz Apokryfy biblické.

Listiny české nejstarší jsou: zápis Tómy z Štítného 1373, práva soukenníkův rychnovských 1378, zápis Jana z Wartemberka 1380 atd. Seznam jich v ČM. 1861, 347. Sbírka největší v Archivu Českém, jehož sest dílův 1840—1873 vydal Fr. Palacký. Srov. též Jos. Schóna listář historický v ČM. 1832, 1833 a 1834.

Lišovinus Samuel, kazatel německé a slovenské církve A. V. v B. Bystřici, 1767 vydal popsání tamního požáru s kázaním (V. 1045).

Lišovský Joachim viz Nicolaides.

Litoměřický viz Linteo a Petr z Zásadi.

Litoměřický Matyáš, rodem z Litoměřic, studoval na universitě pražské, načež učiteloval po městech českých. Jmenovitě působil v Praze na škole u sv. Jindřicha a v Hradci Králové. Opustiv školu osadil se tu za měšfana, konaje povinnosti správce sboru literátského a zanášeje se skládáním církevních zpěvův i psaním kancionálův. V Hradci chovaji se podnes dva foliové díly graduálu, jenž na pergaméně od Matyáše 1586 napsán a od chrudimského malíře Radouše miniaturami ozdoben (Rybička v Pam. 1856, 184). Matouš zemřel 18. srpna 1599 morem, v stáří ctihodném. Mr. J. Campanus básní latinskou jej oslavil:

Mathias Lidomirzicius, venerabilis annis, insiguis facie, voce canora obit!

Quantum templa viro. quantum schola. curia quantum debeat, ampla locis urbs Hradcena refert.

Jestě 1602 konvent literátský Anně vdově jeho od psaní a notování graduálu doplácel (Švenda Ž. Obr. V. 46, 78).

Litoměřický kněz podoboji neznámého jména, jenž žil po 1471, zůstavil rukopisný svazek kázaní latinských, českými vstavky hustě proplétaných. Rkp. v univ. bibl. pražské. Širší zpráva s výňatky v ČM. 1861, 111 sld. Výňatky v Hanušově M. Výboru 31 sld.

Br. Litomil Jan, kněz bratrský, již 1626 odebral se do

Litvín.

455

Hollandu i pobýval tuším co pěstoun šlechticů bratrských v Leydenu. S D. Streycem 1630 začali vydávati knihy české skrze tiskárnu Brekefeldovu v Haagu. Počátek učiněn s žalmy J. Streyc. Potom vysly: Kající modlitby, ku kterým připojena Blahoslavova píseń o pokušení svéta a těla „Patř každý, jak na světě“ (Mart. Obr. 436), pak Šumina katechismu bratrského s žalmy a písničkami duchovními z kancionálu vzatými (Ohláš. 153) v maličkém prý modum, na jejíž rozšiřenost v Perně Martinius sobě stěžuje (Obr. 417). Nejvíce k žalobám příčiny daly mu však Modlitby Avenariovy 1632, kdež vydavatelé slova v artikuli o večeři Páné z smyslu lutéránského obrátili na smysl bratrský. Martinius přímo proto Starší vinil z „falše a podvodu hrozného“ (Dův. XXVIII.), načež mu tito ovšem neodmlčeli (Ohl. 136).

### Litomyšlský Šimon, kněz podobojí, svěceni přijal v Benátkách 1552, načež na čtyry léta dán kaplanem kn. Matouši Hradeckému, faráři u kostela sv. Barbory v Kutné Hoře (Bor. I. 306). Později stal se děkanem v Poličce, kdež vystavěl kostelík sv. Michala (Eiselt Policzka 1833). Zemřel 1585, zůstaviv vdovu Lidmilu a syna Absolona, jenž se též oddal na kněžství (Pam. 1873, 811).

Píseň náboženská v kancionálu poličském. Otištěna od Dr. Klem. Čermáka v Pam. (l. c.).

### Litovanský viz z Waldšteina Henyk.

### Liturgus z Turska Jan studoval na universitě pražské, kdež 1548 dosáhl stupně bakalářského (LD. II. 346). Od té doby obíral se knihami lékařskými a soukromým vyučováním. L. 1556 udělil mu cís. Ferdinand I. erb a přídomek „z Turska“. Usadiv se v Praze, stal se písařem při král. komoře. Veliké na něho hore dostoupilo 1576, ano mu tři nadějní synové v jednom měsíci morem byli zachváceni. On sám zemřel o několik let později před r. 1589 (A. Rybička v Sl. N. IV.).

1. Lékařství proti mornímu nakažení. Z něm. přel. V Pr. 1557 (IV. 894).

2. Liturgia sacra, lékařství duchovní tohoto času morního potřebné s písničkami a modlitbami. V Pr. 1582 (IV. 1957).

### Litvín z Hlinné Fridrich, kr. dvorské kanceláře české koncipista a translator, poč. XVII. věku.

Akta a kopie některých psaní mezi Rudolfem II. a Matyášem II. v příčině vpádu pasovského. Překl. z ném. V Pr. 1611 (IV. 449).

456

z Lobkovic Hasišteinský.

z. Lobkovic na Hasišteině Jan, nar. 1450, nejstarší syn Mikuláše, zakladatele linie hasišteinské, a Ofky z Žerotina. Když mu bylo dvanácté let, osírel smrti otcovou (1462). V následujících již letech potřeboval poručníka, aby jej zastupoval před soudem zemským příčinou sporův po otci pozůstatých, 1463 o nezpravu s Přechem z Zahrádky, jenž od pana Mikuláše vsi Hřménín a Vačice byl koupil, a 1465 o dluh Bořivojův z Lochovic, za kterýž rodině hasišteinské potom připadlo Obřistvi (Arch. Č. III. 345 a 360). V nesnázích za krále Jiřího Jan, ač byl katolík, nejen k jednoté panské nepřistoupil, anobrž králi činně sloužiti nepřestal. Když 1468 křižáci z Mišně zradou kaplana, jenž Janovi byl utekl a k nim se přidal, obsadili městečko Přísečnici, sebral se Jan s panem Weitminarem a s Žateckými, i táhli branně proti nájezdníkům. Ti však jich nevyčkali, než zvěděvše o příchodu jejich ku Kadani, pobravše něco dobytka, ze země ven utekli. Jan a spojenci jeho, přirazivše do Přísečnice, nenašli tam než jediného křižáka, kterémuž křiž červený s suknice kázali snisti (St. let. 194). Po smrti Jiříkově stál Jan mezi odpůrci Matyáše Uherského, jehož zřejmě vinil, že „svými penězi v Čechách nadělal zrádcův“. Živě se účastnil jednání o nového krále. Byltě nejen na sněmě v Kutné Hoře v máji 1471, ale spolu s jinými zaručil se i Albrechtovi Saskému za náklad, jejž tento vydal na vojsko, ježto k vůli společné obraně od něho posláno do Čech (Pal. Děj. V 1, 22). Leč od té doby odstoupil s veřejného dejistě, ačkoli nepřestal plniti povinnosti svých co soudce zemský a co sněmovník. Úřadu zemského nikdy nezastával, živ jsa zcela hospodářství svému. L. 1473 měl nesnáze nějaké o dluh, jimž nějaci jemu poručení sirotci byli povinni. Zachoval se list Janův od 30. července t. r., kterým jednajícího v tom zaň Beneše Libšteinského z Kolovrat žáda, aby věc vedl, jakž se mu nejlépe zdáti bude. „Mát jest k tomu dobrá vůle, abychom jedno vyyazeni byli, aby nám tak šeredně neláli; neb sem se toho, jak sem živ,oval, že mi pro mé neláli, než teď pro jiné“. Charakteristická to slova z péra mladika 23letého! Z téhož listu dovidáme se, že Jan jeti měl s králem do Opavy, a že pro některé své pilné potřeby jízdy té zanechal (Arch. Č. IV. 233 a V. 349). L. 1475 měl dvě soudní pře s sousedem svým Fridrichem

z Lobkovic Hasišteinský.

457

Šumberkem o pozemky nějaké, pak s knížaty saskými o ně-
jakého provazníka či zélera (ib. IV. 299 a 303). L. 1590
rozdělili se bratři o dědictví otcovské, přičemž na Jana
připadlo Obříství a několik vesnic k statku hasišteinskému
patřících, kdežto Mikuláš obdržel Údlici a Přisečnici, Bohu-
slav Březno a Kralupy (ib. V. 542). Po příkladu bratra
Bohuslava, vydal se 1493 Jan na cestu do Palestiny společně
s Jetřichem z Gutšteina. Po velkonoči z Kadaně vyjel i
bral se přes Chyše, Plzeň, Deggendorf, Ötting, Schwaz a Inns-
bruck do Benátek. V Benátkách přijati velmi přívětivě od
dožete Augustina Barbariga. Teprv po sv. Duchu sedli na
loď, i plavili se k Dubrovníku, kdež poč. června se poohlídli,
odtud pak okolo ostrovů ionických k sv. zemi. Koncem září
pan Jan již na návratní cestě byl v Zadru, a v říjnu domů
dorazil. Za půjčky, kteréž Jan a bratři jeho Vladislavovi II.
činili, zapsán jim již 1481 hrad kadaňský a 1499 připsány
jim životy na městě Kadani (ib. VI. 576); 1500 lhůta k spla-
cení dluhu královského prodloužena na 25 let (ib. 584). Ačkoli
se páni již pro dávní sousedství rodinného sídla Hasišteina
ku Kadaňským dosti přívětivě měli, vymohše jim k. p. 1501
obnovení „práva na mili“ proti sedlákům, kteří v okolí vinice
dělati a vína šeňkovati počínali (ib. 587): brzo nicméně přízeň
ustoupila neshodě. Zpoura Šlikův a spolek jejich s knížaty
saskými 1505 příčinou byly nejen k vypsání hotovosti zemské,
ale i k rozkazu, aby Jan hrad kadaňský dostavěl a upevnil, na-
čež mu od země povolena pomoc 600 kop. Opatření toto,
jakkoli bylo nutné, u měštanův zbudilo nedůvěru; počalit se
obávati, aby jich nepotkal týž osud, jako nedávno předtím
Loketské od Šlikův. L. 1506 rozpor opět byl utišen (Vinařický
Boh. z Lobk. LVI), leč 1511 nový dán k němu podnět. Před
vánocemi poslal pán sadit raddu Kadaňským, a tu „vzav jim
kliče a pečet, podal jim nějakých artikulův nepříjemných, i
nechtěl jim jich zase vrátiti.“ Město obrátilo se o pomoc k
vládařům zemským, kteříž, pánovi za právo nedavše, sami
raddu dosadili a soudní řízení zavedli, při kterém Kadaňští
vyhráli (St. let. 331). Podobný spor měl Jan s panenským
klášterem v Týnci. L. 1516 vyslal syna svého Jaroslava s
služebníkem L. Štampachem do Týnce žádat, aby obyvatelé
tamní člověčenství jemu slibili, poněvadž prý mu po dědu

458

z Lobkovic Popel.

