Tkadlček.

289

Tišňovský Jan z P., nepochybné úředník při zemském hejtnanství moravském.

Přípisové a formy listův rozličných podle notule kanceláří markrabství moravského. V Olom. 1558 u J. Günthera (IV. 1151, D'Elvert Beitr. 36).

z Tišňova Martin nejprvé zanášel se písařstvím, pak kněhotiskem. V Humpolci 1443 přepsal spis lékařsko-bota-nický, řečený Pseudo-Aemilius Macer (Sternberg Pfl. I. 64). L. 1489 v Kutné Hoře vytiskl bibli českou (III. 537). Syn jeho, též Martin, 1489 bakalář, byl professorem a pak mé-štanem v Praze († 1520).

z Tišňova Šimon, 1395 mistrem svob. um. a bakalářem
theologie učiněn, působil na universitě pražské, kdež se v po-
čátcích hnutí Husova horlivě účastnil, stoje mezi předními řeč-
níky strany své. L. 1409 z rozkazu králová byl děkanem filo-
sofickým a 1411 vyvolen k rektorství. Ale dogmatické sta-
novisko jeho vždy zůstávalo v církvi, jakož viděti ze sporů
jeho s Mr. Pavlem Pražským o církev 1417 a s Jakoubkem
o podávání svátosti nemluvňatům. Toť bylo nepochybně pří-
činou, že, opustiv Prahu, 1419 uvázal se ve faru tovačovskou.
Zde obnovil starý boj s Mr. Pavlem, an se též na Moravu byl
uchýlil a faru v Dolanech zaujal. List Štěpána, převora kar-
touského v Dolanech, spůsobil u Šimona konečný obrat, že se
z stoupence Husova stal náuky jeho protivník. Sněmu čáslavskému
1421 podal traktát proti čtyřem artikulům pražským (Ungar
in Balb. II. 187). L. 1427, zmocněn byv listem kardinála-legáta
Jindřicha z Winchestru, účastnil se vánočního hádaní na Že-
bráce proti Rokycaně a Paynemu (Pal. Urk. B. I. 515). Výčet
latinských jeho spisův viz u D'Elverta Nachtr. 236.

List Písečanům. v němž horlí proti učení Jakoubkovu o přijímání pod obojí spůsobou. 1428. Otisk v Arch. Č. VI. 416 (III. 612).

Tkadlček Ludvík, dvořan císařovny Alžběty, ana co
vdova po Karlovi IV. ed 1378 až do smrti své 1393 dvorem sídlila
v Hradci Králové. Ludvík láskou zahořel k dvořance Adličce,
a když tato za jiného se provdala, tušil sobě sepsáním hoře-
kování svého. Sám o sobě dí, že jest tkadlec učeným řádem,
an bez dřevce, bez rámu a bez železa tkáti umí. Člunek jeho
z ptačí vlny (t. j. péro). Z české země prý hlavou, nohamajest
odevšad. Z toho viděti, předně že název Tkadlečka jest jen
přijatý, za druhé pak že Ludvík byl člověk učený, jakož i
sic jinak celý jeho spis o tom svědči. Dvořané císařovny bráni

Rukověť k děj. lit. č. II.

19

290

o Tobiásovi.

bývali z vyšších rodův, a není pochybno, že takovéhož původu
byl i Ludvík. Mezi osobami tehdejšími, na které se známky
tyto hodi, známe jen jedno, která nazvána křestním tím jmé-
nem, za oné doby v Čechách u panstva neobvyklým, t. j.
Ludvika Berku, an se na podzim 1390 v Praze stal bakalářem
(LD. I. 269). Pod Adličkou snad se kryje Adla, muželka
Jindřicha Berky z Dubé a z Jestřebího, 1405 ovdovělá (Arch.
Č. III. 475).

Rozmluvanie mezi Žalobuikem a Neštětím.- Rkp. na Strahově 1449.
Vydáno od V. Hanky v Pr. 1824 ve dvou dílcích (II. 71). Staroněmecký
pícklad nachází se mezi prvotisky: Hie nach volgend etliche tzumate kluger
vnd subtiler rede wissen, wie eyner, der was genant den Ackerman von behem
beschiltet den tode atd. (Dobr. LG. 158).

o Tobiášovi či Dobešovi biblický román z poč. XV.
véku. Rkp. 1471 v Stockholmě (Dudík SchwR. 193) a v
Č. Museum.

Tomáš, farář v Dubném 1551 a v Blansku 1554.

1. O následování Krista. V Prostěj. 1551, v Pr. u Melantricha 1567 (III. 882). Ded. Hendrichovi z Švamberka.

2. Poklad dnše. V Pr. 1554, 1697 (IV. 1833).

Br. Tomáš v sedmi letech jedním pérem sepsal konkor-
dancí českou na všechku bibli. I dejin Jednoty dobře byl po-
vědom a mnoho o tom sepsal. Zemřel u vysokém věku, že
naň staršího kněze v Jednotě nebylo, v Račicích u Výškova
10. čáři 1557 (Fiedler 240).

Tomáši Mikuláš, zeman žilinsky.

Pravá katolická ručná knižka. V Trnavě 1691 (V. 744). Ded. Jiřímu Ernödymu.

Tonsoris či Barvíř Jan z Vrbového v Nitransku, 1745
vydal se na universitu do Wittemberka a 1747 uvázal se ve
faru v Oravském Istebném (Tablic Pœz. IV.). Zemřel po 1806.

1. Otevření písem sv. Ve Wittemberku 1746 u Tschidricha (V. 651).

2. Kázání k památce M. Theresie a Josefa II. 1770 (V. 1052).

3. Sana consilia medica, zdravá rada lékařská. V Uk. Skalici 1771 a 1806 (V. 589).

z Topolčan Matyáš sepsal paměti z doby 1586--1601,
jichž rkp na Rajbradě (D'Elvert LG. 59) Zemřel asi 1602 i
pochován v Židlochovicích.

Br Tossan Daniel, kněz bratrský, studeval bezpochyby
v Heideberce pod theologem, též Daniel Tossanus nazvaným
(† 1602), i zdá se, že teprv tebda jemu ke cti přijmení své

Tovačovský.

291

upravil. L. 1604 a 1614 přítomen byl co svědek svatební v Brandýse (Pam. 1873). Později stal se členem úzké raddy i zemřel v Bělé 1628 (Regenw. 329).

1. Přemyšlování o smrti. 1602 (IV. 1869).

2. Pravé a pobožné vademecum křesťanského člověka a pautníka tovaryš. 1616 (ib.).

z Tovačova Jan, 1513 pobývaje v Litoměřicích, přepsal práva litoměřická a práva většího města pražského. Rkp. v Č. Museum č. 773 (Rozb. I. 166).

Tovačovský z Cimburka Ctibor, syn Jana, nejvyššího hejtmana markrabství moravského, a Žofie z Kunštátu, nar. asi 1437, vzdělán byl za válečníka a praktického státníka, k čemuž podle spůsobu tehdejšího panstva více náležela znalost písma a přráv domácích, nežli zběhlost v klassické slovesnosti. L. 1458 za manželku pojal Elšku z Melic a první po sňatku léta sídlil na statku jejím, na Náměští. Teprv po smrti otcově 1464 přenesl sídlo své na zámek tovačovský. Tím rokem počíná se vlastní jeho činnost veřejná; stalt se sudím dvorským markrabství moravského. Za odporu Jednoty panské věrně stál při králi Jiřím. L. 1466 a 1467 vedl vojsko královské do Slezska, a 11. června 1467 u Pačkova porazil vojsko Vratislavských a biskupa Jošta z Rožmberka. Svého tehdá náhledu na věci obecné zůstavil památku ve spisu svém Hádaní Pravdy a Lžiš, jejž 1467 s nadšenou předmluvou králi věnoval. Jiné o tom svědectví jsou dopisy jeho s olomouckým biskupem, Tasem z Boskovic (Arch. Č. IV. 141—146). Po pádu Zdeňka Kostky z Postupic u vesnice Zvole 1468 přejal velení nad vojskem královým, ale štěstí válečné nepřálo mu; byltě počátkem řijna poražen u Olomouce. Po zajetí knížete Viktorina u Veselí 2. července 1469 vzložil naň král Jiří úřad nejy. hejtmanství moravského a správu dvorské komory. V začatém již za Jiřího jednání o to, aby k následnictví na trůnu českém povolán byl polský králevic Vladislav, Ctibor rozhodné měl účastenství. Vladislav, byv 1471 korunován, nejen v hejtmanství moravském jej potvrdil a Kralice mu dal, ale i na nejv. kancléřství českého povýšil, kterýžto úřad spravoval do 1472. Za příměří mezi Vladislavem a Matyášem 1472—1477, kdež všecka téměř moc veřejná na Moravě zůstávala v rukou stavův samotných, obě strany politické i oba králové na tom přestali, aby on byl jej.

19*

292

Třanovský.

diným hejtmanem. Od té doby provozoval tam moc bezmála královskou. Když pak konečným mírem 1478 Morava celá přiřčena byla Matyásovi, i tu nic se nezměnilo v politickém postavení jeho. Ł. 1480 působením jeho v desky zemské na Moravě a v řízení soudní vůbec místo latiny uveden jazyk český. Přištiho potom roku k žádosti pánův moravských jal se spisovati paměti své o obyčejích, řádech, starodávních zvyklostech a řízení práva zemského, ježto pak pod názvený „Knihy tovačovské“ takořka moci právní nabyla. V doplňování prvotné osnovy nepřestal pokračovati i v pozdějších dobách; v l. 1486—89 připojil k ní část druhou, ve kteréž řeč o poměrech sedlských i městských, o lidech služebných, o válce, o právě duchovním atd. Neposlední o vážnosti Ctiborově důkaž jest, že se sjezdy panské za jeho hejtmanství obecně odbývaly u něho v Tovačově, a že i sic jinak důležitějším přem za nebytí jeho v zemi odkládáno, až by se navrátil. L. 1490 zaistihla jej nehoda rodinná smrti manželčinou, načež on sám po čtyřech letech, u věku plné síly mužské, stoje na vrcholu moci a slávy, 26. června 1494 s životem se rožžehnal. Podrobné vylíčení veřejné činnosti Ctiborovy jest úkolem dějepisu Moravy, jenž v době 1470 do 1494 co nejúžeji sloučen jest s osobou jeho. K němu co ku pramenu moudrosti hleděti uvykla veškera země; jeho vedením nejen dávní spory urovnány, ale dáno zemi zřízení, kteréž daleko přetrvalo život jeho.

1. Kniha hádaní Pravdy a Lži o kněžské zboží a panování jich. Podaňa králi Jiřímu 1467. Vytiskána v Pr. 1539 u Severina ml. nákladem Jana Cukrmanna z Rupršorfu (III. 216). Palacký v Děj. IV. 1, 380. Hanuš v Pr. Sitzb. 1862 II. 35. A. Baum a A. Rybička v Pam. 1868, 117 a 319.

2. Kniha tovačovská sepsána 1481 a doplněna 1486—9. Rkp. nejstarší (před 1495) v stud. bibl. olomoucké, druhý 1511 v registratuře zemské v Brně, jiný chován druhdy u desk zemských atd. (III. 291). K. J. Demuth ji podle rkp. deskového vydal. v Brně 1858; druhé kritické vydání u užitím všech rkpů, též v Brně, 1868 spůsobil Vinc. Brandl, připojiv životopis Ctiborův a ocenění prací jeho H. Jireček a V. Brandl v ČM. 1863, 1867 a 1868.

Třanovský Jiří, lat. Tranoscius, Slezák z Těšiny, nar. 1591, studia konál v lužické Gubě (Guben), v pomořanské Kolobreze a ve Wittemberce. Vrátiv se zase do vlasti, 1608 vynoval na pražské škole u sv. Mikuláše, odkudž se po roce co učitel přestěhoval do Holešova. V Holešově se 1615 oženil, za manželku pojav Annu Polanovu z Polansdorfu. Sňatek ten

Trojan Adam.

293

nehrubé byl šťastný. V říjnu t. r. Třanovského Jetřich z Že-
rotina uvedl na faru ve Valaském Meziříčí, kdež zůstal až do
vyhoštění (Wolný I. 3, 74). Prvním mu útočištěm bylo Slezsko,
kdež přízní uherského velmože, Jana Sunega či Szunyoga na
Budatíně, obdržel faru v Bělsku. Když ji pak po třech letech
opustiti musil, obrátil se na Slovensko, kdež jej Kašpar hrabě
Illešházy povolal za kaplana na zámek svůj Oravu. L. 1631
přejal duchovní správu v Liptovském Sv. Mikuláši a tam 29.
máje 1637 zemřel. Pohřební nad ním kázani učinili Melchior
Smurtník a Jan Lochman, versemi jej oslavili Benjamin Carbona-
rius, správce školy v Něm. Lipči, a David Eliášových, kazatel
v Kubíni. Vše to vytištěno pod nadpisem: Vale Tranoscianum.
Básnil i latině; 1629 vyšly v Břehu: Odarum sacrarum sive
hymnorum Georgii Tranoscii Thesinensis libri tres.

1. Konfessi Augspurská. Latině a česky. V Olom. 1620 (IV. 1215). Ded. městské raddě těšinské.

2. Phiala sanctorum (odoramentorum), t. j. nábožné modlitby. V Levoči 1631 a 1635, v Laubně 1745 atd., posledně při Cithaře v Pešti 1874. (V. 1534). Ded. Anně Szunyogové rodem Thurzové a Magdaleně Rafajové.

3. Cithara sanctorum. Písně duchovní staré i nové. V Levoči 1636 a potom až do 1874 67kráte, a to v Levoči 9krát, v Trenčíně dvakrát, v Lipsku jednou, v Laubně dvakrát, v Žitavě jednou, ve Vídni 2krát, v Prešpurku 18krát, v Praze jednou, v B. Bystřici 2krát, v Budíně 3krát, ostatek v Pešti s četnými vstavky pod redakcí Horčičky 1684, Hruškovice 1745, Institorisa 1787, Ondřeje Plachého 1788, Kašpara Fejérpatakyho 1822, Samuele Ambrozia Radvanského, Jiřího Ribaye Cinkotského, Jana Kollára a Sam. Lišky. První vydání obsahuje 400, poslední pak (1874) 1148 písní (V. 86). Monograticie od Ludevita Haana: „Cithara Sanctorum, její historia, její původce a tohoto spolupracovníci“ (v Pešti 1873).

Třanovský Samuel, syn Jiřího, po otci evang. farář v
Šv. Mikuláši, prestoupil k církvi katolické.

V Cithaře od něho dvě písně.

Trojan Adam z Benešova, stav se 1609 v Praze bakalářem, obrátil se k duchovenství. V době povstání stavovského farářem byl ve Vimperce, odkudž 14. června 1621 u vyhnanství, nepochybně do Kulmbachu, odebrati se musil. Strasti tehdejší popsal v básni latinské „Exilium A. Trajani Benešovini, propter sinceram evangelicae fidei confessionem infracto animo susceptum et ab ipso carmine elegiaco descriptum“ (1622). Žil ještě 1632.

1. Historie o válkách. Rkp. (V. 550).

2. Pout betlemská. Rozjímání v rytmích. 1632 (V. 166).

294

Trojan Jan.

3. Starých kmetův nepohoda. Verše (ib.).

4. Defectionis causa et remedium. Příčina odpadnutí a lék proti tomu (Klíč 21).

Trojan Bylanský Jan, potomek rodiny vládycké Tro-
janův z Bylan a z Rostěldu, snad otec Samuele, kterýž byl
úředníkem panstvi kosteleckého nad Černými lesy u Smiřických.

1. Písníčka pobožná. V Pr. 1580 (IV. 80).

2. Život M. Jana Husi. V Pr. 1597 (IV. 622).

Trojan Václav z Heřmanova Městce, kněz pod oboji a
exulant.

1. Horlivé modlitby v čas válek, též i písničky. V Pr. 1618 (IV. 1991).

2. Výklad ze zjevení sv. Jana o veliké ohavnosti bludu Antikrista. Rkp. u Bočka (IV. 1544).

3. Písnička svatá pravdivá z celého zákona vydaná. Vytištěna při Kinciově zreadlu 1745 (V. 141, 1601 a 1641).

Trojanská kronika sepsána prvotně jazykem řeckým od Diktya Řeckého a Dareta Trojanského a v latinu přeložena 1287 od soudce messinského, Guidona z Columny. Český překlad máme dvojí. Starší, kterýž vyniká plynnou řečí a květným slohem, pochází asi z prvé polovice XIV. věku; mladší „v českú řeč“ slovo od slova“ přeložen byl k přikázaní mincmistra Petra Zmrzlika l. 1411.

Dvojnost překladu dolíčena v Rozpravách I. 1860, 74. Rukopisy výčteny od Hanky v pojednání „Prvotisk český a prvotisk polský“ v ČM 1840, 77–92. Tam vypsány jsou i spory, ježto o první vydání tiskové Dobrovským byly vzešly. Tištěna v Plzni 1468, v Praze 1488, 1603, 1790, 1812 a 1813 (Jungmann a Hauš III. 92, Hanka č. 1 a 36). Stav. Baštský, z Jenšteino, z Týna Horšova, Zmrzlik.