Jaroslavu Plichtě z Žerotína náleží fundatorství nad klášterem. Ale i tuto při propadl (Rel. tabul. I. 240 sld.). Z toho viděti, že Jan nedovedl se ubrániti snaze panstva tehdejšího o pokoření stavu městského, i vysvětluje se narážka naň v souvěké písní z l. 1512. kladoucí jej mezi pány, kteří prý by také rádi „hráli flusa“ (St. let. 520). Zemřel 8. srpna 1517 i pochován v klášteře bosáckém (františkánském), jejž otec jeho v Kadani byl založil, zůstaviv jediného syna Jaroslava.

1. Zpráva a naučení synu Jaroslavovi v tom, co činiti a co nechati. Seps. 1504. Rkp. z téhož roku v Roudnici. Tiskem vydána 1796 v Pr. „Pravdivý český mentor“, pak podle rkp. roudnického 1851 od Fr. B. Květa. Spis tento za starších dob častěji od otcův synům opisován. Jeden takový opis nalezá se v t. ř. bibli tetovské, jakoby pocházel od Baltazara z Tetova (o němž viz), odkudž jej Fr. Sušil vydal v Moravanu (III. 226).

2. Putování l. P. 1493 k božímu hrobu vykouané. Seps. asi 1505. Rkp. 1515 v pražské un. bibl. Obnoveným pravopisem otištěno Čelakovským v České Věčet 1834; výňatek podle prvotního textu ve Výb. II. (III. 199).

z Lobkovic Popel Jan, syn Ladislava na Vysokém Chlumci, nar. 1490, za mladu nabyl vzdělání velmi pečlivého a hned téměř „u věku dětinském práce poctivé a lidem prospěšné vykonávati přivykl“. Činnost jeho veřejná počíná se 1538, kdež se stal sudím dvorským. L. 1539 sám třetí zřízen byl ku „korrigováni“ kroniky Hájkovy. Taktéž nařízen sám čtvrtý censorem nad Kosmografií Münsterovou, 1554 vydanou. L. 1541 povýšen na úřad nejv. sudího, podle kteréhož řídil i věci náboženské. V poradách 1543 vedl k tomu, aby luternismus byl potlačen, kdežto ostatní nejvyšší úředníci od všelikého vměšování vládního do náboženství zrazovali. I proti Bratřím pokládal přísnost za nejvydatnější prostředek. V hnutí stavovském 1547 stál při králi a nejednou tím na sněmích uveden do postavení nehrubě příjemného. Po bitvě mühlberské vypraven co král. komisař do několika odpořilých měst, aby provedl odevzdání zbraně a vyšetřil stav privilegii, mýt i cel jejich. L. 1550 sepsal jakés domu Lobkovického spořádání (IV. 492). L. 1554 stal se nejv. hofnistrem. Veliký jsa ctitel předka svého Bohoslava Hasišteinského z Lobkovic, Tomáše Mitise z Límuz opatřil nákladem k vydání děl jeho. Tudíž vyšly 1563 „Lucubrationes oratoriae“ V pozdních letech svých sánu se chepil péra. I manželka jeho, Anna z Kolovrat, byla milovnice kněh českých a 1562 vydala sv. Augustina

Locika.

459

Rukověť, choti svému ji zvláštním listem připsavši. Pan Jan byl opatrný hospodář. L. 1539 neměl než Zbiroh, a než zemřel, byl v držení Točnika s Žebrákem 1556 koupeného, Hazm-burka a Libochovic. Skonal na zámku libochovickém 14. června 1569, i pochován v chrámě sv. Vítá na hradě pražském, zůstaviv osm synův.

1. Kníha Erasma Rotferodauškého, v kteréž človéka naučení i napomenutí dává, jak by se k smrti hotoviti měl. V Pr. 1563 a 1564. Vydavatelé J. Melantrich a Sixt z Ottersdorf a dedikovali ji překladatelí samému. Podruhé 1786 péći Faust. Procházky (IV. 1815). Přitom:

2. Napomenutí ke všem lidem, aby jsouce na světě, na věci budoucí se rozpomínali, z učitelův písem sv. vybrané.

Locika Jan z Domažlic, kněz podoboji a do 1618 farař u sv. Mikuláše na St. M. pražském, tudíž předchůdce Vrben-ského. Po bitvě bělohorské se arcibiskupovi zakázal, že se jím jakožto vrchností svou duchovní ve všem všudyž spravovati a všech řádův církve římské při službách církevních uživati chce. Následkem osvědčení toho uveden poč. 1622 po od-sazení Jiřího Dikasta na faru matky boží před Týnem. Je-likož se o něm roznášelo, žeby lid obecný na kázaních k ne-dověrnosti nějaké a k rozbroji proti straně pod jednou po-noukati měl, ustanoven od arcibiskupa jiný kněz na faru týn-skou. Locika vzpíral se postoupiti mu fary, i nařídil tedy arcibiskup rychtáři císařskému, aby nového faráře moci do kostela uvedl. Dne 10. dubna 1622 v neděli, když právě Locika služby boží v přítomnosti velikého zástupu lidu vy-konával, rychtář do kostela přišel, maje při sobě drahně mu-šketýrův s lunty rozsvícenými. Lid se ovšem tohoto komonstva vojenského, ano se přímo k sakristii bralo, nemálo ulekl, i počali všickni úprkem z kostela utikati. Tim se roznesl po-křik i po jiných kostelích pražských, jakoby prý katolíci kostel týnský ztéci a nad stranou podoboji „nějakou lázeň“ provésti sobě chtěli. Druhá pak strana začala se obávati no-vého pozdvižení lidu pražského a podle toho své opatření uči-nila. Ponenáhlu se nedorozumění ovšem vyjasnilo, ale arci-biskup, vinu toho sčítaje na kn. Lociku, kázal jej rychtářem z fary vyzdvihnouti. Rychtář raním jitrem 13. dubna Lo-ciku, on ještě na loži byl, přejal a do vězeni arcibiskupského na Hradčany dodal. Odtud potom odvezli ho na Křivoklát a tam prý hlavu mu stíti rozkázali (Skala V 212).

460

z Löwenbrucku.

1. Kázaní o utrpení Krista P. 1618 a

2. O posledním soudu 1618 (IV. 1652).

z Löwenbrucku viz Zatočil Jan Norb.

Lochmann Jan, evang. kněz a kazatel v Německé Lipči, 1637 učinil kázaní poříební nad J. Třanovským, kteréž spolu kázaním Somptníkovým t. r. v Trenčíně bylo vydáno (V. 1068).

Lokatella Josef Bartoloměj z Klatov. kněz katolický. Farárovav v Sukdole, 1791 stal se kanovníkem na hradě prázském. Zemřel 1800.

Láska a milost k Panné Marii Klatovské (káz.). V Pr. 1786 (VI. 2142).

Lomnický z Budče Šimon z rožmberské Lomnice, nar. 1552. Rodinné přijmení Žebrák pořečtil v Ptochaeus; tak se v akrostichu psal již 1580. Od prvního mládí zakusil přátelské náchylnosti od Jana Dekara, souseda lomnického, a rodiny jeho (č. 29). Maje zpěvný hlas a k učení dosti šfastné vlohy, přijat byl za štipendistu rožmberského na školu třeboňskou a později na krumlovskou (č. 1). Asi 1570 dostal se k vyššímu učení na jesuitskou školu v Jindř. Hradci, maje i tam opatření „prebendou a oděvem“ z milosti panské. Dončiv studia, dán 1574 za správce školního do Kardasovy Řečice pod patronátem Adama z Hradce. Tam sedm let pořád zběhlých působil (č. 9), až vydání Písní 1580 v postavení jeho učinilo obrat. Vilém z Rožmberka, jemuž je byl připsal, od té chvíle velice se k němu naklonil, žeť prý „ne jako dědičný pán, ale jako otec o jeho dobré se starati, jeho vždy v milostivé ochraně mítí, též i živnosti slušnou opatřiti ráčil“. Stalf se Lomnický písařem v službě rožmberské, a hned 1581 oděvzdán správě jeho pivovár v Lomnici (č. 3). Představeným jeho tehdá byl hejtman třeboňský, Jiří Homut z Harasova. Ale již po čtyřech letech stal se majetníkem dvorce v Ševětíně, jakož nejpodobnější jest, přiženěním, i jal se „pracně svou oekonomii se obírati“ (č. 7). V zařízení hospodářském nápomocni mu byli Vilém z Rožmberka a Adam z Hradce. Vilémovým, ać z služby vlastní vysteupil, služebníkem považovati se nepřestal. Když pán v lednu 1586, jeda do Prahy, v Ševětíně se noclehem zastavil (Březan 266), není pochyby, že za vděk přijal pod přístřeším Lomnického. Pan Adam, počátkem 1589 pobývaje na Hluboké, jej „také na novosedlí k jeho chudému stavení některými potřebami fedrovati poručil“ (č. 9).

Lomnický.