Trautmann Samuel, quaker, kněhkupec v Břehu slezském, kdež 1740—1746 drahně kněh českých vydal. Jmenovitě biblí halská 1745 (V. 653) jeho nákladem zpořízena. Rovněž vedl náklad na knihy Jiříka Ambrozyho.

Třebnický Štěpán, Slezák v Uhrách vychovaný, knězem byl A. V. ve spisské vsi Sv. Tomáši. L. 1583 od bratrstva horno-hernadského vyvolen seniorem. Přeložil vyznání pětiměstské (totiž měst Košic, Prešova, Sabínova, Bardyjova a Levoče), překlad ten však teprv 1614 vydán v Košicích zároveň latině, německy, uhersky a slovensky (IV. 1426).

Třeboňský J. Kr. viz Krištof Jan.

Třeboňský, lat. Trebonius Vavřinec 1502 stal se ba-
kalářem a 1504 mistrem svob. um. (LD. II. 200 a 207), na-

Tribulecius.

295

čež hned na fakultě filosofické čísti počal. Hodnost děkanskou zastával po třikráte 1509, 1511 a 1512. Zápisky jeho z těch dob (ib. 228, 236 sld.) vynikají jádrem a obšírnosti. Jmenovitě žalostně vzpomíná úpadek university. Zabíraje se do příčin, nařiká na rozdvoj a nemír náboženský, zvláště pak touží na Bratři, kteří prý, oblibivše sobě prostotu, krutými se ukazuji nepřátely náuk, studiím světským zášti opověděvše a pěstovateli jejich nevážně pohrdajíce (ib. 239). Asi 1518 jmenován kazatelem při kapli betlemské (St. Un. 91). Na podzim 1517 učiněn rektorem a v úřadu tomto ku konci přivedl spor o ephemeridy, mezi Příbranem a Žateckým vzniklý (ib. 89). Assessorem konsistoře podoboji byl od 1518 (Šlav. Pam. I. 325). Když Cahera z Prahy vypovězen, stavové podoboji 8. října 1529 úřad administratorský vzložili na Mr. Vavřince a Mr. Václava Unhoštského (Bor. I. 50). Tehdá se úsilovně přičiňoval o smír mezi raddou městskou a vypovězenci Hlavsou, Mr. Václ. Danielem z Javořice atd. (Bartoš 312). Zemřel, jsa podruhé rektorem, 7. června 1531 (LD. II. 301) i pohřben v kapli betlemské.

Česká kázaní, Sermones Laurentii nadepsaná, v rkp. 1538 psaném, jenž se chová v dvorní bibl. vídenské č. 4277. Zač.: „Ktož v nenávisti má život.“

z Třebska Petr oddal se na lékařství, ve kterém se pod vedením Mr. Jana Černého vzdělal a již před 1526 sobě dobyl doktorské hodnosti. Po učíteli svém usadil se v Litomyšli, ale 1526 tamni svůj dům prodal Adamovi bakaláři (Pam. 1871, 44), i přesídlil se do Prahy. Zde 1520 zpoří dil nové vydání spisu Mr. J. Černého „O nemocech morních,“ připojiv k němu předmluvu, ve kteréž vypočítává i ostatní jeho díla a připsav je přiteli svému Zachařovi z Chrudimě na Horách Kutnách (Ruda o Černém).

Tribalius Martin z Holic, kněz evangelický, 1600—1602 farářem byl ve Smolnici u Panenské Týnice.

1. Jedenáctero kázaní pohřební, všem křesťanům k rozjímání užitečné. V Pr. 1600 (IV. 1611). Ded. Jaroslavovi, Václavovi a Janovi Kaplířům z Sulevic na Čížkovicích, Sulevicích a Košťálově, vlastním strýcům.

2. Kázaní o setrvání vyvolených božích. 1602 (ib.).

Tribulecius Zikmund z Prahy, syn Jana z Lipkovic, děkana píseckého a kolínského, kněz podoboji směru luter ského, od 1595 kaplanoval v Kutné Hoře, 1597 byl farářem v Petrovicích; odkudž se 1598 dostal na faru v Ľochenících na podacím

296

z Trinle.

králohradeckém (Švenda Ž. Obr. V. 28). Tu pobyl až do
1608. Tehdá si jej miletinský pán, Bartoloměj z Waldšteina,
takovou měrou oblibil, že se vši moci o to zasazoval, aby jej
dostal do Miletina, a přes odpor Hradčanův, kteří Tribulecia
pustiti nechtěli, cíle svého dosáhl (Jandera Miletin).

1. Rozjimání o ráně meče. V Pr. 1597 (IV. 1858)

2. Kázaní o tajemství večeře Páně 1606 (IV. 1624).

z Trincle Štěpán Petr v Pr. 1607 vydal spisek vzděla-
vatelný „Hlas volající na paušti“ (IV. 1448).

Tristram a Isolda, román z kruhu krále Artušova, česky vzdělán v druhé polovici XIV. věku (ČČM. 1861, 273). První zpráva o známostí jeho v Čechách nalezá se v legendě o sv. Katerině (vyd. Erbenova str. 135).

Rkp. na Strahově 1449 a Jebsův 1483 v Stockholmě. Otištěn v St. Skl. IV. Rozbor Václ. Nebeského v ČČM. 1846, F. Šulce v Lumíru 1875 (IV. 69).

Trnický z Trnice Jiřík, potomek patrické rodiny mě-
šanské, usedlé v Praze a v Kutné hoře. V obou městech držel
zboží šosovní, mimo to pak náležel mu statek Přední Dvoří.
Jméno jeho a syna Zivalda vyskýtá se mezi podporovateli stav-
by kostela svatobarborského v Hoře, kdež i erb jeho na klenbě
vyobrazen s letočtem 1547 (Pam. 1858, 118). Jsa milovník
básnictví a hudby, sám se ve veršování pokusil. Složil jme-
novitě popis turnajů, kteréž 1562 při korunování Maximiliana
II. na království české slaveny byly na dvoře hradu praž-
ského. Zemřel asi 1569.

Popis turnajů 1562 v 23 slokách. Ded. cis. Ferdinandovi I. Z části otištěn v Abh. b. G. W. 1798, 118. Srov. Pam. 1856, 176. Rkp. v dvorské bibl. videnské č. 4279.

Troplberger viz Krupěhorský M.

Trubač Jan, služebník či servus pánův novoměstských v Praze, 1528 přepsal sbírku právních spisův nyní v Č. Museum (Hanka v Rozb. I.). Téhož roku dokončil přepis letopisův českých od 1378 do 1518 (St. I. XI.; III. 129).

Truhlář Vilém, svá hlava, jak jej Blahoslav nazývá.
Množstvi písni nadělal, ale ty prý se lépe hodi řemeslníkům
do verkštau tu anebo za konvičky, nežli kantorům do kůru
(Blah de cant.).

V šamotalském kancionále 1561 píseň: Bože otče, synu, také duše svatý.

Trutnovský Jan z Litomyšle, nar. 9. dubna 1705. L.
1746 vstoupil do řadu jesuitského i dosáhl doktorství filosofie

Tůma.

297

a písma sv. Po 18 let vyučoval náukám gymnasialním, 5 let byl dějepiscem řádovým a 7 let praeses juniorum, kterým po dvě léta přednášel historii. I bibliotheku klementínskou dvě léta spravoval. Po zrušení řádu učiněn pracfektem malostranského gymnasia.

1. L. Fraydta marianská kázaní. Dva díly. V Pr. 1776—9 (VI. 1919).

2. Ant. Janši o chování včel. V Pr. 1777 (VI. 1509).

3. Příkladné vypravování biblických skutků. V Pr. 1779 (VI. 1876).

4. Traktát neb snešení o pokoji mezi císařovnau a králem prušanským (mír těšinský). V Pr. 1779 (VI. 936).

5. L. Fraydta učení křesťanské neb kázaní nedělní a sváteční. 4 díly. V Pr. 1779—81 (VI. 1919).

6. L. Muratoria myšlení o vyptýlení neb vypuzení veřejného žebrání. V Pr. 1781 (VI. 1225).

7. Krátká kázaní po mši. Dva díly. V Pr. 1784 (VI. 1919).

Tugurinus Duchoslav, syn souseda čáslavského, Pavla Příbramského příjmím Chalupa, bakalář 1573. L. 1575—79 rektorem byl na škole v Chrudimi. L. 1579 pojal Lidmilu, vdovu po Janovi Pěčkovi z Radostic, i tím se stal otčinem Michala Pěčky. Téhož roku chrudimská jej obec přijala za předního písaře radního. Úřad ten zastával do 1597. Od té doby obci sloužil co radní i poslanec sněmovní. Zemřel 1607. Duchoslav svou dobou proslul mezi básníky latinskými; mimo menší žalozpěvy a chvalozpěvy složil dvě větší básně rozpravné o Panně Marii a Kristu Pánu, ježto po smrti jeho Pěčka vydal: „Avtoγνώσεος libri duo.“ Pr. 1612. I v českém skládaní se pokusil, jakož svědčí některé jeho verše v knihách chrudimských.

Paměti chrudimské (IV. 470).

Tuček Řehoř, generální kazatel řádu dominikanského a 1768 převor kláštera v Nymburce. Vydal sbírku kázaní:

Požehnáni z rosy nebeské a z tučnosti zemské. V Kr. Hradci 1763 (V. 823).

Tůma Karel Jakub Ferdinand 1706 německy a česky v jednom svazku vydal „nově vynalezenou a z gruntu vypracovánou početní knihu“ pod titulem:

Počet hlavní interessní. V Pr. 1706, stran 1426 (V. 506).

Br. Tůma Přelaučský či Tomáš z Přelaučí, muž slovesně vzdělaný, latiník nezlý, dosti učený za svého věku a opatrný. Prvotně byl knězem svěcení římského, ale přidal se k těm, kteří byli při samých počátcích Jednoty bratrské. L. 1467 když se v Lhotkách stalo „vyzdvižení půyodu služebního,“ připadl naň los na kněžství bratrské. L. 1499 zřízen

298

Tumler.

byl na biskupství a 1507 po smrti Br. Prokopa učiněn sudím Jednoty. Častá nival hádání s kněžstvem katolickým, jako jmenovitě s farářem holešovským v přitomnosti Albrechta z Šternberka, pak s Henrikem Institorisem o přijímání pod obojí spůsobou. Br. Šimona při proti faráři kn. Tomáši Lipenskému na sebe vzal a místo něho psal (Jaffet Hlas 79). Ve sporech 1490 stál sice při straně pokročilé, ale nikdy nepřestal býti milovníkem staré prostosti. Tot byla příčina, že s Br. Lukášem nevelmi dobře byl k posledku; jen shovívavostí Tůmovou zabráněna roztržka. Poslední léta svá Tůma prožil v Prerově, kdež 23. února 1517 život dokonal i pochován na hřbitově, kterýž tehdá od pánův Šíškův Slavkovských zakoupen pro správce bratrské (Meč 143, Fiedler 223).

1. Psaní Albrechtovi z Šternberka a na Holešově o původu Jednoty bratrské a o chudých lidech. 1502 (Bl. h. 109, III. 735). ABr. III. 202—224.

2. Psaní jakémus panu Zigmundovi. 1502 (Bl. h. 109).

3. Psaní Br. Vavř. Krasonickému do Litomyšle. 1506 (Bl. h. 112, III. 748).

4. Odpověd kn. Tomáši Lipenskému na místě Br. Šimona. 1507 (III. 750).

5. Psaní Vilémovi z Pernšteina 1509 v příčině pokušení přišlého na Jednotu a zastavení zborův i služeb. ABr. III. 282—7.

6. Psaní Janovi Kostkovi v též příčině. ABr. III. 290.

Tumler J. J., kněhtiskař v Báňské Bystřici, jenž knihy české tiskl 1784—1788.

Turček viz Černín H. a Vratislav Václ.

Turek Jan, z Německého Brodu, 1612 mistrem svob. um. (St. Un. 219). Jiný Jan Turek, z Roudnice, učiněn bakalářem 1581.

Kázaňi o dvojích hříšnicích. V Pr. ? (Přid. 161, Klič 153).

Turnovský Václav viz Slovacius.

Turzo Jan, Slovák, 1736 elegii sepsal na smrt trenčanského měšťana Dan. Koglera, která pak přitištěna k pohřebnímu kázaní od M. Augustini (V. 1092).

Tyčka Mikuláš, kněz katolický, kterýž k žádosti Tomáše z Prostiboře sepsal i vydal:

1. Spis o pravém pokání křesťanskému. Každému zvláště časuo těchto své spasení milujícímu znáti jest potřebný, užitečný a spasitélný. V Pr. 1521 v bílého Iva (III. 783, Hanka 89), 4. listů S. Ex. v Olom.

2. Od Tyčky tuším pochodi též spis o zlém knězi, zachovaný v manuálníku Korandově a od původce svého 1498 připsaný Mikuláši Trčkovi. Bratři naň vydali poleňickou odpověd (ABr. VI.).

z Týna Horšova Petr 1407 přepsal kroniku Pulkavovu. Rkp. v augustinianském klášteře na St. Brně (Dudík SchwR. 392).

Ungar.

299

z Týna Horšova Vavřinec 1469 učinil přepis kroniky trojanské, jenž nyní jest majetkem un. bibl. pražské XVII. B. 6.

## U.

Überin či Huberin Sylvius z Třebiče náležel k Jednotě bratrské, ačkoli až po 1587 nebyl „žádným správcem a služebníkem církevním.“ V dialektice velmi byl zběhlý, že jej Šturm sám, ač ne bez přísady posměšku, nazýval „třeskutým logikářem.“ Proti „Srovnání“ a „Ozvání“ Šturmovu odpověď sepsal a Starším bratrským předložil. „Ta jest před rukama“, psal 1587; „však že jest na světlo nevyšla, jsou toho některé příčiny, a snad k tomu ještě dosti času jest.“ Počátkem t. r. navrátil se z Polska do Třebiče, a tu našed „Šest důvodův“ Šturmových u Dačického tištěných, nedlel na ně sepsati odpověď, kterou pak 2. března poslal témuž Dačickému. „Měl bych sic ji kde dáti vytisknouti“, psal mu, „ale z jistých příčin Vám sem ji k vytištění odeslati umínil, maje toho i zprávu, že byšte se slyšeti dali, kdyby Bratři jakou odpověď sepsali, tu že byšte také vytisknouti chtěli. Nerad bych“, doložil, „abyšte ji maje, našim nepřátelům prvé, nežliby vytlačena byla, ukázali.“ Zároveň nabízel se Dačickému, „nebude-li mítí překážky, že by mu k vytištění odeslal i ty odpovědi na oboji spis Šturema“ (tak píše důsledně, ač jej Šturm za to víní z neumělosti deklinace české). Dačický přání jeho vyhověl, vytisknuv „Odpověď“, ale připojiv k ní i „Šest důvodův“ a list jak Überinův, tak Šturmův. Když pak Šturm na to vydal Apologii, Überin odpověděl ještě jednou. L. 1587 přesídlil se do Loštic nad Moravou bliže Mohelnice (Wolný I, 4).

1. Odpověď na šest důvodův podvodných jakéhosi Dr. Václava Šturema. V Pr. 1587 (IV. 1323). V Bočkově sbírce je spisu toho rukopis, datovaný z Loštic (mylně: Lovčic) nad Moravou.

Na to Šturmova „Apologia“ 1587; na tu opět:

2. Spis proti churavé a hubené apologii neb obraně Dr. V. Šturema, jíž všecky z Jednoty bratrské odsuzovati nepřestává (jb., známý posud jen z Indexu).

Ungar Karel Rafael z Žatce, nar. 12. dubna 1743, vstoupil 1759 do řádu praemonstrátského na Strahové, kdež 1770 spravoval knihovnu a sbírku mincí. L. 1780 ustanoven prvním kustodem universitní bibliotheky v Praze. Tu Unga-

300

Ungar.

rovi připadl úkol vlastního zřizování a pořádání. Od ného
pechází založený zvláštního oddílu „bibliotheca nationalis“ zva-
ného, v němž obsaženy knihy od Čechův psané a všecky v
Čechách i na Moravě tištěné. Zejména se snažil o zjednání
vzácačých českých starotiskův (Tham Obrana). Ze zrušených
1782 klášterův valem svážený do Klementina bedny písemnosti
a kněh, jež bibliothekáři bylo brakovati a rozdělovati. V zrea-
delní kapli bedny se otevíraly a vybíraly. L. 1784 po povodni
v provlhých místnostech těchto Ungar si uhonil téměř chorobu.
Mimo to se mu podařilo vypátrati zaniklé bibliotheky Václava
z Vřesovic a Jana Fr. Lówa z Erlsfeldu i připojiti poklady
jejich k bibliothede universtitní. L. 1782 k návrhu jeho fa-
rářům odňaty Indexy kněh zapovězených (Dobr. L.Mag. 1786).
L. 1785 vzloženo naň a na Tomsu probrakování kněh dědictví
svatováclavského (Rozpr. I. 25). Vedle této činnosti úřední
záhy začal pěstovati dějiny literatury domácí; pohříchu, že jej
přikrá jeho povaha uvedla ve spory se všemi bezmála českými
učenci. L. 1776 vystoupil s prvním dílem Balbinovy „Bohe-
nia docta.“ Když pak 1777 P. Kandidus vydal díl II. téhož
spisu, Ungar odezval se otištěním a zkritisováním Candidových
poznámek ve svém vydání téhož dílu 1778 (o kterémžto sporu
viz při Kandidovi). Třeti díl vyšel 1780. Dobrovský, reznurzen
Ungaroveu proti Kandidovi neurvalostí, ujal se tohoto a 1779
zkritisoval onoho ve svých „Corrigenda in Bohemia docta Bal-
bini, juxta editionem P. Raph. Ungar.“ Ungar tím popuzeu
udeřil na Dobrovského nově založený časopis literární „Böh-
mische Literatur“ v bezejmené „Revisi.“ Boj veden od 1779
do 1780 i ukončen tím, že Dobrovský ve své „Antwort auf
die Revision der böhm. Literatur“ 1780 mírnějším tónem od-
pověděl, anobrž Ungara přivětivostmi sobě získal. Prispěla k
tomu nemále obapolná shoda smýšlení a jistě také, že tehdá
již oba náleželi ke spolku svobodných zedníkův. Ungar v
pražské loži 1782 zastával úřad ephora. Tot epochybně i
ponutkou, že se 1783 dal převésti v počet světského kněžstva.
L. 1792 udělen mu titul čísarškého rady, i zároveň povolán
do pražského studijního konsessu co referent a včechach biblio-
thečních. Zemřel 14. cervence 1807, raněn byv mrtvící, i po-
chován na hřbitově volšanském (A. Spirk Geschichte der Univ.
bibl. zu Prag).

Vacerad.

301

1. Revision der böhmischen Literatur auf das J. 1779 in Briefen. Na-
titnli obrázek, jak něitel tresce žáka, i připojen výrok Quinctilianův: „Scripta
est lex, ne quis impune fiat petulans.“ Prag I. 1779, II. 1780. Beschluss
der Revision der böhm. Lit. 1780. Ku konci přídavek: An das gelehrte
Publikum.

2. Versuch einer Geschichte der Bibliotheken in Böhmen. Pr. 1785.

3. Allgemeine böhmische Bibliothek, již pohřichujen část, bible obsahující, 1786 vydána v Dobrovského „Liter. Magazin.“

4. Žižka's militärische Briefe und Verordnungen. Pr. 1790.

Urban Jiří, soused i fabrikant berlinský, 1765 v Hali vydal Komenského historii o původu Jednoty br., Útočiště v soužení i Kšaft. Mimo to uveřejnil Kleychův Rejstřík starých písní bratrských, sám k tomu přidav zprávy o skladatelích nových některých písní.

Br. Urbanides Pavel, kněz bratrský, 1600—1614 byl
správcem zboru v Rohatci. L. 1614 přełožen do Znorova,
kdežto do nové báně na věž kostelní sepsal spis pamětný o
událostech souvěkých. V Znorově vytrval do 1625, načež se
u vyhnanství odebral (Wolný I. 2).

Památka přebylých i přítomně za mého věku dějicích se věcí od l. 1600 do 1614. Rkp. s přídavkem pro dobu 1625–42 v archivě fary strážnické (D’Elvert LG. 121).

Urtika Daniel František, jsa kandidátem filosofie, na
r. 1637 v Praze u J. Sedlčanského vydal kalendář český i
německý i dedikoval jej raddě staroměstské (Ex. v městském
archivu pražském).

Uštvanius Tobiáš z Mezříčí stal se 1585 bakalářem (LD. II. 347) a 1614 byl děkanem v Náchodě. Kážaní jeho nad Albr. Smiřickým vydáno od Phagella.

Uzeróci Matyáš, kněz katolický, farář ve Stupavě, později kanovník a od 1731 kapitulní kustos v Ostřehomě (Lányi Cat. clerus érdemei II. 38).

Poklad marianský. V Prešp. 1722 (Sl. Pohl. I. 2).

V, W.

Vacerad 1202 přepsal biskupa Salomona Dictionarium universale, též Mater verborum řečené, dilem do textu, dilem nad řádky vkládaje glossy české.

Rkp. z březnické bibliotheky hrabat Kolovratův dostal se do Č. Museum, kdež v něm 1827 české glossy objeveny. Zpráva o tom v ČČM. 1827. Otisk

302

Vacetinský.

v Hankově Sbírce slovníkův 1833, v Šafaříka a Palackého Aelteste Denkmäler 1840, v Konstantina Skvorcova: Пюссы Mater verborum (St. Peterbg 1853). Wocel v Pam. 1854, Hanuš v Pr. Sitzb. 1865.

Vacetinský Nikodem, muž vzdělaný a světa zjezdilý, jenž se Br. Blahoslavovi k službám přikázal a k předním jeho důvěrníkům náležel. V chorobě mistra svého nejednu proňkonal dalekou cestu o léky. Jednou tím úmyslem byl až v Benáthách i přinesl odtantud píseň maloruskou, kterou Blahoslav co ukázku „dialektu slovenského“ do Gramatiky (341) vložil. Taktéž jezdíval k Dr. Kratonovi do Vidně. Přitom obstarával ovšem i jiná vážnější vzkázaní. O dvou takových poselstvích 1568 do Vidně a do Olomouce sám širší zprávu napsal. Nepochybujeme, že Br. N., jemuž Gramatika Blahoslavova věnována, jedna a táž osoba jest s Nikodemem, i vidíme tudíž, jak horlivý byl milovník jazyka českého. Po Blahoslavově smrti usadil se ve Vidni. Tehdá se k němu Br. Eneas obrátil, odporučuje mu Pavla Pressia, „aby prý podle obdárování, jakéž má, promovoval jej na doktorství theologie“ (ABr. XI 455). Že s Kratonem zůstával v přátelských svazích, viděti z listů tohoto k Br. Štefanovi 1575 (Quell. 404). Není nepodobné, že on původcem byl spisu, proti obraně Slavově 1597 pod pseudonymem Nikodem a Philadelphia služeného.

1. Pamět o poselstrí do Vidně 1568 (ABr. X 357—360, otisk. v Světozoru St. N. 1861, 330 sld.).

2. Pamět o tom, co se dále na synodu olomouckém v máji 1568 (ABr. X. 399—420).

## Václav kněz víz Řezník Václav.

Valášik Jan, farář v Barce v dioecesí ostřihomské, přełožil z maďarštiny Ondřeje, biskupa sedmihradského:

Príklad života kresfanského aneb zreadlo, t. j. život svatých. V Trnavě 1751 (Horányi III.).

Walcer Zdenko, cisterciák kláštera sedleckého, 1738 o sv. Janu N. vydal kázaní (V. 994).

Valda Burian, kněhtiskař na St. M. pražském 1575—1611. Paprsekému pomáhal při úpravě Nové Kratechvile. I starší spisy otiskoval, jako Češkovy Řeči 1579; též noviny vydával 1575—1598.

1. Historie rozličné o divných a muohých věcech. V Pr. 1580 (IV. 259). Viz ČČM. 1832, 368. Valdova práce snad též:

2. Rozmluvaní Petra sv. se Přem. o obyčejich a povahách nynějšího lidu na světě V Fr. 1585 (IV. 678 a 1834).

z Waldšteina Henyk.

303

**Valda Oldřich**, kněhtiskař pražský od 1594 činný, 1613 koupil tiskárnu kn. J. Hanuse. Zemřel po 1615.

1. Pranostika duchovní. V Pr. 1606 (IV. 1875).

2. Nešpor český. V Pr. 1615 (IV. 1989).

**z Waldšteina Brtnická Alžběta**, dcera Jana z W. na Sedčicích, manželka Adama mladšího z Waldšteina na Hrádku nad Sázavou, přeložiti dala Trocedorfovy modlitby na žalmy a překlad kázavši vytisknouti, manželu svému jej připsala (Phagellus v předmluvě na Psalmodii). Nedlouho potom zemřela na Hrádku 1614; kn. Matěj Plzenský a Cikáda učinili ji pohřební kázaní. Zigm. Krinit ji 1610 věnoval své Diarium christianum.

**z Waldšteina na Brtnici Burian**, přítel Viléma z Pernšteina (Arch. Č. VI. 543 a 547). L. 1520 přijat od něho za rozsudí (ib. I. 114 a 124). Byl muž literatury milovný a horlivý kališník. L. 1503 od Stanislava Křižanovského přepsati sobě dal Výklady Rokycanovy (Dudík SchwR. 145 a 150). Sám pak složil dvě písně, ježto se nalezaji v Hodináři, přepsaném od M. Bubly pro Burianova bratrovce, Zdeňka mladšího. Písně ty z částí otištěny jsou v ČČM. 1851. II. 75.

**z Waldšteina na Dobrovici a Kunžberece (Křinči) Henyk**, druhý syn Jindřicha a Markety z Lobkovic. Studia svá vedl na universitě witttemberské (Dudík SchwR. 366), načež další po Evropě cesty konal. Bezdětná smrt staršího bratra, Viléma Voka 1593, přivedla jej v držení statkův otcovských, ku kterým později přikoupil Chotěšice a 1599 Tyřnec. L. 1596 za manželku pojal sestřenici svou Marii, dceru Krištofa z Lobkovic. L. 1600 obrátili se kněmu kollegiati o pomoc peněžitou na opravu kolleje Karlovy (ČČM. 1847 II. 402), jakož pak s universitou zůstával v bližším spojení. Zvelebiv v Dobrovici školu, z počátku chtěl prý ji odevzdati jesuitům, leč dal se namluviti farářem tamním, Martínem Dentulinem z Turtelšteina, a obrátil se o to 1601 k Mr. Bacháčkovi (ib. 1845, 380) L. 1606 byl bejtmanem kraje boleslavského. V událostech 1609 neměl zřejmého účastenství, z zalíbením zanášeje se literaturou a jsa od toho nad to postavením svým co rada a komorák arciknížete Mazimiliána zdržován. L. 1612 vydal Dobrovickým artikule, kterými poměr jejich k vrchnosti do podrobna výsleňo (Pam. 1868, 260 sld.). L. 1610 zařídil si tiskárnu na zámku svém Dobrovíci, i jal se vydávati nej-

304

z Waldšteina Henyk.

prvé své spisy; později tam tišteny i cizí práce. Impressí tuto
z pocátku spravoval Daniel z Karlšperka, od 1612 Ondřej Mi-
zera. Okolo 1614 vstoupil Henyk v bližší svazky s proku-
ratorem Václ. Magrlem, jehož spis o událostech posledních let
přejal k vytištění. Po novém roce 1616 byl první dílec úplně,
druhý bezmála celý dotištěn. Co se z knihy dostalo mezi lid,
velikou vzbudilo nevoli u dvora. Rukopis byl zabaven, a He-
nyk i Magrle pohnáni k odpovídání. Učinili to oba spůsobem
nehrubě důstojným. Magrle sćetl vše na Henyka, a Henyk na
tiskaře Mizeru, i zakázal se, že jej k určitému dni postaviti
chce. Ale místo, aby slovu dostál, přijev domů z Prahy, roz-
kázal ubohého a nevinného človéka na zámku Dobrovici
pokoutně stíti a potají zakopati, před kanceláří pak vymlouval
se tím, že se mu Mizera z vězení vylámal a pryčutekl. Vražda
nicméně přišla na jevo; mrtvola úředně byla vykopána a za
Mizerova uznána. Na Henyka v únoru 1617 nový vyšel pů-
hon. Ten den, když se měl postaviti, žádal milosti a uvolil
se 50.000 kop miš. do komory královské složiti (Skala II.
118, Slavata Pam. II. 308). Mimo to již od 1607 vedl sám
tuhý process proti domnělým kouzelníkům, kteří prý čary
svýti hubili dobytek. Divné to svědectví o povaze osvíce-
nosti tehdejší! I v tom mu od úřadův překážka položena. Aby
se z vin na něho sčitaných očistil, sepsal či sepsati dal apo-
logii, která pod smyšleným jménem Jana Pravdy Litovanskeho
v máji 1618 byla vytištěna. Potom jat se stavy, beztoho již
podrážděné, pokoutně pobádati k pozdvižení (Skala II. 185),
až pak se k rokování sněmovnímu o to, zdali Ferdinand II.
k správě království českého připuštěn býti má, sám osobně do-
stavil. Přímluva jeho zněla v ten smysl, „že král Ferdinand ne-
má zůstati“ (Slav. Pam. II. 301). Za Fridricha Falckého ne
byl nečinným, ačkolik jména jeho nikde v postavení vyni-
kajícím neshledáváme. Po převratu byly statky jeho Dobro-
vice a Krineč, jakož a statky druhé manželky jeho, Kristiny
Nibšické z Holtendorfu, Újezdce a Bratronice, zkušenskavány
a Albrechtovi z Waldšteina prodány. Henyk sám, sebrav co
moha hotových peněz, uprchnul i s paní do Dráždan. Oba otráveni
byvše, 1627 zemřeli v Mišni. Syn jeho Jindřich zastrelen co
mladik 18letý na náměstí dráždanském, načež pozůstalost po-
brána od saského fisku (Pam. 1868, 262) Tiskárnu nápad-

z Waldšteina Jan.

305

níci jeho darovali kn. Kr. Megandrovi, od něhož prodána kn. Martiniovi (Obrana 435). Heslo Henykovo, které se nacházi i na medailii, jemu ke cti 1614 ražené, bylo: Nobilitat virtus (ČČM. 1842, 90).

1. Krátká zpráva o řádu politickém. Na Dobrovici 1610 (IV. 732).

2. Písničky pěkné a starožitné. Na Dobr. 1610 (IV. 128). Přidán spísek Zigmunda Krinita o manželství.

3. Zreadlo potěšení manželům. Na Dobr. 1610 (IV. 1886).

4. Jana Pravdy Litovanského Apologia nebo vypsání velikého a těžkého neštěstí, ve které JMst. urozený pán, pan H. z Waldšteina původem a spiknutím zlých, lstných, neupřímných lidí a rušitelův dobrého řádu a práva uveden býti ráčil. Vytištěna I. 1618 dne 7. máje (IV. 503). Ded. Henykovi z Waldšteina. Ex. v bisk. bibliothce litoměřické.

z Waldšteina na Hrádku nad Sázavou Jan, též Hanaš, syn Viléma na Lomnici († 1557) a Apollonie Černčické z Kácova. Od mládí vychován v starověrném utrakvismu a v nenávisti proti Bratřím. Smýšlení toto vyniká hned při prvním jeho na veřejnost vystoupení. L. 1544 Zigmund Valkoun bral si dceru pani Čabelické na Vltavském Týně, a obě strany, náležejice k Jednotě, uzavřely, aby oddávky vykonal Br. Mach Sionský. Tu pan Jan, pobývaje tehdá na Břežanech u Zbraslavě, smluvil se s několika tovaryši, aby to překazili a oddávky skrze děkana sedlčanského spůsobili. Podařilo se jim v skutku, že lid v Týně poněkud pobouřili, ale záměru svého nedosáhli, ačkoli bratrští svatebníci před králem odpovídati musili (Červ. hist. 318). Přes to vše první manželku měl z rodu bratrského, Alžbětu Krajířovnu. Pánem na Hrádku Komorním stal se 1554, koupiv jej od Šellenberkův (Pam. 1872, 501); později dědičně mu připadly Lovosice a Chvatěruby. Veřejného postavení poprvé dosáhl 1554. Tehdá jej Ferdinand I. jmenoval nejv. sudím, a nedlouho potom vzal jej mezi defensory nad konsistoři podobojí. Tuť se mu hojně dostalo přiležitosti, bdíti nad tím, „aby dobří staří křesfanští pořádkové byli množeni, činěni a vzděláváni.“ Jmenovitě s příkrostí potsupovati počal proti Bratřím, ještě v prosinci 1554 spůsobiv obnovení mandatův proti nim 1548 vydaných. Zajímavé jest, jak se zachoval při obnově konsistoře 1562. Již loni byl oznániil králi, že se v konsistoři sedm osob nedostává i přimlouval se za jich dosazení, tak jakž od starodávna bývalo, totiž, aby administrator s radou pánův Pražan muže hodné k tomu vybíral (Bor.

Rukověť k děj. lit. č. II.

20

306

z Waldšteina Jan.