461

Domácnost spůsobenou měl jako menší šlechta tehdejší, s kte-
rou v okoli přátelské svazky péstovati nepřestával. Již v
Písních jmenuje za své známě Jindřicha Vencelíka z Vrchovišť
na Včelnici, Jana Růta na Dirném, Buriana Vrchotického z
Loutkova na Vřesni, Jana Vrchotického na Pluhové Ždáře, Tasa
Mezřického na Jemnici, Jiříka Kamenohorského z Kamené Horky,
hradeckého hejtmana Jana Zelendra z Prošovic, Štěpána Vra-
tislava z Mitrovic, Václava Petříka z Benešova. Nejvíce pak
štědrosti, vlídnosti a lásky užil na Bechyni od Adama z
Šternberka. Neméně přátelil se s kněžstvem katolickým, jako
s Matyášem prelátem soběslavským a opatem milivským, s
Divišem Nepomuckým, děkanem v Chýnové, s Šeb. Beránkem,
farářem ve Volenicích, s Vavřincem Černohorským, prelátem
v Třeboni, s Mr. Martinem Hostovinem, farářem v Ševětíně.
Co veselý druh a zábavný společník rád býval vidin při dvo-
řích šlechtických i v domech duchovenských. Péči o hospo-
dářství zůstavoval své ženě. Přitom na dráze, na které sobě
tak prospěšně počal, postupovati nepřestal; nebylo téměř roku,
aby nějakou knihu nevydal. „Poeta český“, „poëta czechicus“,
„českých písní skladatel“ byly názvy, kterých s oblibou užíval.
L. 1594 dal si vyryti podobiznu, kterou nejprvé kancionál,
potom i jiné knihy (1605 a 1614 nápis obnoviv) ozdoboval.
Konečně podařilo se mu dostoupiti hlavniho cíle tehdejší mě-
šanské ctižádosti. K přímluvě známých svých v panstvu udě-
len mu 21. bř. 1594 erb i přídomek „z Budče“, začež císaři
Rudolfovi II. opětovně vděčnost osvědčoval veršemi. Rovnou
měrou měl se k dobrodincům svým mezi panstvem. Když
1604 Joachim Oldř. z Hradce zemřel, složil naň píseň a sám
ji při pohřbu rozdával účastníkům smuteční slavnosti (č. 21).
I při pohřbu Petra Voka z Rožmberka 1612, jda za márami,
píseň zpíval s pláčem a tak dojímavě, že mnozi z smuteč-
níkův se rozplakali (ČČM. 1858, 368). L. 1607 některý čas
žil v Sušici, i navštivil jej tam strýc jeho, soused v Bzenci,
Tomáš Zelenka Lomnický (č. 28). Také v Písku a v Pra-
chaticích býval, maje tam přátele. Z poklidného tohoto ži-
vota vytržen rokem 1618. V dubnu t. r. vyhořel mu dvorec,
přičemž rázem o celé jmění přišel, tak že se viděl nucena,
pomoci se doprošovati u okolních přátel. Jeden list takový,
psaný k Jindřichohradeckým z poč. máje 1618, podnes se za-

462

Lomnický.

choval (Květy 1842 č. 5). Ale místo, co by se byl jal z
nova dvorec stavěti, obrátil se do Prahy, doufaje, že tam
snadnější najde obživu. Tu pak se vrhl v proud politického
hnutí, verše své dav ve službu povstalým stavům. Ale sotva
na Bílé Hoře nastalo rozhodnutí, již obrátil plášť po novém
větru, velebě ty, jež před nedávnem nazýval zrádcí, a hyzdě
poražené své včerejší přátele. „Byv z toho dvojitého srdece i
jazyka od Pavla Michny příkře pokárán, že směl a smí z
jedněch ust i dobrořečení a chvály i zase zlořečenství a hany
vylévati, vymlouval se mu tím, že jest musil se časem spra-
vovati a, kam vítr vál, tam také plášť svůj pouštěti.“ Lom-
nický žil odtud i dále bez příkoří v Praze (Skala V 148).
Povést o baštonádě a žebrání jeho na mosté pražském náleží
do oboru bájek"). L. 1621 přebýval na N. M. pražském v
domě Jana Sferina (č. 38). Nouze a bída doléhala těžce na
70letého starce; jedinou úlevou mu bylo, že v tom manželku
svou měl za společnici. Přes Ševětin po požáru 1618 vzpla-
nula pochodeň války: grunty zpustly a porostly trním, staveni
spálena, sousedé pomordováni (č. 36). Skrovným mu pramenem
výživy bylo spisovatelství, jež podle výhodných příležitosti
provozovati nepřestal. Poslední jeho skládaní jsou z l. 1622,
kdež bezpochyby i zemřel. Syny měl dva, Jana a Antonína
Zbyhněva. Jan oddal se na hospodářství i našel obživu u
Adama z Šternberka a Karla Mrackého z Dubé. Antonín
Zbyhněv nabyl učeného vzdělání; latinské jeho básně 1604 a
1605 přidány k spisům otcovým (č. 19 a 22). Později sloužil
u Vil. Slavaty, v jehož domě pražském 1615 pobýval (Gesch.
der Stadt Neuhaus 1850, 61); 1630 ševětinský dvorec za 300

*) Nejstarší zpráva o tom nalezáť se v rkpse. univ. bibl. pražské XVII.
H. 25 od 1. 1707, kdež Sedlské vítání opšíno a potom tato poznámka při-
dána: „Pro skládaní této písničky on Š. L. z B. u velikou nemilost Ferdi-
nandovi II. jest upadl, statky mu odňaty a on na brad pražský veden. Když
se ho JCM. ráčil ptáti, proč jest byl rebellantem, poučvadž veliké milosti a
obdarování od jeho předků králů, jmenovité od Rudolfa II. jest dosáhl, od-
pověděl: Pane můj, chtěl-li sem s vlky beyti, musil sem s ními veyti. A na
tu odpověď dostal jest sto ran, tak že ho z paláce na nosídlách snésti musili,
a on napotom ubohý po Praze a nejvíce na mostě pražském žebrati musil,
mluvé k mimojdoucím tato slova: Dejte almužny Simonovi Lomnickému!
A tak byvše prvé možný a bohatý, život u veliké chudobě bídně dokonal“.

Lomnický.

463

kop gr. prodal. Vrátká byla povaha Lomnického. Baže po živobytí rozkošnickému, všecko tomu obětoval. Při tom se u něho jeví prostosrdečnost až přebytečná. V „Kupidové střele“ přiznává se býti libé Venuše milovníkem. Šimoniti znamená u něho tolik, co lehkovážné a jiným na oko k libosti jednati. V „Kancionále“ di, že mu utrháči vytýkají, jako by prý tu přešimonil a kravou zajice honil; v „Novině pravdivé“ učí, že nevždycky mudrovat sluší; časem prý člověk ustoupiti musí i také zašimoniti a v lišći čubě choditi. Jindy zase vzpomíná na smrt, jako 1605, kdež „hříšný Šimon, stroje se na máry,“ volá k Matce boží. Co do náboženstvi byl katolík, ačkoli v pohnuté době 1618 silně zabočil mezi vládnoucí tehdá evangelíky. Zvláštním mu ctitelem byl Ad. Muldavus z Greyffenselsu, od něhož se latinská encomia nalezají při mnohých spisech Lomnického (Pelcel Abbild. I. Lumír 1852, 1854, 1856, 1857. Jos. Svátek v ČČM. 1860. Pozor 1862 č. 74 sld. J. Riss v ČČM. 1863).

1. Písně nové na evangelia sv. nedělní. V Pr. 1580 (IV. 77). Ded. Vilémovi z Rožmberka. Četné písně na jména osob v Lomnici, Milivsku, Chýnově, Volenicích, Kard. Řečici, Jemnici. Jindř. Hradci, Počátkách atd.

2. Píseň o důstojenstvi sv. stavu manželského k svatebnímu veselí Petra z Rožmberka. V Pr. 1580 (IV. 183).

3. Triumf neb komedie o vzkříšení Páně, Marie o navštívení hrobu Krista Pána, Processí česká. V Pr. 1582 a 1617 (IV. 228). Ded. Vilémovi z Rožmberka. Šířeji v Pr. Sitzb. 1862 a v ČČM. 1864.

4. Dvě písně nové: Kdo nemá penčž dosti, nic neváží svými ctnostmi a Že neváží žádný statek, kdo nemá cti etc. V Pr. 1584, 1588 (IV. 169 a 207).

5. Kronika a historie Trojana císaře. Veršem. V Pr. b. r. (IV. 169). Ded. Janovi Makovskému z Makova.

6. Knížka o sednai hrozných dábelských řetézích. V Pr. 1586, 1606 (IV. 689). Ded. Vilémovi z Rožmberka.

7. Instrukcí mladému hospodáři. V Pr. 1586, rozšířeněji 1597 (IV. 207) s užitím Řeči hlub. mudrcův. První vydáui ded. služebníkům a písářům Viléma z Rožmberka, druhé Janu Štef. z Denína, hejtmanu při úřadu nejv. purkrabství. Novéjsí vydání: 1688 v Olom., 1794 a 1796 (jedna píseň žákům a mladým hospodářům fary líbeznické) péčí V. M. Krameria, 1861 péčí Dr. J. A. Gabriele.

8. Hádaní neb rozepře mezi knězem a zemanem o moci a panování jak správcův církevních tak i potentátův světských. V Pr. 1588. Veršem. (IV. 207). Ded. Jiříkovi Homutovi z Harasova, hejtmanu a nejv. regentu Petra Voka z Rožmberka na Bechyni.