I. 383). Mezitím však došlo i k novému volení administratora. Stavové podobojí na úřad ten obrali kn. Matěje z Louna, jehož však král co stranníka luteranského potvrditi nechtěl, ano. brž místo něho Jana Mystopola i Martina Mělnického za administratory určil a Pražanům je publikovati poručil. Pražané zdráhali se uposlechnouti a králi o to spis podali. Tu Ferdinand I., stroje se k odjezdu do Frankfurtu, povolal před sebe Jana z Waldšteina s podkomořím Burianem Trčkou a Jindřichem z Waldšteina i opětně jim vůli svou oznamoval. Pan Jan nemeškal zastati se práva stavovského, řka, že volení administratora vždy v moci stavův podobojích zůstávalo, a prose, aby toho král při starém obyčeji zanechati ráčil. Když Ferdinand I. k připomenutí tomu jen potud poustoupil, že připověděl, stavy, dokáží-li toho, při jich právu zůstaviti, opět pan sudí před králem se ohlašoval, „že proti svědomí svému k takové proměně osob mimo hlasy tří stavův přivoliti nemůže, aby stavové podobojí jemu vinu nedávali, že z starého řádu vystoupil.“ Teprv novému osvědčení královu musil se podati, ale pamět rozmluvy té do desk zemských k ohražení svému položiti neopomenul (Slav. Pam. I. 248). L. 1570 povolán Jan k nejv. komornictví, tu pak mu brzo nastaly mrzuté boje. Z nejvyšších úředníkův on sám jediný byl starověrným utravkvestou. Mezi stavy převahu měl směr luterský. Dne 8. máje 1571 evangelici Maximilianovi II. podali žádost o povolení konfessí augsburské. Proti tomu jal se působiti nejv. komorník ve spoiku s arcibiskupem a konsistoři, i povedlo se jim přemluviti císaře, aby snahám novotným místa nedal. Ale již po čtyrech letech vystoupily tyto v síle nebývalé. Když o sněmě 1575 nejv. sudí, Bohuslav Šťastný Hasišteinský z Lobkovic, přednesl, že přátelé jeho uzavřeli opět žádati o povolení dotčené konfessí, ozval se proti tomu pan Jan, vyňav spis, ve kterém vedle útokův na katolíky i na luterány vyloženy byly požadavky strany jeho, a deklamatorevi čísti jej kázal. Leč když učiněn potaz, kdo se spisem souhlasí, ocítil se navrhovatel v postavení přetraplivém, an se nikdo z sněmovníkův k němu nepřipojil; jeu Sixt z Ottersdorfa jménem měst prohlásil, že by spis páně Janův měl býti vzat v uvážení. Snadno pochopiti rozmrzelost, která se pána nad tím zmocnila. Ale ještě trpěji byl dejat volbou výboru k redigování konfessí

z Waldšteina Jiřík.

307

české. Vida, že ani jeden z strany jeho přibrán není, nad to
pak jsa náhodou svírán bolestmi od kamene, nesmírně se roz-
litil a do sněmu více nešel. Maximilian II. nicméně, nechtéje
věrného a statečného pána, ano „nejmilejšího služebníka svého“
uraziti, když mu nová konfessí podána byla, vyžádal si dobré
zdání i od něho, vyzvav jej zároveň, aby sám učinil návrh ně-
jaký, kterým by, bez ujmy strany starověrné, novotáře bylo
lze upokojiti. Když se sněm v srpnu 1575 opět sešel, ještě
jednou se pan Jan pokusil, aby věc svou uchránil. S několika
přátely u císaře vzal slyšení a prosil, aby ochranné ruky od nich
neodtahoval, pamětliv jsa přísahy, kterou zemi byl učinil. Ve
sněmu samém první se uchopil příležitosti, připomenouti stavům,
že se zřízení zemské a povinnost královská vztahuje toliko
na tu stranu, která se spravuje kněžstvem konsistoře podobojí,
nikoliv pak na přivržence konfessí augšburské; že jen onino,
nikoliv pak tito, podobojími nazývati se mohou. Z toho ne-
malé nastalo pohnutí mezi stavy. Ihned vypravena deputace
stěžovat si králi na „důtku“ nejvyššího komorníka. Maxi-
milián II. stavy upokojil, vysloviv, že promluvení páně Janovo
stavům na ujmu býti nemůže. — Takový konec mělo usilování
posledního mezi panstvem zastánce starého kališnictva! (Gind.
GBr. II. 57—197, Slav. Pam. I. 230). Pan Jan byl muž
vzdělaný a přítel učencův. Místri pražstí nejednou v svízelích
svých k němu se utíkali. Sám pak zanášel se myšlénkou o
opravu university (ČČM. 1847 I. 635). Přitom nezanedbával
hospodářství na statcích svých. Za něho dobýváno stříbro na
horách střimelických u Hrádku a 1565 peníze tam raženy
(ib. 1842, 89. Pam. 1859, 261). Po smrti první své manželky
(† 1565) po druhé se oženil s Mandalenou z Wartemberka,
ochránkyní kn. J. Aupického. Ji ustanovil poručníci nad dít-
kami svými, když se 15. června 1576 s životem rozžehnal.
Pochován v kostele choceradském, kdež se podnes spatřuje ná-
hrobník jeho z červeného mramoru (Pam. 1859, 262).

Modlitby a řeči pobožné, některé z písem sv., jiné pak z vaučení mudr-cův pohanských vybrané, které sau nalezeny po odjití z tohoto světa pana Jana z Waldšteina vlastní jeho rukou na pergaméně sepsané, jichžto JMet. v chrámě božím i v domě užívati obyčej míval. Vydány bez místa 1576 od synův Janových, Adama, později nejv. purkrabí, zemřelého 24. srp. 1632, a Karla (IV. 1951). Ded. od nich matce Mandaleně z Wartemberka.

z Waldšteina Jiřík, syn Zdeňka Hostýnského a Oršily

20*

308

z Waldšteina Vilém.

z Wartemberka, nar. v Hořicích 1519, za mladších let sloužil ve vojště, i byl 1541 při porážce vojska rakouského pod Budí-nem. Vracuje se z Uher s Matějem z Lužnice, zastavil se ve Vratislavi a odtamtud popis bitvy do Čech poslal. Mezitím byl 1536 Zdeněk zemřel, načež některý čas vdova vládla. Po její smrti zůstávali synové, Jan, Zdeněk a Jiří, v nedílnosti, až pak se 1542 Jiří sám v držení uvázal. V povstání 1547 některé měl účastenství i z pokuty musil se uvoliti, aby nejen jeho díl, ale i díl bratrův, kdyby naň připadl, králi vzdán byl právem manským (Tieftrunk 298). L. 1560 od Albrechta Smířického koupil Miletín, i prokazoval se městu tomu velikým dobrodincem. Zemřel v Hostinném 17. máje 1584.

List o porážce u Budína 1541. V Pr. (IV. 294).

z Waldšteina Vilém, syn Zdeňka na Štěpanicích a Dymokurech († 1574) i Marie z Martinic. Po smrti otcově od 1580 žil s matkou svou v Branné pod Krkonoši, za vychovatele maje Adama z Vinoře. Ten s ním k vůli cviku v latině i v češtině začal překládati Stellův spis o potupení marností světských, i dobře se mu v tom dařilo, tak že převod prvního dílce přivedl k místu. Ostatek dokonal učitel jeho. Vilém za mladých let zemřel.

Valecius Šimon z Louna, vychován v rodišti svém, kněz podobojí, farárem byl v Benešově 1610, pak v Praze 1613 u sv. Petra na Poříčí, 1616 u sv. Vojtěcha. Zemřel po 1616.

1. Joach. Beusta Zpráva, kterak by člověk k smrti strojiti se měl. V Pr. 1610 (IV. 1888). Ded. Lounským.

2. Život Mr. Jeronýma na česko vyložený. V Pr. 1611 (IV. 623).

3. O. Casmana Zpráva krátká života křesťanského. V Pr. 1613 (IV. 1888).

4. W. Perkinsa a Tom. Draxa Traktát trojí ku potěšení zarmaucených kajících lidí. V Pr. 1613 (ib.). Ded. osadě u sv. Petra na Poříčí

5. Kázání o napravení života (IV. 1640).

6. Perkinsa i Draxa Traktát o správě jazyka. V Pr. 1616 (IV. 717). Ded. Joach. z Těchenic, S. Kohautkovi z Lichtenfeldu, S. Vokáčovi z Chyš a L. Kautnému.

7. Život patriarchy Jakuba. V Pr. 1616 (IV. 1480 a 1795).

8. Výklad žalmu XXII. V Pr. 1616 (IV. 1537).

Valečovsky z Kněžmosta a z Žiřic Václav, též Vaněk z Kněžmosta (1439) a Václav z Valečova, potomek patric-ké rodiny měšťanské z Prahy. Od dětinství, jakož sám svědčí, vychován byl v utrakvismu. První o něm listinná zpráva je z 1. 1439. Tehdá Míkuláš Kněževský, odkázav kšaftem všecko

Valeš.

309

jmění své na chudé žáky, sama třetího jej poručníkem učinil
nad tímto svým nadáním (Arch. III. 523). Ze zboží toho
Václav sám koupil Kněževes i Žiřice. I v Košířích zakoupil
se 1452 (ib. 551). Téhož roku Jiří z Poděbrad prodal mu
dům v celetné ulici (Pam. 1860, 12) a 1455 postoupil mu hrad
Opočen, odúmrtím na správce zemského připadlý (Arch. III.
561). Viděti z toho, že Václav vládl nemalým jméním. Ne-
menši byl vliv jeho politický. Když 1452 Jiří zvolen správ-
cem zemským a jemu radda dvanácti osob od stavův byla
přidána, tu do ní ze stavu městského vzat i Valečovský (ib.
II. 311). Téhož roku vzložen naň úřad podkomořího měst
královských. I v raddě zemské i v úřadě svém setkával se
nepřátelsky s Rokycanou, jenž v městech královských o své
ujmě a mimo vůli i vědomí podkomořího u věcech nábožen-
ských činil opatření. Hořkosti z toho pošlé průchod dán trak-
tátem, jejž Valečovský brzy po 1452 připsal Zdeňkovi Kost-
kovi z Postupic. L. 1458 účastnil se sněmu, na kterém Jiří
volen na království. L. 1467 povýšen byv do stavu vlády-
ckého, složil podkomořství. Náboženskými věcmi mnohonásobně
se zanášel. Krasonický ve spise proti odtržencům a po něm
Jaffet vypravuje v Hlase strážného (80), že mu připsán byl
latinský traktát „o těle božím“ od kn. Ondřeje, kterýž býval
opatem na Slovanech, z vězení ušel a hned při zakládání Jed-
noty k Bratřím se dal. Valečovský zemřel 23. února 1472
(Lupáč Ephem.), zůstaviv syna Viktorina, jehož zastupoval
věrný Václavův přitel a v podkomořství nástupce, Samuel z
Hrádku (Arch. IV. 280).

Traktát pana Vaňka Valečovského učiněný proti Rokycanovi a jeho
kněžím, připsaný Zdeňkovi K. z Postupic. Přepis v ABr. II. 215—222
(III. 217) Zmínka v Kronice Bartošově 154.

Valeš č. Valessius, jinak Jaroměřský Jan, syn sou-
jmeného otce, měštana čáslavského a 1577 bakaláře. Jako
otec, tak i on studoval v Praze, kdež se 1603 jmenuje mezi
alumny; 1605 dosáhl bakalářství. Potom zanášel se učitelo-
váním; od 1607 byl správcem školy v Náchodě. Obrátiv se
ku kněžství, farářoval 1612 u sv. Bartoloměje v Praze. Sklá-
dal i básně latinské; k novému roku 1604 vydal „Strenu",
příznivcům čáslavským připsanou (Pam. 1863, 360. Sedláček.
Čáslav 169) a 1609 „Epigrammata“ (Klíč 83).

310

z Walkenberka.

Hlas boží velající k svobodě otrokův Mammonových. V Pr. 1612 (IV. 1639).*

z Walkenberka viz Philomates a Sofian.

Walliprecht Václav František, míst filosofie, křížovník hrobu jerusalemského s dvojatým křížem a lodićkou, admini-
strator proboštství sv. Petra a Pavla na Zderazi, 1754 vydal kázání o sv. Trojici (V. 1028).

Vaniš ze Zdanie Pavel, brat Jiříka, úředníka na Par-
dubicích († 1540).

1. O smrti traktátec. V Pr. 1516, 1580 a 1613 (III. 210, H. 76).

2. Zreadło panenské. V Pr. — 3, 1539 (IV. 696).

Varin Jan, františkán, 1676 vydal kázání o svátku pízen-
ském, ded. T. Pešinovi (V. 893).

Wartovský z Warty Jan, měštěnín pražský, 1529
erbem nadán, muž klassicky vzdělaný. Celý St. Zákon pře-
ložil z hebrejštiny, ale vydání se nedočkal, zemřev 3. června
1559. L. 1566 několik učených pražských zamýšlelo překlad
k vydání upraviti a Blahoslav pobádal je k pespěchu (Quell.
288), ječi to neprovedeno. Překlad (IV. 1163) zůstal za
dědicí, aniž vědomo, kam se poděl (Velesl. Kal.).

Erasma Retterodamského Evangelium podle sepsání sv. Matauše. V Lito-
měřicích 1539 u Dušíka (IV. 1491). Ded. císaři Ferdinandovi. Srov. Biah
Gr. 208.

Br. Vavřinec, kněz bratrský, jenž byl upálen, od něhož v kancionále šamotulském jedna píseň: Srdečí čistých choti Kriste.

Weber Jan, lékárník přešovský, sepsal spis, jejž své švegruši dedikoval:

Amuletum, t. j. krátká zpráva a potřebná o moru. V Levoči 1645 (V. 574). Připojeny básně M. Krusia a P. Kniányiho (Tablic Poezie II.).

Weingarten Jan Jakub z Chomutova, nar. 1629, práva studeval v Praze. L. 1666 stal se syndikem malostranským, 1678 německým sekretarem při soudu nad appellacími, 1681 nobilitován, konečně pak jenován 1689 titulárním a 1693 skutečným radou na lavici vládycké při témž soudu. Weingarten náleží mezi nejčinnější naše vzdělavatele práva jak obecného tak českého. Hlavní díla sepsána sou dilem německy, dilem latině. Zemřel 16. října 1701 (Auersbg. AppG. II. 157).

1. Rád bálení ohně pro Malé Město pražské. V Pr. 1677 (V. 620).

2. Manufacture či cestovůdce, kterak při právich stavu měsíckého v krá-
lovství českém saud veden býti má. V Pr. 1683 a 1689 (V. 610).

z Veleslavína Daniel.

311

z Velemína Jakub 1465 v Řehlovicích pro Pavla ze Sulevic přepsal Štítného spis o obecných věcech křesťanských, kterýžto rkp. později byl v Sázavě (č. 6).

Velenský z Mnichova Oldřich, rodu rytířského, stal se 1515 v Praze bakalářem (LD. II. 258), načež, zdá se, po-byl ve Wittemberce, kdež přilnul k učení Lutherovu, a v Norm-berku, kde se umění typografickému vyučil. L. 1519 tiskárnu založil v Bělé pod Janem Špetlí z Janovic a na Bezdězi. Tiskl bezmála jen své spisy. L. 1520 však tiskařství zanechal i odebral se na Moravu, kdež se seznámil s moravským hejtmanem zemským Arklebem z Boskovic a z Černé Hory. Později žil na Nových Benátkách za Fridricha z Donína, kterýž 1530 slavným spůsobem přistoupil k Jednotě. Zbor novobenátský od 1529 do 1532 byl pod duchovní správou Br. Jana Augusty, jehož Oldřich tehdá byl i posluchačem i odpůrcem. Potom jméno Velenského mizí tou měrou, že po několika desetiletích pokládáno bylo za smyšlené. Katolíci zajisté, položivše před 1571 spisy jeho do katalogu kněh odsouzených, domnívali se, že člověk toho jména nikdy na světě nebyl. Tak vypravuje Blahoslav (Gram. 285), an Oldřicha líči za muže učeného, jenž, cokoli psal česky i latině, pěkně psal.

1. Laktantia Firmiana o pravé poctě boží. Přitom výtahy ze Seneky o hněvu. V Boleslavi 1518 u Klaudyána, v Pr. 1786 skrze Faust. Procházku (III. 872, Hanka 109).

2. Pranostika, z té, ježto lat. jazykem v Normberku jest vytištěna. V Bělé 1519 (III. 230, H. 152).

3. Kniha Erazma Rotterdamského o rytíři křesťanském. V Bělé 1519 (III. 211, H. 153). Ded. Janu Špetlovi. Po druhé od F. Procházky v Pr. 1787.

4. Rokovánie dvau osob, Paškvilla a Cyra. V Bělé 1520 (III. 782, H. 155).

5. Kratochvilní spolu i užiteční listové a žaloby chudých a bohatých před Saturnem od Luciana. V Bělé 1520 (III. 107, H. 157).

6. Spis vtipný Marsilia Ficinského, kterak Pravda k kardinálovi Riarovi přišla, o úřadu kardinalském vypravující mu. Dvanácterá správa boje křesťanského od Jana Piky hr. Mirandulanského. Téhož dvanácterá zbroj a dvanácte povah právě milujícího. V Bělé 1520 (III. 213, H. 156).

7. Spolu rozmlauvání sv. Petra apoštola a nejsv. Julia II. papeže o moci církevní. V Bělé 1520 (III. 782, H. 158).

8. Výklad M. Luthera o antikristu na viděnie Danielovo. V Praze u Severina 1522 (III. 829, H. 93). Ded. Arklebovi z Boskovic.