9. Postní zvyk. V Pr. 1589 (IV. 1741). Ded. Vilémovi z Rožmberka a Adamovi z Hradce na Hradci a Hluboké.

["464", "Lomnický.", "10. Lamentatio t. j. píseň o krivde a umučení J. Krista. Složená kocti Vavřince Černohorského, preláta trboňského. V Pr. 1590 (IV. 77).", "11. Kupidova střela. V Pr. 1590 a 1606 IV. 689. Ded. Vilémovi z Rožmberka.", "12. Filosofský život, těž: Knízka o životu a dobrém chování filosofův pohanských. V Pr. 1591 a 1595 (IV. 619). Ded. Vilémovi z Rožmberka.", "13. Píseň nová o jedné římské císařovné. V Pr. 1593 (IV. 159).", "14. Kancionál aneb písné nové historické na dnu obzvláštní sváteční V Pr. 1595, 1612, 1808, 1809, 1810, 1812, 1813, 1814, 1815, 1816, 1817, 1818, 1819, 1820, 1821, 1822, 1823, 1824, 1825, 1826, 1827, 1828, 1829, 1830, 1831, 1832, 1833, 1834, 1835, 1836, 1837, 1838, 1839, 1840, 1841, 1842, 1843, 1844, 1845, 1846, 1847, 1848, 1849, 1850, 1851, 1852, 1853, 1854, 1855, 1856, 1857, 1858, 1859, 1860, 1861, 1862, 1863, 1864, 1865, 1866, 1867, 1868, 1869, 1870, 1871, 1872, 1873, 1874, 1875, 1876, 1877, 1878, 1879, 1880, 1881, 1882, 1883, 1884, 1885, 1886, 1887, 1888, 1889, 1890, 1891, 1892, 1893, 1894, 1895, 1896, 1897, 1898, 1899, 1900, 1901, 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1908, 1909, 1910, 1911, 1912, 1913, 1914, 1915, 1916, 1917, 1918, 1919, 1920, 1921, 1922, 1923, 1924, 1925, 1926, 1927, 1928, 1929, 1930, 1931, 1932, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1939, 1940, 1941, 1942, 1943, 1944, 1945, 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951, 1952, 1953, 1954, 1955, 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025, 2026, 2027, 2028, 2029, 2030, 2031, 2032, 2033, 2034, 2035, 2036, 2037, 2038, 2039, 2040, 2041, 2042, 2043, 2044, 2045, 2046, 2047, 2048, 2049, 2050, 2051, 2052, 2053, 2054, 2055, 2056, 2057, 2058, 2059, 2060, 2061, 2062, 2063, 2064, 2065, 2066, 2067, 2068, 2069, 2070, 2071, 2072, 2073, 2074, 2075, 2076, 2077, 2078, 2079, 2080, 2081, 2082, 2083, 2084, 2085, 2086, 2087, 2088, 2089, 2090, 2091, 2092, 2093, 2094, 2095, 2096, 2097, 2098, 2099, 2100, 2101, 2102, 2103, 2104, 2105, 2106, 2107, 2108, 2109, 2110, 2111, 2112, 2113, 2114, 2115, 2116, 2117, 2118, 2119, 2120, 2121, 2122, 2123, 2124, 2125, 2126, 2127, 2128, 2129, 2130, 2131, 2132, 2133, 2134, 2135, 2136, 2137, 2138, 2139, 2140, 2141, 2142, 2143, 2144, 2145, 2146, 2147, 2148, 2149, 2150, 2151, 2152, 2153, 2154, 2155, 2156, 2157, 2158, 2159, 2160, 2161, 2162, 2163, 2164, 2165, 2166, 2167, 2168, 2169, 2170, 2171, 2172, 2173, 2174, 2175, 2176, 2177, 2178, 2179, 2180, 2181, 2182, 2183, 2184, 2185, 2186, 2187, 2188, 2189, 2190, 2191, 2192, 2193, 2194, 2195, 2196, 2197, 2198, 2199, 2200, 2201, 2202, 2203, 2204, 2205, 2206, 2207, 2208, 2209, 2210, 2211, 2212, 2213, 2214, 2215, 2216, 2217, 2218, 2219, 2220, 2221, 2222, 2223, 2224, 2225, 2226, 2227, 2228, 2229, 2230, 2231, 2232, 2233, 2234, 2235, 2236, 2237, 2238, 2239, 2240, 2241, 2242, 2243, 2244, 2245, 2246, 2247, 2248, 2249, 2250, 2251, 2252, 2253, 2254, 2255, 2256, 2257, 2258, 2259, 2260, 2261, 2262, 2263, 2264, 2265, 2266, 2267, 2268, 2269, 2270, 2271, 2272, 2273, 2274, 2275, 2276, 2277, 2278, 2279, 2280, 2281, 2282, 2283, 2284, 2285, 2286, 2287, 2288, 2289, 2290, 2291, 2292, 2293, 2294, 2295, 2296, 2297, 2298, 2299, 2300, 2301, 2302, 2303, 2304, 2305, 2306, 2307, 2308, 2309, 2310, 2311, 2312, 2313, 2314, 2315, 2316, 2317, 2318, 2319, 2320, 2321, 2322, 2323, 2324, 2325, 2326, 2327, 2328, 2329, 2330, 2331, 2332, 2333, 2334, 2335, 2336, 2337, 2338, 2339, 2340, 2341, 2342, 2343, 2344, 2345, 2346, 2347, 2348, 2349, 2350, 2351, 2352, 2353, 2354, 2355, 2356, 2357, 2358, 2359, 2360, 2361, 2362, 2363, 2364, 2365, 2366, 2367, 2368, 2369, 2370, 2371, 2372, 2373, 2374, 2375, 2376, 2377, 2378, 2379, 2380, 2381, 2382, 2383, 2384, 2385, 2386, 2387, 2388, 2389, 2390, 2391, 2392, 2393, 2394, 2395, 2396, 2397, 2398, 2399, 2400, 2401, 2402, 2403, 2404, 2405, 2406, 2407, 2408, 2409, 2410, 2411, 2412, 2413, 2414, 2415, 2416, 2417, 2418, 2419, 2420, 2421, 2422, 2423, 2424, 2425, 2426, 2427, 2428, 2429, 2430, 2431, 2432, 2433, 2434, 2435, 2436, 2437, 2438, 2439, 2440, 2441, 2442, 2443, 2444, 2445, 2446, 2447, 2448, 2449, 2450, 2451, 2452, 2453, 2454, 2455, 2456, 2457, 2458, 2459, 2460, 2461, 2462, 2463, 2464, 2465, 2466, 2467, 2468, 2469, 2470, 2471, 2472, 2473, 2474, 2475, 2476, 2477, 2478, 2479, 2480, 2481, 2482, 2483, 2484, 2485, 2486, 2487, 2488, 2489, 2490, 2491, 2492, 2493, 2494, 2495, 2496, 2497, 2498, 2499, 2500, 2501, 2502, 2503, 2504, 2505, 2506, 2507, 2508, 2509, 2510, 2511, 2512, 2513, 2514, 2515, 2516, 2517, 2518, 2519, 2520, 2521, 2522, 2523, 2524, 2525, 2526, 2527, 2528, 2529, 2530, 2531, 2532, 2533, 2534, 2535, 2536, 2537, 2538, 2539, 2540, 2541, 2542, 2543, 2544, 2545, 2546, 2547, 2548, 2549, 2550, 2551, 2552, 2553, 2554, 2555, 2556, 2557, 2558, 2559, 2560, 2561, 2562, 2563, 2564, 2565, 2566, 2567, 2568, 2569, 2570, 2571, 2572, 2573, 2574, 2575, 2576, 2577, 2578, 2579, 2580, 2581, 2582, 2583, 2584, 2585, 2586, 2587, 2588, 2589, 2590, 2591, 2592, 2593, 2594, 2595, 2596, 2597, 2598, 2599, 2600, 2601, 2602, 2603, 2604, 2605, 2606, 2607, 2608, 2609, 2610, 2611, 2612, 2613, 2614, 2615, 2616, 2617, 2618, 2619, 2620, 2621, 2622, 2623, 2624, 2625, 2626, 2627, 2628, 2629, 2630, 2631, 2632, 2633, 2634, 2635, 2636, 2637, 2638, 2639, 2640, 2641, 2642, 2643, 2644, 2645, 2646, 2647, 2648, 2649, 2650, 2651, 2652, 2653, 2654, 2655, 2656, 2657, 2658, 2659, 2660, 2661, 2662, 2663, 2664, 2665, 2666, 2667, 2668, 2669, 2670, 2671, 2672, 2673, 2674, 2675, 2676, 2677, 2678, 2679, 2680, 2681, 2682, 2683, 2684, 2685, 2686, 2687, 2688, 2689, 2690, 2691, 2692, 2693, 2694, 2695, 2696, 2697, 2698, 2699, 2700, 2701, 2702, 2703, 2704, 2705, 2706, 2707, 2708, 2709, 2710, 2711, 2712, 2713, 2714, 2715, 2716, 2717, 2718, 2719, 2720, 2721, 2722, 2723, 2724, 2725, 2726, 2727, 2728, 2729, 2730, 2731, 2732, 2733, 2734, 2735, 2736, 2737, 2738, 2739, 2740, 2741, 2742, 2743, 2744, 2745, 2746, 2747, 2748, 2749, 2750, 2751, 2752, 2753, 2754, 2755, 2756, 2757, 2758, 2759, 2760, 2761, 2

Lossy.

465

34. O Jitčiné aneb o převelmi smutné a žalostivé příhodě, která se stala od zapáleného prachu v Jitčině nad Cidlinou. V Pr. 1620 (ib.). Srov. Skala III. 412.

35. Píseň o divu, jenž se stal den sv. Havla 1620, že na vinici K. Sli venské nalezeny čtyři hroznové vína vlasatí aneb bradatí (Skala IV. 433b).

36. Novina pravdivá aneb píseň tanžebná o zkáze a zplundrování země české a o slavném, vlastním božím řízením vykonaném vitézství a porážce u Prahy bauřlivého a prouevěřilého lidu proti Pánu Bohu a JM. císaři, králi a pánu nejj. Ferdinandovi II. V Praze 1. P. v nové šťastné nastalého 1621 (IV. 173 a V. 206).

37. Exekucí aneb vykonáui veypovédi a ortele spravedlivého a hrozného nad rebelly. V Pr. 1621 (V. 205). Vydána sice beze jména, ale po Skalovu svědectví, jenž ji přijal do díla svého (V. 142 sld.), složena Lomnickým.

38. Cesta do nebe. Modlitební knížka. V Pr. 1621 (V. 1370). Ded. Vilémovi Slavaté.

39. Mrtvé památka aneb píseň krátká o Kat. Pruškové z Mšen. V Pr. 1621 (V. 197).

40. Píseň nová o táboru. V Pr. 1621 (V. 206).

41. Naučení manželské, rytmy o sv. manželství k svatebnímu veselí Zik-munda Kropáče z Krimlova a na Letkách. V Pr. 1622 (V. 188).

42. Píseň o pokoji uherském, kterak jest s Uhry stály pokoj učiněn. V Pr. 1622 (V. 206).

Longolius Michal z Kralovic, kněz podoboji, 1605 vedle kn. Ant. Hofmanna Žateckého zastával správu duchovní v Teplici. Zanášeje se hvězdářstvím, sobě o něm dopisoval s Mr. Bacháčkem (Pam. 1872, 653). Později dostal se na faru v Borislavi (litm.), odkudž se 1624 odebral u vyhnanství do Gey singu nedaleko Teplice. Tam zemřel 1628, i pochován v kostele tamním v slavném průvodu všeho duchovenstva z Geysingu a Altenberka (Pescheck Ggrf. I. 526).

1. Jana Arndta (Anatomia et labor veri christiani) čtvery knihy o pravém křesťanství spasitedlného pokání. V Pr. 1617 (IV. 1262, 1445). Žeby první vydání 1557 bylo vyšlo, jak Jungmann z Klíče (str. 103) přejal, omyl jest; Arndt zajistě 1555 se narodil, knihy sve „de vero christianismo“ 1605 vydávati počal a 1621 zemřel. Druhé vydání s připojením páté knihy Arndtovy vyšlo 1715, třetí péči Institorisovou 1783 v Prešpuku.

2. Complementum astronomiae, t. j. důvod a vysvětlení pětileté praoostiky, 1. 1619 v Hali vytištěné skrze Pavla Nagelia Lipského. V Pr. 1620 (IV. 790). Ded. Matéji Milinskému z Milína.

Loquis viz Húska Martin.

Lorek viz Krasonický Vavř. a Laurin.

Lossy (Lossius) Vojtěch, Polák, kněz řádu cisterckého. Od 1649 do 1668 děkanem byl ve Dvoře Králové, kdež založil bratrstvo božího těla, i sepsal pro ně knížku:

Sacrificium laudis, t. j. obět chvály při službách obzvláštních bratrstva

Rukověť k děj. lit. č.

30

466

z Losu.

těla božího V Kr. Hradci (opětě vydaná) 1729 u Václ. J. Tibelly (Viták Děj. Kr. Dvora 160 a 163).

z Losu Otta Zdeněček, sezením na Hlazovicích, 1601 vydal spis pod titulem:

Antikristův saud (IV. 1362).

Lovčáni Jan, nar. 1678, syn Jiřího kníze střihovského, pak lipčenského. L. 1705 stal se knízem církve tomašovské. Později přejal duchovní správu v Ležti. na kteréžto faře zůstal až do l. 1755. dav se pro seslóst věku na odpočinutí. Zemřel 1756.

Dvé písně v Cyth. Třanovského.

Lstiborský Havel jinak z Železné, kněz podoboji v druhé polovici XVI. věku.

Quatuor novissimorum. Knížka srdečná o čtyřech budaćích věcech. V Pr. 1592 (IV. 1845).

Lucidář, vlastně Elucidarius, přełožená z latiny knížka výkladův o stvoření všech věcí, o zemi, o nebi, o planetách, o spůsobech národův, o náboženství a pod.

Rkp. při Dalimilu Fürstenberském. První tisk v Plzni 1498, pak 1567 atd. (Dobrovský LG. 179. II. 80, Hanka č. 10).

Lucinus Helikoniades z Helikonic Pavel, syn Matyáše, radního písaře táborského, studoval v Praze i stal se 1546 bakalářem. Odbyv povinnost učitelskou, usadil se v rodišti svém, kterémuž 1551—1559 sloužil co konsel. Za manželku mél Magdalenu Smrčkovou z Mnichu, dceru tehdejšího držitele Hrobu a Radenína. L. 1565 měl rozepři s Martinem Helmem z Vorlova pro nářek poctivosti. Brzo potom z Tábora se přestěhoval do Jindřichova Hradce. *Helikoniadem z Helikonic* poprvé se psal 1583, udělením nepochybně některého z hrabat palácových (comes palatinus), kteríž měli právo nobilitování. Mimo české spisy skládal i verše latinské (Proch. Misc. 408 a 420). Zemřel 1595 tuším v Jindř. Hradci, kdež synové jeho Theophil, Gamaliel a Zachariáš tou dobou byli usedlí (z archivu táborského zprávy A. Rybičky).

1. Rozmlauvání Boha - Evau, z epištoly F. Melanchthona vypsané. V Pr. 1562 (IV. 1274).

2. Přerozkošná zahrádka lidem v zármutečích postaveným. Přel. ze spisu Linh. Jakobi, faráře northausského. V Pr. 1563 (IV. 1816). Ded. Janu Čabelickému z Santic na Týně Vltavském.

3. Kniha o nestálém štěsti. V Pr. 1579 (IV. 426 a 682). Ded. Adamovi z Hradce.

4. Knížka druhá obsahující v sobě některá léta říšského císařství spravování cís. Karla IV. V Pr. 1579 při č. 3. (ib.). Ded. Jindř. Vencelíkovi

Lukáš.

467

z Vrchovišť. Překlad z Lapáče. Nový otisk při Hankové vydání Lupácova Karla IV. Srov. Ungar. in Galb. II. 304.

5. Výklad na agnus Dei, spolu hádaní člověka hříšného s pokušením a o moru zpráva 1583 (IV. 1501).

6. Kniha o rozdílu a povinnosti starého i nového zákona (IV. 1279).

7. O zmrtvých vstáui Krista (ib.).

De Luck Štěpán, Slovák, 1780 byl kazatelem A. V v Ivančiné (turč.).

1. Grunt učení o článčích víry. V Prešp. 1781 (VI. 1752).

2. Spolusebrání některých mravných véci k vychováui dítek. V Prešp. 1793 (VI. 1285).

z Lučska viz Pistorius.

Br. Lukáš Pražský, nar. v Praze asi 1460, oddal se na studia a mnoho let na školách žákem byl. Vychován byv pod náboženstvím podobojich, nepochybné měl úmysl, obrátiti se k duchovenství. Co přivrženec kněze Michała Poláka, uvězením jeho 1480 takou měrou byl dojat, že s přítelem Janem Sněhem na čas opustil Prahu (Gind. GBr. I. 63). Ale brzo se zase navrátiv, dokončil studia a 2. října 1481 příjal bakalářství (LD. II. 144). Vzdělal se důkladně nejen v dialektice a rhetorice, ale záhy se zabral do spisův bohoslovných, čitaje pilně knihy starých církve učitelův, Augustina, Jeronýma, Cypriana a jiných. Rovněž seznámil se s theology novějšími, zvláště si oblíbiv v Skotistech a Thomistech. I. dekretův povědom byl (Blah. Gram. 177 a ČCM. 1861 375). Ale ve všem tom tvrdá mysl jeho nemohla nalezti ukojení, i živoucné uchopil se spisů bratrských, ježto mu od učeného kollegiata Vojtěcha byly naskytnuty. Vojtěch ten náležel k prvním účastníkům Jednoty. Jméno jeho nalezáme mezi členy první úzké raddy (Meć 131 slá.); zemřel 1519 v Brandýse n. O. (Fiedler 223). Čtením spisův bratrských se Lukáš dobral toho po čem duše jeho toužila. Udeřil na spolek, ve kterém nade vše péstováno účinné křesfanství a bezuhonná přísnost mravův. Zanedlouho sám se stal Bratrem, přiveda s sebou i staršího bratra svého Jana příjmím Černého a mladého šlechtice, Vavřince z Krasonic. Stalo se to asi 1482. V pěti letech přijal pak „všech pět stupňův nebo hřiven úřadu“ (ib. 224). Již 1490 nalezáme jej člena úzké raddy. Tehdá bytně se účastnil rozporu staroprostých se stranou pokročilou, sám ovšem k této náležeje spolu s Br. Krasonickým, Prokopem, Klenovským a j.

30*

468

Lukáš.

Spolu se soudruhy na čas poustoupil od řízení Jednoty. Když pak tou dobou a snad právě příčinou neshod těch obživla mezi Bratřimi domněnka, žeby někde na Východě žili křestané v prvobytné čistotě mravův i učení a k vyhledání jich vypraveno několik mužův, byl mezi nimi i Lukáš, na néhož připadl úkol, aby procestoval země od Řekův a Bulharův obydlené. V březnu 1491 vybrali se přes Krakov a Lvov do Sučavy, kdež se jedoucí do Rus zeman Mareš Kokovec od ostatních odtrhl. V Cařihradě rozdělili se ostatní: Kašpar z Marek dal se do krajin podbalkanských, Kabátník do Malé Asie a Lukáš na přímoří aegejské. O příhodách na pouti této pohříchu Lukáš ani kdo druhý zpráv žádných nezanechal. Domnívati se lze, že se zastavil na hoře athonské, že obcoval s pravoslavnými Bulhary i s Bohumily; ale Utopie, k vůli které byl vyslán, se nedohledal. Doma se mezitím stav věci nikterak nezměnil, a když Lukáš po roce do vlasti zavítal, nemohl působiti leda literárně. Napsal tehdá první svůj spis „Bárku“, církev v něm porovnávaje s lodí. Mezi jiným tvrdil, že „jakož bez jedné dsky bárky nestane, tak bez plnosti pravdy spasení.“ Tvrzení toto k odporu vybudilo Br. Prokopa, kterýž se s Lukášem o to v další dal dopisování, i dosáhl toho, že se Lukáš k mínění jeho přispůsobil. Brzy potom vystoupil poprvé polemicky proti Mr. Korandovi. Vláda stanoprostých v Jednotě nepřetrvala ani pětiletí; již 1494 neviděli jiného zbytí, než aby složili břimě, jehož nésti nezdolali. Lukáš s soudruhy svými opět dosazen do raddy a při novém rozdělení práce uloženo mu, aby v Ml. Boleslavi i v nedalekých Vinařicích kázal a ten kraj spravoval (Meč 145). Hned pak s Br. Matějem vypraven do Prachenska, aby se předešlo pobouření bratří tamních skrze Amosa a Kubíka Stěkenského. Usadivše se takto v moci, přistoupili noví správcové Jednoty k rozhodným činům. Jelikož spisové zakladatele Jednoty Br. Řehoře ukazovali se pramenem a původem rozstrku, prohlášeny na synodě rychnovské 1495 za nezávazné (Dekr. 2). O udržení odtržencův rok na to učiněn poslední, ač marný pokus v Chlumci, kdež se rozmluv s nimi i Lukáš účastnil, byv s Br. Prokopem přidán k Br. Matějovi. Nyní již mohla Jednota jednomyslně přistoupiti k vnitřnímu spořádání svému. Tu nad jiné vynikal Lukáš. Chtice obnoviti starší svazky s

Lukáš.