9. Spis, že člověk může před morem ujíti, sepsaný 1531, vytištěný v Pr. 1538 u Severina ml. (IV. 892).

z Veleslavína Adam Daniel, rodic pražský, narozen

312

z Veleslavina Daniel.

1. srpna 1545, syn mlynáře Štěpána Adama a Reginy, dcery Jakuba sochaře z K. Hory. Oddav se na studie, stal se 1568 bakalářem a 1569 místrem svob. um. Při disputaci za mistrství zastával thesi, že studia filosofická, spojená s výmluvností, obci jsou nejen užitečná, ale i potřebná. Na universitě působiti počal hned po dosažení mistrské hodnosti, vyučuje dějepisu. Dne 27. prosince 1576 zasnoubil se s Annou, deerou Jiříka Melantricha z Aventinu i byl od tchána svého přijat za společníka v živnosti kněhtiskařské. L. 1578 nepochybně od některého z cís. hrabat palácových nadán erbem i přídomkem „z Veleslavina“, po rodišti otcově přijatým. Když zemřel tchán jeho 1580, spravoval tiskárnu sám až do právních let mladého švakra svého, a když i ten 1585 skonal, postoupen mu dům Melantrichovský i s impressí (Rybička v ČCM. 1865). L. 1583 učinil společné vzdání statkův s manželkou svou (Právník 1864, 339). Co měštění staroměstský záhy volen do raddy obecní. Tu po delší dobu byl předsedou úřadu desetipanského, i zastupoval St. M. na sněmě zemském. První o činnosti jeho sněmovní zpráva připadá k l. 1583, kdež volen byl do kommisse k uvažování věci náboženských. I příštího po tom roku shledáváme jej v sněmovním výboru k opatření konsistoře podebojí (Gind. GBr. II. 281 sld.). Tu na jevo vychází, že Mr. Daniel byl tajným posluchačem Jednoty bratrské, tak řečeným nikodemitou, anobrž takořka starostou souvěrcův svých v Praze a v městech západních. Tak již za dotčených jednání sněmovních zastupoval interessy bratrské. Když pak 1584 Mr. M. Gryll s dvěma žateckými Bratry se k Starším obrátil o radu, jak by se v osamocenosti své zachovati měli, došla mu odpověd Starších skrze prostřednictví Veleslavínovo (ABr. XIII. 278). Na sněmě i v jiných příčinách vážné konal služby, bývaje volen do kommissí, jako 1597 k porovnání zřízení zemského s právy městskými, k vybírání posudného, a pod. I s universitou nepřestal pěstovati svazky přátelské, radě a pomábaje, kde moha Tak 1588 byl při poradách o kollej všech svatých, 1590 c kapli betlemskou (ČCM. 1847 II. 48 a 58). S kněhtiskařem Šumanem před 1594 měl nevoli pro žalmy Streycovy, kteréž Veleslavina s dovolením Starších na dni, Šuman pak nočně a ukrytě vytiskl (Dekr. 262). Hlavní práci Veleslavina věnoval literatuře, sám dílem spísy skládaje a

z Veleslavína Daniel.

313

překládaje, dílem práce jiných co do jazyka zdokonaluje. Nebylo knihy u něho tištěné, aby nenesla stopy důmyslných oprav jeho. Mužův, kteří z jeho přátelství se těšili, byl drahný potčet; užší pak přízeň spojovala jej s souvěrci svými, Kocinem a Huberem Jak velice proslul v umění kněhtiskařském, zřejmo z toho, že jej souvěci architypografem nazývati uvykli. Veleslavín statkem vezdejším dosti byl opatřen. Drželtě větší část majetku mohovitého tchána svého, zejména dům Melantrichovský (v sirkové ulici), dům u sv. Jindřicha, jejž 1596 za 350 kop prodal Mr. Janu Khernerovi (Právnik 1866, 291), polnosti a vinice v okoli pražském.¹ I kněhotisk mu nesl slušnou živnost. Na větší spisy nebýval bez podpory odjinud; zejména zakládali jej v tom Vít Flavín z Rotenfeldu, bratrí Jan ml. a Přech, pak Bernard st. z Hodějova, Vilém Ostrovecký z Kralovic a jiní. Pohřichu, že z života vytržen v květu sily mužské a u prostřed blahoplodné činnosti. Dne 14. října 1599 vyšel na vinici, aby tam, čeho by potřeba bylo, nařídil. Tu zachvácen jest zážehem slunečným. Ucitiv silnou horečku v životě a ňa to hned mrazivost, spěchal domů. Neprodleně přivoláni lékaři, kteří mu nazejtří pustili žilou. Ale vše bylo nadarmo. Čtvrtého dne ráno (18. října) ucítil blízkou smrt. Za úplného vědomí pravil k rodině: „Již konec tohoto života přichází. Neplač, choti má! drahé mé dítky, umlkněte! Ten, který mně dal vás, živ jest na věky. Dosti sem žil.“ Po slovích těchto pokojně skonal, Tak poslední jeho doby vyličili nám přátelé jeho Jiří z Karlšperka a Bart. Havlík-Srnovec v elegii své. Mimo ně 33 básníků opěvalo smrt Veleslavinovu.

1. Kalendář historický. V Pr. 1578 a 1590 (IV. 283). Ded. purknnistrům a raddám St. a N. mést pražských.

2. Dictionariuun latinum s českými výklady. V Pr. 1579 (IV. 36). Ded. měšťanům radním v Žatci, v Kr. Hradci, v Litoměřicích a v Louně.

3. Sv. Augustina Soliloquia ad Deum. Starší překlad přehlédnut. V Pr. 1583 (II. 123). Ded. Vilémovi st. z Malovic a na Butovicích.

4. Sv. Augustina knížka, kterauž nazval Manuale, t. j. Rukovět. Starší překlad obnoven. V Pr. 1583 (III. 859). Ded. Ladislavovi mL z Lobkovic. Srov. z Kolovorat Anna.

5. J. Kariona Kronika světa. Sobkův překlad obnoven a do smrti Max. II. doveden. V Pr. 1584 a 1602 (IV. 282). Ded. Petrovi Vokovi z Rožmberka na Bechyni.

6. Politia historica, o vrchnostech a správcích světských knihy patery. V Pr. 1584, 1592 a 1606 (IV. 727, Klíč 187). Volný překlad Regentenbuchu

314

z Veleslavína Daniel.

od Jiřího Lauterbecka. Přidáno Busbekovo napomenutí o správném tažení proti Turku 1554. Ded. 1583 Vilémovi st. z Malovic, nejv. colmistru, 1584 purkministru a raddám měst pražských, pak K. Hory, Žatce, Kr. Hradce, Lito-měřic, Louna, Domažlic a Písku; 1606 od J. Bohutského Vil. Slavatě a K. Harantovi.

7. Kocínova Abeceda pobožné manželky 1584 dedikoval Evě Flavínové z Pokratic, manželce místosudího dvorského (IV. 1507).

8. Kroniky dvě o založení země české a prvních obyvatelích jejích, též o knížatech a králích českých i jejich činech, jedna od Arneáše Sylvia, druhá od M. Kuthena, nyní znovu zpravené, obuvené a v jednu knihu uvedené. V Pr. 1585 a 1817 (III. 126 a IV. 416). Obsáhlá předmluva o děj-pravě české.

9. Maudrost Syracha, pak Šalomaunova Přísloví a kazatel, lat. a česky. V Pr. 1586 (IV. 1193 a 1195). Ded. Jiřímu ze Sudetu, synovi soujmeného lékaře.

10. Isocratis ad Demonicum paraenesis de officiis, lat. a česky. Písec-kého text obnoven. V Pr. 1586 (III. 108). V Stč. bibl. Rozumově 1853.

11. Joan. Lud. Vivis Valentini ad veram sapientiam introductio. Nave-dení k maudrosti. Lat. a česky. V Pr. 1586 (IV. 690).

12. Nomenclator tribus linguis latina, bojemica et germanica. V Pr. 1586 (IV. 38).

13. Petra Glasera Čelední dábel. V Pr. 1586, v Jindř. Hradci 1834 a v Pr. 1843 co „Čelední vůdce“ (IV. 692).

14. Pravidlo křesťanského života. V Pr. 1587 a 1600 (IV. 694). Ded. Krištofovi Betenglovi z Nayenperka na Boruhrádku.

15. Hospodář, knížka velmi užitečná. Spis Brtvínův a Černobýlův. V Pr. 1587 (IV. 858). Ded. Janovi Labaunskému z Labauně na Hradišti nad Jizerou.

16. Versus scholae salernitanae přeložení, při Huberově Regimentu zdraví. V Pr. 1587 (IV. 889).

17. Tabule neb obraz sedmi zlých a sedmi dobrých věcí. V Pr. 1588 (IV. 695, Klíč 121). Ded. Julianě Mamingarově z Vitence.

18. Výklad na Věřím v Pána Boha. Škola křesťanská. V Pr. 1588 a 1592 (IV. 1511 a 1846).

19. Hoziova Kronika moskevská. V Pr. 1590 (IV. 648). Ded. purk-mistru a raddě v Kolíně nad Labem.

20. Elegantiarum Terentii et Plauti a G. Fabricio explicatio. S českým překladem. V Pr. 1589 (IV. 25). Ded. Petrovi Kodicillovi.

21. Štít víry pravé. V Pr. 1591 (IV. 1339).

22. Itinerarium s. scripturae, t. j. Putevání svatých na všecku biblí. Překlad něm. spisu od Henricha Buntinga. Dva díly. V Pr. 1592 (IV. 650, Klíč 189). Ded. Karlovi z Žerotína.

23. Vypsání města Jerusalema a předměstí jeho. Překlad lat. spisu Chr. Adrichomia. V Pr. 1592 (IV. 651). Ded. komornímu sekretáři Jiřímu Fuň-kovi z Olivétu.

z Velešina.

21. Historie o křesťanském odjití s tohoto světa sv. Jeronýma. V Pr. 1593 (IV. 1788), pak káz. sv. Bernarda o umučení Páně. Připojeno ke spisu:

25. Martina Mollera Soliloquia de passione Christi, t. j. kterak jeden každý křesťan umučení a smrt Pána našeho J. K. rozjímati má. V Pr. 1593 (IV. 1848). Ded. Magdaleně Zylvarové, rozené z Waldšteina.

26. Kronika nová o národu tureckém. Přeložena z Levenklaviova díla společně s Kocínem. Dva díly. Přidán ke 2. dílu převod dvou listův Busbekových (t. o cestě z Vídňě do Constantinopole a Amasie 1554 a o druhé jízdě tamže 1555). V Pr. 1594 (IV. 335).

27. Apatéka domácí. Spolu s Huberem. V Pr. 1595 (IV. 890).

28. Herbář neb bylinář Dr. Mathiola, podle něm. vydání Joch. Camerariova. Spolu s Huberem. V Pr. 1596 (IV. 876). Ded. Petrovi Vokovi z Rožmberka a Adamovi z Hradce.

29. Sylva quadrilinguis vocabulorum et phrasium boh., lat., graecae et germ. linguae. V Pr. 1598 a 1683 (IV. 39). Ded. synům Bernharta st. z Hodějova, Janovi a Přechovi.

30. Nomenclator quadrilinguis. Rozšířené č. 12. přibráním řečtiny a s napředpoložením slov českých. V Pr. 1598 (IV. 40).

31. Výklad na žalm 91. Přidáno kázaní sv. Cypriana o moru a modlítby za šťastné vyjití z tohoto světa. V Pr. 1599 (IV. 1521).

32. Cesta života, v níž obsaženy Srdečné knihy, Zrcadlo sedmi dnů, Pravidla šlechetného a křesťanského života. V Pr. 1602 (III. 897). S přípisem Veleslavinovy vdovy Anny 1600.

z Veleslavína Adam Samuel, syn Danielův, nár. 15. dubna 1592. Po smrti otcově zůstával pod opatrováním matky, a když i tato 10. pros. 1606 z světa sešla, pod správou poručníkův. Dospěv k letům 1615, uvázal se sám v tiskárnu otcovskou. L. 1619 za manželku pojal Lidmilu Siglerovou z Gettendorfu. Smladistvou nerozvahou vrhl se ve vlnobití bouře, kterou Čechy 1618–20 byly rozkolébány. Po převratu uchýlil se do ciziny a k obsílce, 17. února 1621 naň vydané, ovšem nedostál. Veškeren jeho statek propadl komoře. Dům s tiskárnou darován jesuitům a od těchto hned 1621 prodán Juditě Bylinově. Kam se Samuel obrátil, kde a kdy zemřel, vyjasniti posud se nepodařilo. Ze spisův u něho tištěných nejznamenitější jest bibli 1613 vydaná a defensorům nad konsistoři i akademii připsaná. V spisování pokusil se jen potud, že „Zprávu o potěšování nemocných,“ jenž mezi spisy po otci pozůstalými rozpočatá byla nalezena, přivedl ku konci 1615 (IV. 1907).

z Velešína Jan, kněz, od néhož nebo pro něhož 1358 sepsán slóvník latinsko-český.

316

Vencelin.

Rkp. v kapitoly olomoucké, otisk v Hankově Sbírce slovníkův (II. 7).

Vencelin Jan, z Ml. Boleslavě, měšťan a prokurator v Kr. Hradci, zemřelý 10. pros. 1649 (Švenda Měd. O. II. 47), 1593 přepsal Všehrdovy knihy devatery; rkp. v univ. bibl. pr. (B. 9). Heslo jeho: „Justorum vita beata.“ S Balbinem přátelsky obcoval, i on to byl, jenž mu projevil, že „Rybalda Peruana“ původem byl Pěčka (Boh. d. II. 312).

Venceslaus Franciscus, profess kláštera velehradského, 1673 v Olom. vydal spis o sv. Bernardu (V. 1286).

Vendelin Emanuel Duchoslav z Prahy, nar. 1719, vstoupil do řádu praemonstrátského na Strahově 1738 a 1745 knězem vysvěcen. L. 1749 stal se sacellanem, 1755 provisorem v Doksanech. Za vpádu pruského 1758 odveden do Lipska v zástavu za velikou sumu výpalnou, kterou Prusové byli uložili klášteru; teprv po několika měsících z toho vymaněn. L. 1765 povolán za převora do Zábrdovic, 1770 na Strahov, 1780 do Milevska, kdež zůstal až do smrti 17. února 1798 (Zprávy D. K. Čermáka).

Sepsání života sv. Vendelina. V Litoměřicích 1753 (V. 1358).

Vereš Melichar, kněz evangelický, 1613 byl kazatelem na Dobrovici a k I. dílu Slovaciových Výkladů postních, které tam tehdá byly tištěny, přidal báseň latinskou i českou. Potom dostal se do Chocně, odkud 1616 vydal pořební kázaní (IV. 1716), později do Něm. Brodu co děkan, až se u vyhnanství odebral do Uher. Tam jej již 1624 na podací svém opatřil Kašpar Illešházy (Jacobaei Idea).

Veselý Fabian z Hradiště na Moravě, nar. 26. ledna 1684, od 1700 jesuita. Drahně let kazateloval v kostele týnskem a klimentském v Praze s velikým účinkem. Kázaní jebo od L. Keila překládána i do němčiny. I latinských kázaní sbírku 1727 vydal. Potom byl rektorem v Kutné Hoře. Pod jeho řízením provedena tam obnova kostela sv. Barbory slohem parukovým. Sejmutím erbu kutnohorského z nadportáli měšťanstvo velmi rozhorčil. Až k císaři Karlovi VI. vedena stížnost, a jesuité konečně přinuceni byli postaviti tam erb nový (Pam. 1859, 114). Zemřel na Sv. Hoře u Příbramě 26. července 1729.

1. Kázaní na každý pátek v postě V Fr. 1723 (V. 871).

2. Káz. na svátky. V Pr. 1724 a 1730 (ib.).

3. Káz. na neděle. V Pr. 1725 a 1732 (ib.).

Weysz.

317

4. Oko svíce světa, t. j. sv. Martin. V Pr. 1728 (V. 917).

Veselý Václav Josef, přísežný zemský mlynář a geo-
meter, 1734 v Pr. vydal „Geometrii praktickou“ (V. 507).

Větrovský Maximilian z Prahy, nar. 11. ledna 1660,
jesuitou stal se 1677. Let 19 zanášel se učitelstvím, 9 spra-
voval kolleje a residence jesuitké, dvě léta zastával úřad ka-
zatele vlaského. Sepsal drahně kněh latinských, ježto převahou
polemicky obráceny byly proti různověřím. Mezi jiným vydal
i historii „de magno schismate Graecorum in Oriente“ (Pr.
1723). Česky od něho sepsán jen katechismus (V. 771). Zemřel
v Praze 28. února 1737.

Br. Vetterin Pavel, kněz bratrský z Ml. Boleslavě, kdež
za manželku pojal dceru Br. Mat. Konečného. Asi 1628 vystě-
hoval se do Uher a usadil v Púchově. Tam se účastnil velmi
živě sporu s Drabikem, kterýž jej Kozdrákem přezval. L.
1660 býval při vytazování Drabika i psával o tom biskupu
Büthnerovi.

1. Traktát neb spis o pokladu, v skále lednické již dávno složeném a proroku M. Drabíkovi Strážnickému ještě před 10 léty zjeveném. Seps. 1660. Rkp. v Č. Museum.

2. Troje průba revelací, t. j. zjevení aneb vlastněji figment, t. j. vymyšlení, proroka M. Drabíka Strážnického, na papír uvedená pro osvícení těch, kteří by na těch jeho figmentech něco sobě zakládali. Seps. 1660. Rkp. tamtéž.

Vetterus viz Streyc Daniel a Jiří.

Weykhart Petr z Krnova, znalec i léčitel koní, 1617
pro Petra Mitrovského sepsal:

Knihy koňských lékařství. Rkp. ve sbírce hrabat Mitrovských (IV. 912).

Br. Weysz Michał, Slezák z Nisy, prvotně byl klášter-
nikem a knězem svěceni římského ve Vratislavi. Hnutím lu-
terským zviklaly se u něho náboženské náhledy, tak že klášter
opustiti musil. První útočiště našel u Br. Lukáše v Boleslavi,
kterýž jej 1524 připojil k Br. Rohovi, když se tento z roz-
kazu jeho druhým poselstvím bral do Wittemberka. Ale Br.
Lukáš „nedal mu zaháleti v knihách“, pročež Weysz, opustiv
Boleslav, šel do Litomyšle, a tam s dvěma soudruhy vratislav-
skými, Janem Mnichem a Janem Čižkem, přívětivější nalezl
přístřeši u Krasonického a Roha (ABr. V. 349, Blah. hist.
122). Brzo se však zplnilo obáváni Br. Lukášovo, že poho-
stinci tito Jednotě spůsobí protinyslností; „neb oni prý chtí

318

z Věžník.

Němce (t. j. tamni reformatory) zvelebiti a ohěn jich mezi
nás vněsti. Čižek jal se šířiti učení cvinglianské, a Weysz,
který se mezitím s Janem Mnichem z Litomyšle obrátil na
Moravu, chtěje Jednoty napravovati, odtamtud psal Br. Luká-
šovi. Br. Lukáš se tím viděl pohnuta, aby Bratři na Moravě
zvláštním listem 1526 před těma oběma vystříhal (ib.). Kdežto
se však Jan Mnich kdesi ztratil a Čižek pro rouhavé řeči v
Brně byl upálen, Weysz přestoupil k Jednotě, ve kteréž 1531
zřízen na kněžství a 1532 za oné převratné synody brandýské
od příchynníkův Lutherových zvolen i do úzké raddy (Bl.
hist. 205 sld.). Správě jeho odevzdán zbor landskrounský.
Od Starších potřebován k pracím německým. Jmenovitě pře-
ložil Rohovu apologii, pro Jiřího markrabí brandenburského
sepsanou, kterýž překlad bez vůle a vědomí Bratři 1532 tištěn
byl v Zürichu. Vytýkáno Weyszovi, že se v převozu dopustil
manohých svévolí, smysl bratrský obraceje na míru luterskou.
Podobné výtky činěny i překladu jeho písní bratrských, jejž
byl na radu Lutherovu podniknul (Komenský při kanc. 1659).
Ze jména prý večeři Paně nazval „ein testamentarisches Ver-
nächtnusz.“ Písně ty přehlédnuty od Br. Roha a teprv po
smrti Weyszově v Normberce 1535 a 1544 vydány. Dle Ko-
menského i v Ulmu prý byly tištěny, „Ein Gesangbuch der
Brüder in Behemen und Merhern,“ až je po 1561 Herbert s
scudruhy svými z nova upravil (ČČM. 1862, 96) I kremě
spisovatelské své činnosti Weysz Bratřím nejednu mrzutost
naplodil. Počalt prý se s koežními kališnými přízniti a proti
Jednotě povstávati. Také s Vojtěchem z Pernšteina se prátelil.
Při jedné hostině „nakrmil ho pán vlkem i s knězem kališným
landskrounským,“ načež oba zemřeli 1534 (Blah. hist. 206).

z Věžník hrabě Bernard, kněz, 1746 kanovníkem byl
u všech svatých na hrade pražském a zároveň farářem v Šla-
panové (křm.).

Korauhev křesťanstva — kříž svatý. V Pr. 1746 (V 1013).

Widemann Václav z Jičína, kněz podobej sněu luter-
ského, od 1600 do 1624 vedl duchovní správu v Bydžově,
v Chlumci a Petrovicich. Jsa farářem petrovským, měl ne-
snáze u konsistoře podobej, až od ní i docela odstoupil, poz-
ději však zase pod ú přijat byl. L. 1608 žádali oň Kralo-
hradečtí, aby dán byl na temní faru u sv. Anny, ale konsistoř,

z Vinoře.

319

hledic k starší své zkušenosti, nepřivolila k tomu (Švenda Žel. O. IV. 147). Po 1624 odešel do Sas, odkudž se 1631 navrátil, ale brzo opět odejíti musil.

1. Kázaní s napomenutím o našich bídách a těžkostech. V Pr. 1607 (IV. 1626).

2. Křestanského náboženství vyznání sumovní. V Pr. 1610 (IV. 1398).

3. Naučení troje o večeři Páně. V Pr. 1613 (IV. 1409).

4. Naučení, kteréž se může předkládati každému křestanu, jakby v stav manželský vstupoval. V Pr. 1609 (IV. 718, 1460). Přípis Burianovi Šlibovskému ze Skřívan a Marii Wachtlové z Pantenova.

Widemann Václav z Plzně, první učitel jazyka českého na akademii v N. Městě za Vidní po zřízení jejím 1752. Vyučoval podle mluvnice Pohlovy; 1770 opatřen v tom zvláštní instrukcí. L. 1774 vystoupil z úřadu toho, dán byv na pensí (Burian v ČČM. 1844).

Neuverfasstes deutsches und böhmisches Wörterbuch. Wiener Neustadt 1768 u Jos. Fritsche (V. 70).

Wichaeus Václav Pankrac vzdělání svého nabyl v jesuitském konviktě sv. Bartoloměje v Praze. Tam povýšen na bakalářství sv. písma. L. 1674 byl děkanem v Hořicích. Když tehdá spolužák jeho Václav Červenka vydával spis svůj o dotčeném konviktě, sepsal Wichaeus latinskou báseň, kteráž tam i otištěna.

O nejsvětější nového zákona oběti mše sv. knihy na 11 dílův rozdělené. V Pr. díl 1–4 1699, díl 5–8 1701 (V. 1114).

Vierius Matěj, Slezák z Dolnice, nar. 20. února 1634, stav se knězem a bakalářem sv. písma, 1661 vstoupil k jesuitům, i působil co missionář. Když 1680 v Praze zuřil mor, kvapil tam ošetřovat nemocných, až 25. srpna sám nákaze podlehl. K úpravě českých svých spisův užíval pomoci Beckovského.

1. Chot Kristova. V Pr. 1680, v Litomyšli 1734 (V. 1439).

2. Christoslaus neb život Kristoslava. V Pr. 1689, v Litomyšli 1725 (V. 1300).

Wikhart Wolfgang, arcibiskupský a český stavovský impressor v Praze 1700–1725.

z Vinoře Adam, syn Jana Černého z Vinoře, úředníka Rožmberského, vychován v konviktě u sv. Bartoloměje a na akademii jesuitské v Praze, kdež za učitele měl Edmunda Kampiana, později v Anglicku usmrceného, a Václava Šturma, kterýž i první slovesnou práci Adamovu 1584 u veřejnost uvedl. L. 1579 správcem byl tovaryšstva marianského, jež

320

Virga.

Kampian byl založil při kolleji pražské. Když dosáhl mistrství v theologii, schválil jej Jiří Bořita z Martinie sestře své Marii, vdově po Zdeňkovi z Waldšteina, za vychovatele pro syna jejího Viléma a spolu za faráře na Brannou, a sám jej tam k ni zavezl. Přišed na faru, jal se Adam následovati příkladu Šturmova. V archivě bratrském zachoval se list jeho, jejž 1. pros. 1584 o popravě psal k rychtáři jílemnickému (XIII. 422). L. 1587 vydal se na cestu do Ríma ve společnosti Jana Pořeně Chlumčanského, Oldřicha Felixe z Lobkovic, Václava Švihovského a jiných (ČČM. 1871, 95). Navrátiv se zabral se do spisování. Po 1590 učiněn děkanem Karlšteinským. Tehdá, maje mezi uvězněnými lidmi císařského vyslance Krekvice též přibuzného kn. Jana z Vinoře, jemu asi 1594 poslal do Cařihradu peníze, kterýmiž se pak z Černé Věže vybavil (Vratisl. Přihody 174). Balbin (Bob. d. II. 164) pravi o Adamovi, že byl i farářem v Č. Krumlově a arcipryštem bechyňským. Později přijat do kapituly pražské, ve kteréž dostoupil hodnosti arcijáhna. Zemřel nepochybně morem 1599. V. Červenka nazývá jej mužem zvláštní zbožnosti a učenosti vyniklým. V chování svém byl pokorný, jiným přístupný, v rozmluvě lahodný, a vůbec všechněm, kdo s ním co jednati měli, velice příjemný.

1. Psaní Donatistům od sv. Augustina učiněné. V Litomyšli 1584 (IV. 1768).

2. O potupení světských marností knihy tři. V Pr. 1589 a 1596 (IV. 697). Ded. Marii Waldšteinské z Martinie.

3. Sv. Augustina o městě božím kniha XXII. V Pr. 1589, pak 1786 péčí Faust. Procházky a 1833 v Čelakovského překladu celého díla (IV. 1769). Ded. Krištofovi z Lobkovic.

4. Sv. Augustina o dnu posledním soudném kázaní čtvero. V Pr. 1589 (IV. 1770). Ded. Oldřichovi Felixovi z Lobkovic.

5. Ráj duše Alberta Velikého V Pr. 1589 (IV. 1842, kde rok 1598 chybně položen).

6. Proti moru. V Pr. 1599 (ib.).

Virga Samuel, kněz evangelický, syn tuším Daniele Virgy, jenž 1584 farářem jsa v Bojkovicích u Uherského Hradiště, proti Pressiovi se postavoval (ABr. XI. 527). Samuel farářem 1602 byl v Hostíně.

1. Spis proti Br. Albinovi 1600, z něhož některé výňatky v Obraně Martiniově.

2. Obrana pravdy Hospodinovy, učiněná 1602 proti Mikulášenci M. Poličanskému (IV. 1360).

3. Šest důvodův dostatečných o večeři Páně (Klíč II 128).

Vlček.

321

Vlasatý Řehoř Josef, kněz katolický, 1713 vydal kázaní k svátku plzenskému (V. 916).

Vlasenický či Vlasenský Mikuláš, rodem ze vsi Vlasenic u Pelhřimova, sedlák neučený a prostý. Nejprvé u Kutné Hory býval u jakés vdovy Šušky. Když jednou přišel do školy u sv. Jakuba, dal se s ním mistr školní v rozprávku o Matce boží, ale Mikuláš neuměl mu odpověditi (Krasonický v Jaffetově Hlasu 39). Později usadil se v Pecinově u Nového Strašecí, kdež s přivrženci svými založil sektu, které po něm řikali Mikulášenci a Vlaseničtí, po hlavním sidle Pecinovští, po spůsobu, že v schůzích svých pláčem se ducha sv. doprošovali, Plačtiví bratří. Udržela se do XVII. věku (Slav. Pam. I. 37). Mikuláš honosil se viděními, že obcuje s anděly. V kázaních svých nejprvé počínal rozprávěti, že na rozcestí v trní býval a že brán byl kamsi do pekla a viděl, jak kteří se muči, a nápodobné směšné věci vymýšlel, vždy přitom na dlaň hledě do ruky. Vliv jeho svou dobou nebyl nepatrný, jakož o tom svědčí hádaní o krev boží, kteréž s ním 1471 kněží pod jednou podstoupili na hradě Choustníku. Administrator podobojí 1487 proti němu vydal list, kdež výslovně praví, že sice je laik pouhý idiota, ženatý a sedlák, nicméně že drzostmi svými četný k sobě přivabuje lid. Hlavním jeho učenníkem byl pražský kožišník Matěj Sláma, po kterém sektě dáváno i jméno Slamitův. Ten učení Mikulášovo po Praze šířil, až 1486, trestán byv, od něho upustil. Před smrti svou (16. dubna 1495) Mikuláš nástupcem svým ustanovil Jana Bednáře řečeného Fanfule z Rožnova.

1. Hádaní o krev boží 1471. Dle Štelcara tištěno před 1582, podruhé 1600. Do němčiny přeloženo od M. Paeonia (III. 647). Totožné se spisem tím je rukopisné dílo ve sbírce Bočkově (IV. 1277) pod titulem: Hádaní Br. Mikuláše, pravého Čecha, s knězem římským o krev J. Krista. Totéž, zdá se, platí o „Knize proti víře katolické, proti papeži a přijímání pod jednau“ (III. 715).

2. Zjevení boží sluhám božím. 1495 (ib.) a

3. Proroctví. 1459 (ČČM. 1864. 281).

Vlček z Čienova či Čeynova Václav, „nejznamenitější a nejlepší“ vojevůdce český za druhé polovice XV. věku. Vzděláv se pod řízením slavného hrdiny, Jana Jiskry z Brändysa, vynikal nejen osobní neohrožeností, ale jmenovitě čo důmyslný strateg a šikovatel vozův, hlavního tehdá prostředku i

Rukověť k děj. lit. č. II.

21.

322

Vlček.

obranného i útočního. Nejpilněji, jakož o něm svědčí Řehoř z Jelení, zachovával tu zásadu, aby „hejtmanův úmysl vždycky tajný byl.“ Šfastný zdar všech podnikův jeho zjednal mu neobmoczenou důvěru válečníkův českých, udatné té chasy, která boj si byla obrala za živnost. Tim se vysvětluje úkaz za naší doby těměř nepechopitedlný, že, on prostý zeman český, o své ujmě války vésti mohl s císařem i králem uherským. Slova svého svědomitě byly držemný a pln vlastenectví nejčistšího, i právem mohl psáti o sobě: „Vždycky sem podle těto země a podle králův, pánův našich, činil, věrně se přídržeje, jako dobrý človék a věrný Čech.“ Listy jeho, z nichž se několik jen zachovalo (ČČM. 1828 a Arch. Č. VI.), živým sou důkazem rázné a statečné mysli jeho. K tomu družil se i imposantní zevnějšek jeho; byltě, podle svědectví Bohuslavova z Lobkovic, muž těla velikého a údův hřmotných. Vládycký rod, z něhož vzal původ, osedlý byl v Žatecku, kdež Vlčkové mimo Čínov drželi Minice a Ličkov. Otec jeho 1425 vyniknul v dobách husitských (Arch. Č. III. 253), matka pak byla Kaplířovna, nepochybně sestra Petra Kaplíře z Sulejevic na Wintrperce. Proto Václav u B. z Lobkovic slove „soboles Sulevicia.“ Václavovi za mladých let osiřelému poručníkem byl ujec Petr, a proto jej podle spůsobu tehdejšího nazýval otceem. Narodiv se asi 1425–30, vychován byl u vře katolické, jížto do smrti věren zůstal. Záhy oddal se na válečnictví. Určitě se jméno jeho vyskýtá nejprvé 1453–54, kdež pod vrchnictvím Jiskrovým sloužil králi Ladislavovi. L. 1454 zemřel starší bratr jeho Jan z Minic, a Václav, obávaje se, aby hrad Ličkov nebyl vzat za odúmrť, na králi sobě jej vyprosil, ačkoli později shledal, že výprosy nebylo třeba, jelikož mu Ličkov od bratra zapsán byl právem dědickým (ib. 554). Po 1454, zdá se, šel do Polska i účastnil se tehdejší vojny polské s rytiřstvem německým; tak aspoň vykládáme si zprávu, že bojoval nad Vislou a Dněprem. Když 1461 císař Fridrich IV. váleti začal s bratrem svým Albrechtem VI., tehdá Vlček již co jeden z předních „hejtmanův“ desíti rot českých, opět pod velením Jiskrovým, dal se ve služby císařovy. Ale brzo nastaly neusnáze o žold, kterýž pro stálý nedostatek peněz v důchodech Fridricha IV. nebyl vyplácen. Mnoho odtud nejen v prvním tomto případě, ale i nápotomně pošlo nevole válečníkům českým,

Vlček.