469

Waldenskými, vypravili jej starší v průvodu Br. Tůmy Landskrounského příjmím Němce († 1522) k osadám jejich do Italie a jižní Francie. Vraceje se přes Florencii, svědkem byl upálení Savanarolova 23. máje 1498. Od Waldenských přinesl čtvero listův, jeden ku králi Vladislavovi, druhý od jakéhos Antonia k Mr. Jiříkovi Kouřimskému v Praze, kterýž ve studiích Lukášovi byl soudruhem a 1492—1502 na universitě působil, třetí od Římana Stambia, čtvrtý Bratřím (Bl. hist. 109). Toté soubor zpráv, o poslání tom zachovaných! L. 1500 skonal slaboch Br. Matěj Konwaldský a synoda rychnovská, ustanovivši, aby čtvero bylo biskupův, Lukáše s Br. Ambrožem povolala k přední starosti. Rok potom oba novi biskupové vydali se do Prachenska, jehož správa Ambrožovi odevzdána. Tu odbývala se synoda toho kraje v Štěkni hlavně k utvrzení těch, kteří po održení Amosově věrně stáli při Jednotě (Dekr. 43). Sotva se Lukáš dostal k biskupství, hned jal se uváděti přísnější do zborův pořádky. Nařízeno určitě evangelií a epištol čitání, časův, postův i svátkův ostřihání, pravidelné písní zpíváni. Služby kostelní zvelebovány, pěkné nádoby a ubrusy uvozovány, svíce hojně rozsvěcovány. Novoty takové nejedněm byly proti mysli, i Lukáš nucena se viděl na nejednu stranu zastávati potřebu poslušnosti pod snešení synodální. L. 1501 o to psal Sautorovi do Brandýsa n. O., 1502 Mr. Havlovi Žateckému, prvnímu zakladateli školstva bratrského, jenž byť měl v Austí n. L. a odtud Br. Isaiáše († 1526) poslal k Lukášovi. Rovněž se o to rozešel s Br. Janem Pousteníkem, tehdá písařem v Turnově a také mu psal (ib. 151), ale jmenovitě rozdvojil se s sudím Jednoty, horlivým prostosti milovníkem, Br. Tůmou Přeloučským (Fiedl. 223). Pres to vše moc jeho neustávala vzrůstati, i pravdiva jsou slova Blahoslavova, že Lukáš „jako meč vybroušený do Jednoty přiveden". Rozuměje povahám lidským, působil jednak tím, že stoické přísnosti Řehořovy umírnil, jednak že obrazotvornosti lidu dovedl vyhověti. Učení bratrské začalo se šířiti i mezi šlechtou a měšťanstvem. Přitom vždy byl ochoten odpovídati ku každé žádosti o poučení. Boleslav co sídlo jeho bezděky stávala se středištěm Jednoty. I strana podoboji a katolická uvykla pokládati jej za předního repraesentanta Bratrstva. Bosák Wolfgang přímo jej nazývá „antipapežem". Ještě větši činnost

470

Lukáš.

nastala mu, když 1503 král Vladislav s panstvem i kněžstvem
počal jednati o uvedení shody náboženské a Jednota co pře-
kázka srovnalosti učiněna terčí krutých útokův. Rozpisováno
o Bratřích, jako by „horší byli židův a pohanův, ano rovní
pekehníkům“. Odpovědmi Bratři jen oleje do ohně přiléváno.
Tu sněmem uzavřeno ustanoviti kommissí, ježto by Bratři
měla slyšeti a souditi. Ze světských voleni do ní Petr Byd-
žovsky z Wartemberka, Jindřich Šfastný z Waldšteina a Jan
Špetle na Žlebích; z duchovních měl hádaní knéží a mistrův
s zástupci bratrskými říditi administrator Mr. Pavel Žatecký.
Před novým rokem 1504 dostavili se do Prahy Krasonický a
Lukáš. Ochrana tohoto od Jana z Šellenberka na Boleslavi
svěřena Markvartovi Cetenskému. Leč k hádání nedošlo. Lu-
káše ujal se statečný válečník Mikuláš Libák z Radovesic,
jenž jej přivedl před pány a k Mr. Pavlovi, potom pak jako
prý Lota z Sodomy před nebezpečnou zvědavostí chátry pražské
ven z města vyprovodil. Lukáš, nepřijav pohostinného po-
zvání Rendlova do Roztok, obrátil se přímo do Boleslavě. Odtud
psal děkuje Pražanům, zároveň pak dal se v dopisy s mistry,
kteříž jej po velkonoci k novému zvali hádání. Po vzájemných
výčítkách velmi peprné příchuti Lukáš přijiti odepřel. Tehdá
od Bratři vůbec ke všechněm obyvatelům Čech a Moravy vy-
dán list k ospravedlnění a osvědčení, jenž jen v přepisech
rozšířován a teprv 1542 s předmluvou Starších tiskem vydán
(IV. 1240). Zároveň i králi psáno a konfessí s apologií mu
poslána. Všecko bez úspěchu. Bratřím nezbylo než na čas
poustoupiti z veřejnosti. Lukáš však pracovati nepřestal. L.
1505 vydán katechismus pod názvem „Dětinských otázek“ a
zpořízen první tištěný kancionál. Katechismem zapletl se Br.
Lukáš ve spor s dotčeným již Wolfgangem bosákem, jehož
spisy proti Lukášovi 1505 a 1510 v Plzni tištěny. L. 1507
z nova Bratří konfessí podali králi a znova voláni do Prahy,
ale ani Lukáš ani kdo jiný z předních najíti se nedal. Roku
přišťího nastalo ještě větší hoře. Vydán zajisté sněmovně ma-
jestát královský k potlačení Jednoty v Čechách i na Moravě.
Tu Bratři ještě jednou se pokusili o milost královskou. Na
Lukáše vzloženo, aby sepsal spis prosebný. Přimluvou panstva
utiskovanýu příznivého vyjednáno nové povolání Bratří do
Prahy, aby prý přijali poučení. Tentokráte přímo tam obe-

Lukáš.

471

sláni Lukáš, Jan Černý a Krasonický; ale nevidělo se jim bez-
pečno poslechnouti, a místo nich postaveno několik osob pro-
stých, s kterými místři níčeho nemohli přidití. Leč tiseň tím
neustala, anobrž pořád sílujeji svírala, a Lukášovi bylo napínati
všecku důraznost ducha svého, aby lid nezmalomyshněl. V
napomínání, povzbuzování, potěšování byl neunavýný. V úkrytu
tištěny listy pastýřské ku knéžím a zborům. I Odtrženci my-
lili, že jim nastala příhodná doba. L. 1510, když vydán byl
v krátkosti spis o pokání, jali se o tom pleticháriti, až jim
odpověděno krátkou zprávou (Zprávy knéž. 203). Tu Lukáš
připadl na myšlénku, zdali by Jednotě neprospělo uznání od
některé z tehdejších velkých autorit náboženských. Tím úmy-
slem s konfessí a apologií k Erasmovi Rotterdamskému 1511
vypravil Klaudyána a Vavřince Votického: ale zklamal se v
nadějích svých. Teprv 1514 nastala obleva, spůsobená nepo-
chybně Rendlem a knížetem Bartolomějem. Co se vlastně
událo, není postaveno na jísto. Blahoslav vypravuje, že král,
vyšetřiv spravedlivé, rozhodnul pro Bratři a starý majestát
novým přiznivým umořil a v nic obrátil (hist. 116). Jiné,
posud známé prameny o tom mlčí. Tolik jen jísto, že Starší
1515 měli již tolik odvahy, aby slavili synodu v Přerově
(Dekr. 139). Tam Lukáš podal „spis imprimovaný o mo-
dlitbách při úřadu kněžském“ a rukopis „spisu obnoveného
o zpravách úřadu kněžského“ (Zprávy kněž. 191). Na pod-
zim vypravil se do Prachenska. Ze Štěkně, kde tehdy
vládl bratrský nán Mikuláš Kavka z Říčan, v průvodu dvou
knéží, totiž staršího Br. Pavla († 1521) a Br. Matěje, vy-
dal se na visitaci zborův i příšel 8. září také do Janovic.
Petr Suda z Řeneč, měv se k ním napřed přivětivě, náhle
obrátil, uvězil je v okovách a všelijak je týral. Násilník
tento, jenž svou dobou nenazýván jinak než zlodějův mistr a
kníže, až 1520 od měst za výtržnosti své krutě byl pokárán,
patrné ukládal o vydření co nejvíce penéz, a snad si dělal i
naději, žeby na ubohých vězních vytrýznil nějaké seznání,
kterého by lze bylo užiti na okodu pánům bratrským. Konečně
1. listopadu věznové pod těžkým rukojemstvím a závazkem,
aby se postavili k sv. Jiří 1516 před konsistoří podobojí, pro-
puštěni sou, i odebrali se do Klatov. Prvé však nežli lhůta k
stání vyprsela, únrtím Vladislava krále velký nastal převrat

472

Lukáš.

Za Ludvíka zapomenuto na mandáty proti Bratřím. L. 1516 svolána první zase synoda v Čechách, do Brandeysa i upuštěno od posavadního tajení. Jako v útrapách a trampotách, tak i za zvůle Lukáš, jenž se 1517 po smrti Br. Tůmy Přeloučského byl stal sudím Jednoty, pracovati neumdlel. L. 1518 pod opaterou jeho Klaudyán vydal Nový Zákon, a touž asi dobou přistoupil Lukáš sám k nové redakcí bratrskeho kancionálu. Přitom měl nepříjemnost s Br. Janem Pousteníkem. Ten mu poslal kancionál svych písní se vzkázaním, aby jej, ničeho neměně, celkem přijal. Toť ovšem Lukáš, beztoho na Br. Jana odedávna rozmrzelý, spůsobem příkrým odmítl (Blah. de cant.). L. 1519 stalo se vytištění v Litomyšli, ač nehrubě správné, jelikož některé písně proti vůli a vědomí Starších vypuštěny, jiné zpřejinačeny. Lukáš, nemile byv tím dojat, začal písně opravovati a znovu dělati, ale nedokonal toho. Exemplář nové jeho úpravy ještě 1561 chován byl v bratrské bibliotheca na Karmeli (ib.). L. 1520 vystoupením Lutherovým nastal nový děj, kterýž i Lukáše zaměstnával nemálo a přes jeho vůli velice působil na Jednotu. První spis Lukášův proti Lutherovi byl rozbor odpovědi, již reformator wittemberský dal na otázky Optátovy 1522. Shovívavostí, kterou Luther v případě tomto jevil, dal se Lukáš navésti, aby s ním vešel v bližší spojení. Ještě téhož léta poslal k němu Br. Roha s překladem „Otázek dětinských“, „konfessí“, „apologie“, a spisu o pravdě vítězné, vyzývaje jej, aby úsudek svůj o spisech těchto vynesl. Luther neotálel s odpovědí svým „milým pánům a přátelům, Bratřím jmenovaným Waldenským v Čechách i Moravě“, vykládaje, co se mu při nich zdá za pravé a co za pochybné. Spis Lutherův v českém překladu 1522 vydán a hned nato vyšla naň odpověd Lukášova, tvrdá a drsná, ve kteréž se obořil proti námitkám Lutherovým, vykládaje odpory své příčinou svátostí, coelibátu, ospravedlnění, eucharistie a školního vzdělávání. Zároveň jal se ráz na ráz vydávati spisy, ježto podle mínění jeho měly opatřiti a upevniti Jednotu ve všech těch směrech, kde se obávati bylo vlivu luterského. Nicméně dal se ještě jednou pohnouti, aby vypravil posly k Lutherovi. Br. Roh a Weysz měli se ve Wittemberce očitě předsvědčiti o stavu mravnosti a zbožnosti tamní. Ale zprávy, jež odtud přinesli, nevedly než k úplnému rozdvoji. S rovnou

Lukáš.

473

příkrostí zamítal Lukáš učení Zwingliovo, Čižkem rozšiřované.
L. 1525 opatřil Lukáš sám vydání N. Zákona v Boleslavi
(Bl. Gram. 57, 177 a j.). Mezitím bylo mu bojovati s Odtr-
ženci pod vedením Kalencovým, a 1526 přibylo mu starosti
založením Jednoty habrovanské. L. 1526 shromáždila se u
ného v Boleslavi synoda, kdež uzavřeno, aby kněžím oznámeny
byly potřebné jim znátí snešení a úsudky synodní (Zprávy
kněž. 196). Po usnešení tomto Lukáš, přistoupil k nejdůleži-
tějšímu snad spisu svému, k tak řečeným „Zprávám kněžským",
jimiž šířeji vyměřen jednak soubor učení bratrského, jednak
vyloženy povinnosti kněžím náležité, všude pak připojeny i
agendy služeb církevních. K tomu přidán výběr ze synod
bratrských od nejstarších dob do 1526. Předvídaje konec
svůj, obeslal k sobě 1528 všecko kněžstvo, i učiniv jim kázaní,
potom ode všech počtu požádal, jak stojí každý z nich při
svém vlastním svědomí, při svých úřadech a při vykonávání
jich. Z toho pak vzal si příčinu, aby spisem „o skutcích
Kristových neb o třech letech“ vyložil jim „sumu pravd spa-
sení Bohem zřízeného, k snadnéjšímu jeho pochopení myslem
a pamětem lidským“. Byl to spis jeho poslední. Stářím po-
čínal klesati. Roznemoh se, dlouhý čas ležel, až se po sv.
Martině odhodlal sepsati poslední svou vůli (Fiedler 224). V
pátek před sv. Lucií, 11. pros. 1528, skonal; Br. Michalec stál
při smrtedlném loži jeho. Blahoslav nazývá jej mužem mocným
v slovu i v skutku, věrným, pilným, učeným a nedadoucím se
přemoci, jakéhož sic nikda v Jednotě nebylo. Lépe prý je
nic o něm nepraviti, než aby přiliš málo pověděl. Povahy
byl pevné a překážkami neoblomné. On byl vlastní ustano-
vitel a zákonodárce Jednoty. Vymaniv ji z pošmourných, tě-
sných a nevlídných počátkův, vdechnul jí, šetře vždy zá-
kladův mravní čistoty, ducha přivětivějšího a k životu schop-
ného. V Jednotě samé mnoho měl co bojovati; byl i lidé,
kteří se báli, že on „zase do Říma a k doktorům povede“.
Zvláště prostota bratrská těžké mu ukládala otěže, že musil,
chtěje ku předu, věci tak vésti, aby, vládě jeho se poddávajíce,
domnívali sami se vládnouti. „Čehož prý tu u pomyjové tuňky
nabyl“, ne bez velikého sebe zapření psáti nucen býval, ač
nechtěl-li proti sobě poponzeti. V tom smyslu jen bráti třeba
výroky jeho, že „v Jednoté vše našel a odtud bral“ anebo že

474

Lukáš.

„ničeho bez vůle bratrské a smyslu Jednoty“ nevydal (ČČM. 1861 374 sld.).

Spisové jeho poprvé sestaveni od A. Gindelyho (ib.); číslo seznamu tam-
ního klademe tuto s písmenem G. Ani v seznamu našem vyčerpány nejsou;
nmoho zajisté vydáno beze jména, kdež původství zahaleno tennotou. Listy
a úřední spisy sme mino sebe pustili.

1. Spis Bárka 1492. L. 1512 opraven, předělán a vydán (G. 1 a 33). Ztracen. Slovnej Prokop č. 6.

2. Spis o večeři Páně 1493 příčinou sporu mnicha bosáka s Korandou (G. 2 a 3). ABr. XI H. Srov. Koranda č. 11.

3. Spis o Panně Marii 1498 (G. 4, III. 726). Ztracen.

4. Psaní o přísaze 1500 (G. 5,III. 729). ABr. VI. Srov. č. 23 a 51.

5. O požívání těla a krve Páně Mikulášovi Kavkovi z Říčan na Štěkni 1501 (G. 6, III. 729 a 761). ABr. V.

6. Výklad na zjevení sv. Jana 1501 (G. 9). Ztracen. Nicméně viz rkp. univ. bibl. pražské III. 818 a IV. 1513, posud nepropátrané.

7. Výklad na evangelium sv. Jana a na epištolu sv. Pavla ku Korintským 1504 (G. 13—18). Ztracen.

8. Spis proti artikulám mistrův pražských příčinou stání 1504 (G. 20). ABr. VI.

9. Počet víry králí Vladislavovi v dvojím spůsobu, nejprvě v krátkosti na sexternu, potom obširněji. Obé tištěno 1504 v Normberce (G. 80, Bl. hist. 110, H. 160).

10. Písně chval božích, jež Blahoslav v Gram. nazývá Písněmi starými, 1505 snad v Boleslavi (III 48). Ex. v Č. Museum.

11. Otázky dětinské 1505 (III. 746). Opět otištěny při č. 55, 1522 a 1523. L. 1522 učiněn i překlad německý pro Luthera.

12. Odpověd na traktát plzenského impressora (vlastně bosáka Wolfgangga), 1505 příčinou Otázek dětinských vydaný (III. 746, G. 21). Kratší a sírší. ABr. VI.

13. Psaní, proč se Syn boží Duchem sv. vtělil. 1505. ABr. V. 48. (G. 22, III. 673 a 743).

14. Výklad zátráře, sepsán nepochybně pro Johanku Krajířovou 1505 (G. 23). Ztracen.

15. Spis dosti činící z víry. V Normberce 1507, v Bolesl. 1517 (G. 82, H. 161).

16. Knížky tyto slovú příprava k smrti. V Litomyšli 1507. Podruhé pod titulem: Dialog t. j. rozmlauvánie ducha - dnši. Tam též 1520 a vícekrát (III. 886, G. 24 i 50, H. 130 a 144).

17. Spis o manželství. Souzen od Br. starsich 1509, tist. v Ml. Boleslavi 1523 (G. 59, III. 799, H. 123).

18. Spis o obnovení církve sv. a důvodové slaužicí k dověrnosti, že se jest v Jednotě bratrské stalo. Slove též: Spis o dověrnosti a dvanácti letech. 1510. (Jaffetův Hlas, G. 29 a 77, III. 761 a 893). Rkp. v univ. bibl. pražské.

19. Spis o pokušení. Sepsán 1510, tisten v Boleslavi 1521 (H. 115). Lukášův podle ABr. VI.

Lukáš.

475

20. Spis o pokání, v krátkost uvedený 1510. Na sočení Odtřečenův učiněna zpráva krátká (Zprávy kněž. 205).

21. Nančení pravé modlitby s výkladem na modlitbu Pána Ježíše. V Litomyšli 1512 (G. 34, III. 827 a 889, H. 141). Srov. č. 41.

22. Spis o spravedlnosti. Učiněn 1510, než velmi prý oblažný podle důvodův písem sv., tištěn však, což býti mohlo, ukrácenejší v Boleslavi 1523 (G. 62, III. 885, H. 127). Ex. v Olom.

23. Psaní o písaze, sepsané 1500 (č. 4), pak o moci světské. Zpraveno a zkorrigováno 1513 (Bl. hist. 117). Srov. č. 4 a 51.