323

trýzní a útrap lidu rakouskému. Bojovníci Vlčkovi, čekajice
na zadržalý plat, 1463 rozložili se pod vrchy od Mödlinku do
Badenu, i živili se z toho, co osvily tamní vol nevol poskyto-
vati musily. Mrzutý ten stav prodloužil se do 1465, kdež
Vlček sjednotil se s Zdeňkem z Šternberka, an z Vitoraze
válku vedl s císařem. Vlček zatáhl se do okolí Ybbsu, i jal
se odtud krutě zemi hubiti. Jako dříve přímluvy krále Jiřího
o spokojení Vlčka bez účinku byly u císaře, tak zase nyní
Fridrich IV. marně se u Jiřího domáhal, aby Vlčka přivedl k
pokoji. Posléze sám se s Vlčkem dal v jednání, a 16. června
1465 se v Eggenburku stala smlouva. Císař Vlčkovi dáti měl
10.000 funtův peněz mince rakouské, Vlček pak po zplacení
první lhůty s lidem svým zemi měl opustiti. Tak se i stalo, leč
již příštího na to roku se pro nedodržení smlouvy válečníci
čeští strhli do Znojma k novému rokování. Ale tu se posa-
vadní jednota, kterou císař jakž takž byl spokojil, na vždy
rozešla. Někteří dali se do Uher, jiní do Šlezska, Vlček pak
přivinul se ku králi Jiřímu, i stal se čelním jeho vůdcem ve
válce, kteráž mu 1468 nastala s Matyášem, králem uherským.
Jiří obyčejně Vlčka přidružoval k synovi svému, knížeti Vik-
torinovi, s kterým z těch dob Vlčka spojovalo důvěrné
přátelství, ano když 1487 Viktorin dělal poslední své pořízení,
mezi svědky listiny té vedle předních pánův spatřujeme Vlčka
samého šestého (ib. I. 317). V máji 1468 král Jiří, rozpustiv
pole po setkání se s Matyášem u Lavy a Znojma, Vlčka s
Viktorinem zůstavil na Třebíči. Tu se Čechům nehrubě zvedlo;
město zajistě od Uhrův vzato a posádka uchýliti se musila na
pevný klášter, kdež obléhajícím po některý čas statně odolá-
vali, až prq nedostatek potravy uzavřeli probiti se táborem
uherským. Dva houfové 6. června šfastně proskočily; ale Vlček,
an taktikou svou jmenovitě vyváznutí Viktorinovo byl usnadnil,
s třetím houfem přinucen byl vrátiti se na klášter; nicméně
již 15. června vyjednal si čestný odtud odchod pod tím je-
diným závazkem, aby on a lid jeho do čtyr neděli nesloužili
proti Uhrům. Mezitím se štěstí váleční již koncem 1468 tak
obrátilo, že Vlček z obrany mohl postoupiti k útoku a Ra-
kousy od Uhrův zaujaté pleniti počal. Když dalším průběhem
války v březnu 1470 k obhájení země nařízena zemská hoto-
vost, Vlček povolán k zřizování lidu vojenského z Žatecka

21*

324

Vlček.

a Rakovnicka. V červnu vojsko české vtrhlo do Moravy. Jeden proud pod Vlčkem dal se od Hodonina k Tovačovu, aby spojil se s králem. Tu opodál Králic náhle přikvačení sou od Uhrův, ale Vlček tak bystře opatření své učinil, že z hrozícího nebezpečí s malou ztrátou vyvázli. „By V. Vlčka nebylo,“ dí souvěký letopisec, „zle by se bylo Čechům přihodilo, že by se mnohý do Čech nevrátil“ (St. 1. 494). Po smrti Jiřího (1471) Vlček z bojiště poustoupil. Tehdá opětovně (1474 a 1479) shledáváme jej přisedati při soudu komorním. L. 1477 společně s bratrem Zigmundem od řádu maltsanského za 5500 zlatých uherských koupil hrad Helfenburk s městem Bavorovem. Bavorovu 1479 potvrdil starší práva (Pam. 1868, 437). Ale nový pan helfenburský nehrubě co soused vitán byl pánům okolním, kteříž se družili k Matyášovi. Jmenovitě s Hynkem ze Švamberka, kterýž tehdá co poručník spravoval i statky Rožmberské, a s Budějovskými 1478—79 ustavičné míval potýčky, vesnice jim vypaloval a zboží pobíral. Taktéž válčil s Rakouskými, zejména s pány z Liechtenšteina. Teprv po míru olomouckém Vlček (v červnu 1479) spolu s Petrem Kaplířem svolil ke sjezdu s Vokem z Rožmberka a s jinými pány, aby se smluvili o zastavení záhub v zemi. Ven ze země nicméně válčiti nepřestal. V narovnání mezi Vladislavem a Matyášem nevyřízeny zůstaly požadavky Vlčkovy k Matyášovi a společníkům jeho mezi panstvem rakouským. Rozsudí v Brně shromáždění měli o to konec učiniti. Vlček v naději té a k vyzvání krále Vladislava válčení zastavil, ano i zajaté své propustil se svou prý škodou několika tisic. Ale Matyášem v tom sešlo. I za Fridrichem IV. vždy ještě některé dluhy vázly. Tu Vlček znova dal se do Rakous. Ačkoli čas po čase smlouvána příměří, předce trampoty válečné neustávaly, až v dubnu 1481 mezi čisařem a Čechy utvrzen mír. Bylté k tomu čas svrchovaný; neboť v polou téhož měsíce Matyáš čisaři vypověděl válku, a Fridrich IV. nevěděl si jiné rady, než z nova se ujistiti pomocí Vlčkovou. Tuhý bojovník rád zapomenul na nedávní svízele, aby mohl dotříti na úhlavního svého nepřítele. Ale stará zkušenost opět se opakovala. Císař peněz neměl a Vlček chopil se obyčejněho tehdá prostředku, vymáhaje na zemi, čeho od panovníka dojíti nemohl. Teprv 14. ledna 1482 přičiním knížat Hřských

Vlček.

325

stalo se narovnání ve Vidni, v němž Vlčkovi přirčeno 28.623 funtův. Nato se 10.000 funtův mělo zaplatiti v šesti nedělich; ostatek měl býti pojištěn na rozličných důchodech rakouských. Mezitím podařilo se Rožnberkům, vypraviti Vlčka z Helfenburka; daliť mu hrad ten 1484 odkoupiti za 8000 zl. uherských (Pam. 1868, 438), načež Vlček koupil Opočno u Žatce. Téhož roku opět císař volal jej ku pomoci proti Matyášovi, a on s 3000 mužův pospíšil k Vidni, která nicméně 1485 Uhrům se vzdala. Císař ztrátou dolních Rakous ještě více byl zbaven možnosti, aby z dluhův svých se vyvětil; k doléhání Vlčkovu 1489 z Botzenu mu odepsal, že rád mu zaplatí, jak mile jen zase zemí svých dosáhne. Smrtí Matyášovou 1490 konečně nastal obrat. Rok potom Vladislav s Maximilianem tou měrou se smluvil, že Vlčkovi 12000 zl. uherských zaplatí za císaře. V listopadu 1492 prostřednictvím Voka z Rožmberka i přímo mezi Vlčkem a císařem stala se umluva. Vlčkovi mělo se zaplatiti 2500 a 18300 zl. rýnských jeho rotám. Jak viděti, neběželo tu o prospěch samého vůdce, nýbrž tento vrchovatě měl co činiti se spolubojovníky svými, kterým on ručil za mzdu. Ještě 1500 a 1501 poháněli jej o to před soud komorní Martin z Hlasiva a Alexander Chmelík ze Střmelic. Tou dobou Vlček dospěl byl vysokých let, i počínał pomýšleti na onen svět. L. 1490 pro spasení duše své založil nadání při jednom oltáři v kostele svatovitském. Jiné zádušní ujednání učinil s Petrem Kaplířem. Koupený společně ornát v ceně 1000 kop gr. uzavřeli totiž prodati a ztržený peníz rozdati chudým. Ale vdova Petrova, Anna z Dierné, starala Vlčka o to, aby ornátu nechal při posavadním kostele na Wintrberce, i vedla snahu svou s takovým důrazem, že ji Vlček 1501 pohnal až před soud komorní. Po případu tomto žil ještě několik let. Posledně jméno jeho vyniká 1505 v rozvrhu povinnosti branné k hotovosti na pány Šliky. Smrt Vlčkovu Bohuslav z Lobkovic oslavil dvěma epigrammaty (Procházka Misc. 226). „Pozdní prý den zahubil starce, jemuž mladíkovi ani oštěpy ani meče ublížiti nemohly!“ (Pernšteinská kniha soudu komorního 1500—1511, Chmel Regesten Fridrich IV., Monumenta Habsburgica III., Kurz Geschichte Friedrich IV., Palacký Děj. IV. a V. I., Rybička v N. Sl. IX.).

Naučení ku králi Vladislavovi, kterak se mají šikovati jízdní, pěší i vozy

326

z Vlčetina.

Sepsáno po 1490, když Vladislav již byl králem uherským. Rkp. v archivu třebuňském. Vydán Palackým v ČČM. 1828. II., pak ve Výb. II. 999—1016 (III. 244).

z Vlčetína Kristin, potomek starého rodu vládyckého, úředník při dvorské kanceláři české za kancléře Joachima z Hradce a místokancléře Zikmunda Heldta z Kementu. V prátekských svazích žil s Melantrichem, kterýž jej 1565 nazývá „přítelem a synem svým milým.“ V české spisování dal se z pobudky pana Heldta. Nejprv přeložil pohřební kázaní dvorského kazatele Matyáše Citharda nad Ferdinandem I. Potom od Heldta k tomu byl přiveden, aby se dal v překlad Modliteb téhož spisovatele. Heldt „toho úmyslu byl jest, aby knižku tuto potomně sám prohlédl a zkorrigoval i dáleji, komuž by se pánu líbilo, připsal,“ ale smrt mu toho překazila (v list. 1564), načež Kristin o své ujmě vydání spůsobil. Připis datován z Vidně 1565.

1. Kázaní nad tělem mrtvým Ferdinanda I. učiněné skrze M. Citharda, dvorského kazatele. V Pr. 1564 (IV. 1671).

2. M. Citharda Modlitby na nedéle a svátky. V Pl. 1565 s předmětvou Melantrichovou, pak 1582 (IV. 1945). Ded. nejv. kancléři Joachimovi z Hradce na Hradci a Hluboké, rytiři slavného tovaryástva beránka zlatého (zlatého rozna).

z Vlkanova viz Prefát a Sosnovský.

Vodička Jan z Ledče, kněz podobojí směru lateranského, byl v duchovní správě v Osicích, odkudž 1567 povolán na fara u sv. Anny v Kr. Hradci, ale již po dvou letech odtautud výpověď dostal (Švenda Žel. Obr. III.). Později byl krátký čas v Topelanech u Výškova 1590, odtud pak přišel do Kutné Hory. L. 1607—9 žil v Levesicích.

1. Spiš o večeři, umučení a vzkříšení Páně. V Pr. 1607 (IV. 1378).

2. Písně chval božských. Dva díly. V Pr. 1609 (IV. 124).

Vodička Jan z Prahy, služebník biskupa St. Pavlovského, kterýž jej přikázal Paprockému ku pomoci při české úpravě Zreadla markrabství Moravského 1593.

Vodička (Wässerich) Jan Krištof, nar. 1714, kněz lateranský. L. 1743 po Janu Jarém povolán za kazatele české osady v Žitavě. Nastoupil úřad ten právě tou dobou, kde se mezi Čechy žitavskými působením Liberty a Kopeckého počinaly různice Vodička byl šťastný skladatel písní cirkevních. Jedna z jeho skladeb, vánočník „Čas radosti, veselosti světu

Vodňanský z Uračova.

327.

nástal“ až do 1839 v Žitavě bývala zpívána. Mimo to obstarával korrekturu českých kněh v Laubně tištěných a sbíral materiál k historii exulantův českých. Dle zprávy Pescheckovy (Exul. 68) měl prý 500 zpráv životopisných sebráno. Zemřel u vysokém věku 10. ledna 1784.

K. Gottl. Hofmanua vysvětlení zpovědních otázek Lutherových. V Laubně 1746 (V. 799).

z Vodňan Václav, bakalář v Praze 1501 (LD. II. 201),
pro Johannu Trčkovu 1511 přepsal žaltář, nyní v univ. bibl.
pražské (III. 583).

Vodňanský viz Bosák Jan.

Vodňanský Adalbertus Tobiáš, bakalář 1609, vyučoval na rozličných školách. L. 1616, jsa již mistrem svob. um., byl rektorem při škole sv. Martina v Praze (ČČM. 1827 I. 139, 1848 I. 194). Potom spravoval faru u sv. Klimenta na N. M. pražském. L. 1619—20 Rosaciovi pomáhal při upravování druhého dílu Slovaciova „Vysvětlení biblí“; jmenovitě velký tu rejstřík jest prací jeho. V lednu 1622 odebral se do Perna, kde zůstal po 1639 (Peschek Exul. 36).

1. Sebrání historií o rozličných průměnách a příhodách, jak v jiných národech, tak v národu českém zběhlých od 1. 1572 do 1616. Rkp. v bibl. Fürstenberské v Praze (IV. 454).

2. Vítězství nad Senacheribem. V Pr. 1618 (IV. 1483).

3. J. Spinaea Spis o lakomství. V Pr. 1619 (IV. 719).

Vodňanský z Uračova Nathaňael (Hložek?), dokončiv studia, dal se na cesty, jmenovitě 1582 navštívil Řim. Později vstoupil do služby veřejné při puchalterii komory české. Před 1604, kdež byl již registratorem úradu tohoto, obdařen jest erbem a přídomkem. V jednání o majestát na náboženství značné měl účastenství. Po dosažení jeho z měšťanův štaroměstských vyvolen byl mezi direktory i podepsal spolu s jinými porovnání, kteréž pak strana pod jednou se stranou podobojí uzavřela (Slav. Pam. 394). L. 1615 pro banlivá slova, o nebožtiku králi Rudolfovi II. pronešená, měl process politický. V době povstání jméno jeho opět nalezáme mezi direktory a tudiž v popředí celého hnutí proti Ferdinandovi II. Dne 27. února 1621 byl na staroměstské radnici uvězen a 19. července k smrti „na justicii obzvláště v rynku staroměstském postavené“ ortelován. Viktorin Vrbenský jej připravoval k smrti, kterou

328

Vodňanský z Radkova.

21. června podstoupil (Skala V. 42, 87, 137). Dům jeho 1629 konfiskován (Pam. 1873, 262).

1. Theatrum mundi minoris, široký plac neb zreadlo svéta, t. j. živý kontrpekt nezčíslných bíd všeho lidského pokolení. V Pr. 1605 (III. 1873). Ded. Štefanovi Jiřímu z Šternberka na Postoloprtech, Ratajích Hražených a Vodolicích, německých leén hejtmanu i presidentu komory české, pak radám téže komory: Adamovi ml. z Waldšteina na Hrádku a Lovosicích, nejv. mine-meystru Krištofovi z Sebuzína na Břežanech, Chotouni a N. Libni, Kašparovi Kaplíři z Sulevic na Milčiné a Neustupově, Šastnému Mošovskému z Morav-čina, hejtmanu hradu pražského, Melicharovi z Rechmberku na Šlavě, Jakubovi Menšikovi z Menšteina.

2. Chystal se k překladu kroniky turecké, jakož svědčí v přidané k č. 1. básni Pavel z Jizbice: Dum Mahometanae chronicon vulgaverit orae, con-versum in Čechicos, non sine laude, sonos, dignus erit populi regisque favore etc.

Vodňanský z Radkova Václav, bakalář 1543 a mistr svob. um. 1545, vyučoval v Žatci i později přejal tam radní písařství. Nejednou ke dvoru královskému u věcech obecních posíláván, jakož vůbec velikou v řízeních zběhlostí a výmluvností proslul. Erbem a přídomkem nadán 1558 (Ryb.). Básnil latinsky; vydání jeho „Cantilen“ Melanchthon opatřil předmluvou. Zemřel morem 12. prosince 1564 (Velesl. Kal.). Památku jeho opěval Kodicill básní „Lugubria“ (Pr. 1565) a Jan Rosin ve svých „Lachrymách“ (Proch. Misc. 116).

Tří písně o Mr. Janu Husovi v Musophilově kancionále 1583 č. 110—112.

Voigt Adauctus a Sto Germano, nar. 14. ledna 1733 v Hornim Litvínově, studovav ve Slaném, v Chomútově a v Litomyšli, 1747 vstoupil do řádu piaristského a 1758 na kněžství byl vysvěcen. Mnoho let vyučovav na ústavech radu svého, 1771 stal se místorektorem kolleje pražské. Od té doby počíná se činnost jeho v oboru dějin vzdělání a písemnictví českého; jmenovitě zásluhou jeho jest, že numismatiku českou založil na pevných základech. L. 1777 povolán do Vidně jakožto professor dějepisu, kustos dvorské bibliotheky a sbírky mincí, v kterýchžto úřadech vytrval do 1783. Poslední svá léta ztrávil v Mikulově v pracích dějepravných, i zemřel tam 1787.

1. Eſſigies virorum eruditorum atque artificum Bohemiae et Moraviae una cum brevi vitae operumque ipsorum enarratione. Pr. I. 1773, II. 1775. Společně s Ign. v. Born. Srov. Pelcel č. 2.