24. Spis o naději 1513 (G. 35, III. 761). Rkp. v Č. Museum.

25. Počet z naděje, z čehož ji každý má. 1513 (G. 36). V témž rkp.

26. Odpověd na psaní Jana faráře Lipenského 1513 (G. 37). ABr. II.

27. Odpověd na deset kusův Mr. Jeronýma Dungeshama z Oxfordu proti apologii bratrské. 1514 (G. 38). Ztracena.

28. Odpověd na spis, kterýž učiněn jest a vytiskován v Praze proti Bratřím (t. j. na spis Mr. Martina z Počátek). V Litomyšli 1514 (G. 39, III. 772, H. 142). Ex. v mor. archivu.

29. Pamět o vazbě janovické, kteronžto poněkud zkrácenou Blahoslav položil do své historie. 1515 (Hist. 118).

30. Počet výry, proč Br. Lukáš nezůstal při straně podobojí. Sepsán ve vazbě janovické 1515 (G. 40, III. 776). Ztracen.

31. Spis imprimovaný o modlitbách při úřadu kněžském, o kterémž Starší na synodách 1515 a 1518 na tom zůstali, aby dán byl každému knězi k správě (Zprávy kněž. 191 a 206). Později tuším vtažen do Zpráv kněžských.

32. Odpověd na spis nějakého kněze, kterýž, proti Bratřím psaní čině, bral některé věci z traktátu Chelčického proti Táborům i to všecko ku potupě obracel na Bratři. Zkrátka slove „spis proti Chelčickému“. 1516 (G. 43 a 73). Ztracena.

33. Odpověd na spis Dr. Zoubka ze Zdětína, kanovníka olomouckého, kterýž odeslal Janovi z Zeratína proti Bratřím 1517 (G. 34, III. 776). ABr. VI.

34. O šesti příčinách kludův obecných. 1517 (G. 45). Rkp. v Č. Museum.

35. O naději a svědomí. 1517 (G. 46). Ztracen.

36. Odpor a psaní proti 12 kázaním od kněze litoměřického, kterýž sloul Korambus (G. 47, III. 776). Ztracen.

37. Odpověd na druhý traktát Jana kněze Lipenského 1518 (G. 48). Ztracena.

38. Zpráva člověku věrnému, pracujícímu k smrti, jedné paní poslaná. V Boleslavi 1518 (G. 49, III. 893, H. 112).

39. Kniha zpěvův a chval božských. V Litomyšli 1519 (Blah. Gr. 24, De cant., III. 48). Srov. ČČM. 1862.

40. Drahně písní, jež před 1519 a po roce tomto skládal. Do kancionálu šamotulského vnečeno jich: 102 původních, 11, jenž z latiny, a 4, jenž ze starších sou vzdělány. Ve Výb. II. otštěny: Kristus příklad pokory a Umucenie našeho (Blah. de cant.).

41. Výklad na modlitbu Pána. V Litomyšli 1520 (G. 33, III. 827, H. 145). Jest to občírnější vydání č. 21.

476

Lukáš.

42. Sepsání duovoduo o klanění a klekání před svátostí těla a krve božie. V Bělé 1520 (G. 51, III. 781, H. 154). Krátce řečeno „o pokloně“.

43. Spis dosti činící otázce protivníkuov Jednoty bratrské, proč křest po služebnosti kněze římského svěcení stále v nie se opakuje. V Bělé 1521, v Litomyšli 1521 (G. 53, III. 784, H. 146, V. Šturm v Odpovědi o kancionálu 71). Krátce slove „O opětování křtu“.

44. Spis o pokání. Sepsán 1521, vydán na Podolci 1523 (G. 58, III. 797, H. 122). Srov. č. 20.

45. Odpověd na spis od ku. Mikulíše Pelhřimovského, faráře u sv. Petra na Poříči v Praze 1522 vydáný. V Boleslavi 1522 (G. 54 a 74, III. 787, H. 96 a 116). Dle Jařetova Hlasu dotýká se listu Rokycanova 1468.

46. Odpověd Br. Vavř. Krasonickému na artikule a závírky Čechův (t. j. podobých), sčítajících na Bratři jedenáctero bludův. 1522 (G. 55). ABr. XI H.

47. O puovodu cierkve sv. v pravdě svatosti jejie, a též o puovodu cierkve zlostníkuov. V Boleslavi 1522, v Královci 1761 skrze Jana Šlerku (G. 78, III. 154, H. 118). Toč spis krátce řečený „o církvi“. Srov. Červenkovo Ohlášení 117.

48. Spis o puovodu i o pravdě kněžstvie trojieho. V Boleslavi 1522 (III. 788, H. 117). Krátce slove „o kněžství“. Že Lukášův, svědčí Blahoslav (Gram. 294).

49. Odpověď na spis M. Luthera o čtyrech otázkách Beneše Optáta. 1522 (G. 56). ABr. XI H.

50. Spis o pravdě vítězné, jejž Lukáš 1522 po Br. Rohovi poslal Lutherovi. Srov. Lutherovu odpověd 1522 (H. 147).

51. Spis, jenž jest počtu vydánie najprv o moci světa, o puovodu i o příčinách zřízenie jejieho i o pravdě jejie. Potom též o přísaze. Na Podolci 1523 (G. 84, III. 795, H. 121). Zkrátka slove „o moci světa“. Srov. č. 4 a 23.

52. Odpověď na spis Kalencuo. V Litomyšli 1523 (G. 57, III. 796, H. 150). Ex. v Č. Museum.

53. Spis o stavu svobodném. V Litomyšli 1523 (G. 59, III. 799, H. 149). Zkrátka slove „o panenství“. Srov. č. 17 o manželství. Ex. v Č. Museum.

54. Spis ku poznání zákona milosti ze dvojí částky, z spravedlnosti povinné a z milosti Kristovy při nie. 1523. Rkp. stud. bibl. olomoucké z téhož roku. Srov. ČČM. 1861, 276 a 376 (III. 214).

55. Spis otázek trojich, první jako počínajících (Otázky dětinské), druhý prospievajících, třetie dokonalejších, totiž dětí, mladencuo i zmužilých. V Bolesl. 1523 a 1524 (G. 60, III. 794, H. 120). Srov. č. 11. Ex. v Č. Museum.

56. Odpověď Bratřie na spis Mart. Luthera, coby se mu při Bratřích vidělo za pravé. V Litomyšli 1523 (G. 61, III. 793, H. 148). Ex. v Č. Museum a v Olomouci.

57. Spis o lásce. Sepsán 1523 (prvotně kázaní bylo), i vytěšten 1524 v Boleslavi (G. 63, III. 885, H. 127). Zároveň vydán se spisem o spravedlnosti č. 22. Ex. v Olom.

58. Odpis proti Odtržencuom. Na Podolci 1524 (G. 66, III. 802, H. 126). Při tom výňatky některé ze starších synod. Ex. v Č. Museum.

Lupáč Martin.

477

59. Trialogus, v němž strana Rokycanova první se pokládá, druhá knéží
táborských, třetí zákona víry. Jest to zpráva o kutnohorském Rokycanově
hádaní s posudkem Lukášovým, ve ve formě dialogické. 1524 (G. 64).
ABr. II.

60. Spis o potřebných vécech křesťanských, kterýž jest od některých
kněží pražských vydán proti vystavování svátosti těla Kristova v monstranci
atd. V Boleslavi 1524 (G. 65, III. 800, H. 125).

61. Nový zákon. V Boleslavi 1525 (III. 572, H. 128). Srov. Hl. h.
Gram. 57 a j.

62. Odpis na spis Oldř. Zwinglia o svátosti dobré milosti, Čížkem roz-
šiřovaný. 1526 (G. 67, ČČM. 1861, 374).

63. Zprávy při službách úřadu kněžského v Jednotě bratrské, anebo (ku konci) Služby kněžské v slovu i v svátostech. Druhý díl nadepsán: Počíná se zpráva a naučenie stavuov věkove, řáduov a povah (snešení synod, otíštené z části též při č. 58, s některými pak proměnami v Gindelyho Dekretech bratrských, str. 90—141). Srov. č. 31, s kterým zároveň rkp. zpráv kněžských podán na synodách 1515 a 1518. V Boleslavi 1527. Na tituli táž ozdoba s letočtem 1523 co na spise o pokání č. 44 (G. 69, IV. 1730). Ex. v zem. archivu moravském. Zkratka: „Zprávy kněžské“, „Kniha kněžské“. omylně též „Dekret“. Srov. Červenkovo Ohlášení 152.

64. Spis o skutcích Kristových, též spis o třech letech. 1528 (G. 75). Podle obsahu soudíc, není pochyby, že jest to jeden a týž spis, kterýž po 30 letech tuším v Prostéjově vytíštěn pod titulem: Spis o pravdě a pravé jistotě božího spasení i připravení a spuosobení jeho dostatečného v skutcích P. Jezu Krista atd. (G. 85, IV. 1450). Ex. v Olomouci.

65. O původu Jednoty bratrské, v odpověď na bludné a zpletené psemí
Odtržencův některých (G. 76). ABr. IV.

66. Dialog Ktofáše s Lukášem (G. 71). neznámý.

67. Postilly t. j. Fázaní na čtení a epistoly na celý rok, česky i latiné.
L. 1561 uzavřeno. abv biostřední portilla Lukášova tištěna byla. Zdá se,
že jsou to „Výkladové recí božích“, ježto 1575 ve dvou dílech wydány byly
v Kralicích (G. 72, IV. 1551).

68. Spis o vývolení, známý jediné ze zprávy Blahoslavovy (Gram. 292),
kdež jej výslovně klade za Lukášův. J Blahoslav psal dílo téhož nadpisu
(č. 27).

Lukavský Burian a Ánionín, měšané v Solníci, 1629
—1740, sepsali paměti o starších a souvěkých událostech svého
rodiště (Ehrenberger v ČCM. 1848. I. 78.).

Lukavec či z Lukavic Jan, přepisovací Mikulášovy z Pelhřimova kroniky táborské, jenž omylem vzaži za chladatele jejího. Srov. Palacký Gesch. des Hussitismus und Prof. C. Höfler (Pr. 1864, 51).

Lupáč Martin z Újezdce za počátkův husitského hnutí
byl studentem v Praze. L. 1412 účastnil se posměsného na
odpustky průvodu, o némž i latinsky popis zůstavil (v Koraňd.)