2. Acta literaria Bohemiae et Moraviae. Pr. 1774—1783. Dva díly. Obsah v Hannšově Quellenkunde str. 76. K dalším dílům rukopis zůstal v piaristské kolleji mikulovské (D'Elvert LG. 229).

Vokaun Jan.

329

3. Untersuchung über die Einführung, den Gebrauch und die Abänderung der Buchstaben und des Schreibens in Böhmen. Pr. 1775 (Abh. einer Priv. Ges.).

4. Von dem Alterthume und dem Gebrauche des Kirchengesanges in Böhmen. Pr. 1775 (ib.).

5. Versuch einer Geschichte der Universität in Prag. Pr. 1776 (ib.).

6. Über den Kalender der Slawen, besonders der Böhmen. Pr. 1777 (ib.).

7. Nachrichten von merkwürdigen böhmischen Maecenaten und einigen ihnen dedicirten Büchern. Pr. 1784 (ib.).

8. Auctores, qui scripsere de rebus bohemicis. Sbírka zpráv životopisných, rkp. ve dvou dílech. I. A—O, II. P—Z. Dil druhý nyní v ČMuseum.

### Vojtěch od sv. Tobiáše (Adalbertus a S. Tobia)
karmelitán, vydal tři kázaní 1732—1738 (V. 933 a 993).

### Vok z Bělina Jan 1469 přepsal Orlojik a Zreadlo sv. Augustina (II. 122 a III. 878).

Vokál či Vokalius Jan z Prahy, 1599 bakalář, nejprvé co kollega působil při škole sv. Martina v Praze, na jaře 1600 pak dostal se na školu v Českém Brodě, spolu s Heliadem; 1601 jim obéma při svých elegiích na osoby, 1599 zemřelé, Mr. J. Kampan připsal básně. Později usadil se Vokál v Brodě. Když tam 1608 lid arciknížete Matyáše za 25 dnův ležel, u sebe měl Václava Vchynského, kterýž mu však za ztravu ničeho neplatil, tak že s ním přišel ke škodám do 50 kop gr. Po 1627 s Heliadem odebral se na Slovensko.

1. Sbírka listin a jiných písemností, písní, satyr, popisův atd. hlavně o věcech náboženských v Čechách 1417—1609. Rkp. v bibliothèce strahovské. L. 1609—10 Vokál jej zapůjčil Heliadovi, kterýž se mu za to odvděčil dvěma latinskými epigrammy.

2. O přitažení do Čech Matyáše arciknížete rakouského s. lidem moravským, rakouským, uherským l. P. 1608. V témž rkp. 159—180.

Vokál Václav, syn Janův, kněhtiskař, jenž po 1630 v Trenčině provozoval umění své, závod svůj maje v domě Kašpara hraběte Illešháze. L. 1637 s předmluvou svou vydal modlitby Habermannovy (Klič 85). L. 1645 již byl mrtev; toho zajisté roku tiskárnu řídila vdova jeho Dorota. U ní 1647 tištěna Cithara Tranovského.

Vokaun Jan Antonín, doktor sv. písma, asi 1720 do 1743 děkan vodňanský a vikář kraje prachenského.

Roztrhaný šat sv. Bernarda. V Pr. 1731 a 1754 (V. 969). Ded. opatovi v Plasích, Eugeniovi Tittlovi.

330

Vokaun Tobiáš.

Vokaun Tobiáš Novopražský, 1619 štal se bakalářem
svob. um. i byl knézem evangelickým. Zemřel 1. dubna 1628
u vyhnanství (Nosidlo v MGQ. 461).

Krátký výklad modlitby Davida krále v žalmu 94 (Příd. 172).

Wolf Jan, též Morava nebo Moravus řečený, měšťenín
staroměstský „od zlatého kola“, společně s Konáčem 1507
(III. 97), od 1512 samostatně co kněhtiskař v Praze pracoval
(III. 108).

Br. Wolff, zřízen byv na kněžství 1529, stal se 1536
správcem sboru přerovského. Tu s zvláštní pečlivosti ujímal
se mladého Blahoslava, jenž skvělé o něm zůstavil svědectví.
„Ač prostý žák był, však prý był příjemný kazatel, písař,
Němec (t. j. znatel němčiny), hospodář dobrý. Br. Lukáše
starého formanem býval, drahně písni nadělal, z nichž mnohé
jsau v nevém kancionálu. Při žádném z správcův bratrských tak
máło vášní škodných poznał sem; taková była muže toho bedli-
vost a sebau vládnuti. Člověk-tě był, ale takový člověk,
jakýchž velmi máło jest. Latině téměř nic neuměł; a proto
był učený a pravým uměním stkvěl se; uměł i fysiku.“ Br.
Wolff był členem úzké rady, ač nevědomo, od které doby.
Zemřel v Přerově 26. října 1548 a tu pohřben v Sýřavě u
sv. Michala pod Kopkau (Fiedler 228, 234, 240).

Několik písní v kancionálu šamotulském.

Wolfgang bosák 1505 kvardiánem byl kláštera u sv.
Jakuba v Praze i měl tehdá při o odkaz před soudem ko-
morním. Později 1510—1515 duchovní správu vedl v Ká-
dově, i psal úsilovně proti Br. Lukášovi.

1. Spis proti Dětinským otázkám (Lukáš č. 11, III. 746).

2. Proti bludným a potupeným artikulóm pikhartským, s kruntovnými
duovody na ten spůsob, jakož i jedovaté sepsání Lukáše antipapeže, roz-
množitele Pikhartství, pod otázkami a odpovědmi. V Plzni 1510 u Štětiny.
(III. 764, 766 a 777).

3. Traktát proti kacieřóm a pikhartóm, proti všem bludným. Rkp. un.
bibl. pražské 1511, XI. E. 1 (III. 777).

Wolfius Adam z Benešova českého, 1606 učitelem v
Novém Městě nad Metují, pak se obrátil ku kněžství. L. 1619
vedl duchovní správu v Polné, odkudž odešel do Uher i již
před 1625 přejal tam faru v Nižných Motěšicích na podacim
Kašpara Illešháze.

Volynský.

331

1. Exegesis catechismi M. Lutheri, t. j. Sumovní o sprosté pravdě boží ukázaní. V Pr. 1619 (IV. 1456 a 1543).

2. Krista osoby spasitedlné vyznání. Bez m. 1625 (V. 886).

3. Kázaní pohřební nad Johannou Romencovou 1636, nad dítkami Tobiáše Jana Služinského 1637, nad Zuzanou Krušinovou 1638, nad dítkami M. Bočka Lipnického a nad Bočkem samým, pak nad J. Butovským, vše exulanty českými v Trenčíně (Rybaj 13, V. 1067).

Wolfius Martin, kněz evangelický.

Modlitby každodenní horlivé. V Senici 1670, v Žilině 1673, v Púchově 1729, v Brně bez r. (V. 1569).

Volný Lukáš, z ovčácké rodiny na Chlumecku osedlé, 1690 stal se hospodářem ovčína v Kratonohách, i vymohl toho skrze svou vrchnost, aby ovčáci v Čechách ve zvláštní cechy sestupovati se mohli a tudíž živnostem městským se vyrovnali. Sám Lukáš stal se cechmistrem cechu pro okoli poděbradské zřízeného. Přitom, jakož i bratr jeho Václav, obíral se skládaním písní. Zemřel po 1710. Pěsnotvorství to provozoval i také Jiří, syn Lukášův, jenž od 1730 byl šafářem a vrchním ovčákem v Kratonohách a 1745 zemřel. Příkladem Volných povzbuzen byl i třeti samouk básnický, milčický rolník Vavák k podobné činnosti.

1. Leopold císař-pán římský tenkrát měli posilnil hezky; včak Josef I. císař náš pán již nyní potvrdil všeho nám. Vivat Josef! Dvě písně od Lukáše, jedna od Václava Volného, složené pro památku vyzdvižení pořádku ovčáckého. Jedna z písní na jméno Václava Norberta Ochtaviana hr. Chynského. V Pr. 1710 (V. 217).

2. Jiřího V. veselé písně. Sebrány od Fr. Vaváka, vydány od Hanky. V Kr. Hradci 1822 (V. 187).

3. Téhož písně pobožné, porůznu tištěné.

Volyňský Jakub, kněz podobojí směru luterského, 1540 byl děkanem v Litoměřicích (Bor. I. 154). L. 1542 účastnil se boje, jejž tehdá kněžstvo kališné podniklo proti Br. Augustovi, jsa ve spojení jednak s Mystópolem, kn. Václavem Řezníkem, Matějem Lounským i Petrem farářem zásadským, jednak s Janem z Pernšteina. Šturm v Dialogu dvakráte se o něm zmiňuje. Jednou když vypravuje, že kněži tehdejší v jiném téměř ničem než v tom toliko svorní jsou, aby na Bratři křičeli, čehož prý „kn. Jakub děkan litoměřický na každém kázaní téměř neobmeškává.“ Podruhé, když ličí protivenství, jakéž se Bratřím dějí v městech. „Pakli by se kde který (Bratr) zjevil, hned prý naň co psi vrčí aštěkají, až jej i ven vyhryzou, co kn. Jakub Vita mlynáře z Pokratic a Václava

332

Vopatovský.

Melausa saukenníka z Litoměric.“ L. 1550 kn. Jakub již v Litoměricích nebyl.

List všem vůbec Bratřím náboženství Boleslavského svědčící. Při od-
povědi Petra ze Zásadi. V Pr. 1542 (IV. 1238). Ded. Janu z Pernšteina.

Vopatovský či Vopatovinus Jan z Prahy stal se bakalářem 1522, mistrem svob. umění 1524 (LD. II. 273, 276 a 280).

Formulae puerilium colloquiorum lat., bohemica et germanica lingua bre-
vissime conscriptae. V Pr. 1550 n J. Hada Kantora (Hanslik 553).

Vorličný či Aquilinas Jan z Kr. Hradce obrátil se k stavitelství vodnímu, i zastával za Ferdinanda I. a Maximiliana II. drahně let úřad nejvyššího správce vodovodů (supremus aquaeductuum rector). Usadiv se na N. M. pražském, náležel k bohatým a váženým měštanům tamním. Na stará léta, když pro churavost nemohl se zanášeti hmotnými pracemi, jal se vykládati žalmy a jiné zpěvy v české rytmy, uváděje skladby ty, co znamenitý znalec a milovník hudby a zpěvu, pod noty. Zemřel asi 1575 v Praze. Obraz jeho nalezá se při žaltáři (ČČM. 1873).

1. Žaltář sv. Davida na terše hendekasyllabon a rytmy jedenácti syllab složený. V Pr. 1572 (IV. 67). Přepis v un. bibl. pr. XVII. C. 11; u Jungmanna omylem co původce rkpu. toho jmenován Václav Vorlický (V. 143).

2. Hymny, t. j. písně chval božích, od některýčb sv. doktorův a biskupů církevních v lat. jazyku složené a nyní v jazyk český přeložené. V Pr. 1572 (ib.). Ded. obé Maximilianovi II.

Vorličný Pavel v. Aquilinas.

Votava Pavel Ildefons, benediktin kláštera sázavského počátkem XVIII. věku.

Slavíček svatoprokopský, aneb- písně o sv. Prokopu. Rkp. 1720 v univ. bibl. pražské XVII. E. 49, připravený k tisku u K. Ferd Rosenmüllera (V. 118).

Votický Řehoř či Řiha byl tkadlčem ve Voticích i ná-
ležel k sektě Amosenské, ano byl i literátem jejím, jelikož oprá-
voval traktáty Amosa a Kubíka Štěkeňského. L. 1491 za
krátého vítězství své strany v Jednotě shledáváme jej co Br.
Řehoře mezi členy úzké raddy.

O moci světa. Traktát, sepsaný 1485. ABr. I. 290—315. Viz Gindely GBr. I. 62 a 498.

Vrána Mikuláš, jinak Adelfi z Litomyšle (Adelphus Litomysslius), 1530 bakalář (LD. II. 298), usadil se co soused v rodísti svém, za manželku pojav dceru Anny Trávnické z Turnova. Co posluchač Jednoty stál v přátelském svazku s lékařem Janem Zborským, k jehož pobádání přeložil pozůstalý

Vratislav.

333

po Mr. J. Černém traktát Rhasesův. V době 1548, kdež Zborský vržen do Černé Věže v Praze, zdá se, že Vrána náležel k těm, kteří, rovně Alexandrovi Aujezdskému, povolností hleděli se vyvětiti z nesnází. V tom smyslu psal i své tchyní, kterýžto list byl starším tak vážný, že sám Blahoslav naň dal odpověď (ABr. VII. 71 sld.). L. 1566 ještě žil v Litomyšli (Pam. 1871, 44).

1. Výklady na Rhasesa, jichž převod dokonán na štědrý den 1566. Rkp. v univ. bibl. pražské (IV. 885).

2. Komedia česká o ctné a šlechetné vdově Judith a o Holofernovi hajtmanu krále Nabochodonozora (4 akty). V Pr. 1605 u J. Nígrina (IV. 234).

Vratislav Jan Václav, syn Václava Vojtěcha Vr. z Mitrovic a pravnuk Václava řečeného Turečka, po smrti otcově (1699) vstoupil do řádu theatinského, kdežto se bratr jeho Ivan byl stal jesuitou.

Krvaví potůčkové preyštějící se ze školy Ukřižovaného. V Kr. Hradci 1719 (V. 1471).

Vratislav Maximilián, potomek panské rodiny Vratislavův z Mitrovic, vstoupil do řeholního řádu apoštolského, ve kterémž ku konci XVII věku co missionář působil, živ jsa. dilem v Čechách, dilem v Polsku.

1. Kvítek v církvi sv. vykvetlý (život theatina Ondřeje Avellina). v Pr. 1684 (V. 1293).

2. Divotvorný řeholního kněžstva patriarcha, sv. Cajetanus. Ve Lvově 1693 u Vojt. Milčevského (ib.).

Vratislav z Mitrovic Václav příjímí Turček, syn Štěpána V. na Drachově a Kateřiny z Běšín, nar. 1576, vychován byl na školách jesuitských v Jindřichově Hradcí, kdež otec jeho žil při dvoře Adama z Hradce. Za mladých již let veliké jevil zalibení v cestopisech. Touha, aby sám spatřil to, co jej v knihách tak vábilo, vyplnila se mu, když co mládeneček 15letý k přímluvě páně Adamově vzat byl za pachole komorní ku komonovu Fridricha z Krekvic, an co vyslanec Rudolfa II. vypraven byl k vysoké portě. Počátkem září 1591 vyjeli z Vídně i brali se přes Budín a Bělehrad do Cáříhradu. Z počátku dobře se všecko dařilo, ale sotva rok minul, nastala proměna. V letě 1592 za obapolného míru obnoveny turecké nájezdy do Chorvat a následkem toho z Vídně zadržen roční poplatek. Z tobo u dvora sultanského nemalá vzešla nevole, která počítím Hassanpaše u Sísku dostoupila

334

Vratislav.

vrcholu. Vida, jak se věci toči, chtěl se Vratislav s kupci
armenskými vydati na cestu do Palaestiny a do Egypta, od-
tud pak hned se přes Benátky vrátiti domů. Ale sešlo s toho.
Sinan-paša, stav se vezírem, jal se proti Krekvicovi postupovati
s zřejmým nepřátelstvím, až celé vyslanectví i s moravským pánem
Karlem Záhradeckým, an se cestou do Jeruzalema v Cářihradě byl
pozdržel, přímo obstaviti kázal. V době zavření toho se po
městě rozmohl mor. I Vratislav jím byl zachvácen a mnoho
neděl na smrt stonal. V tom Turci vrazili do domu a zradou
poturčilého hofmistra vyslaneckého, Ladislava Mörthena, zmoc-
nili se tajných dopisů, které Krekvic s dvorem svým udržoval.
Nato Sinan, bera se již s vojskem do Uher, v srpnu 1592
Krekvice nejen jal, ale všemu právu mezinárodnímu na vzdory
v okovách uvězil. Komonstvo vyslanecké rovněž bylo zjímáno.
Vratislav, ač od nemoci hrubě byl seslaben, předce z lůžka
vyskočil a na hambalkách se skrýval, ale konečně mdlobou k
návratu do postele byl přinucen a též jat. Všickni v těžkých
řetězích odvedeni nápréd do arsenálu a některý čas na galeje
ukováni. V máji dostali se do Černé Věže. Všude hladem i
ranami nemálo trýzněni; jediná věc, kterou se u vězení, dva a
dva spolu jsouce spoutáni, zabývati mohli, bylo „vázání“
punčoch, rukavic a tureckých kloboučkův. Ztrženými za to
penězi poněkud si v bídě své přilepšovali. Vratislav začal se
učiti turecky, ale brzy toho nechal, byv vystřežen, že by tím
na sebe obrátil pozornost a násilně mohl býti poturčen. Konečně
20. června 1595 po smrti Sinana-paše dosáhli svobody, kterou
si nicméně ještě i od strážce vězení svého musili vykoupiti
200 dukáty, Vratislavovi, kn. Janovi z Vinoře a K. Záhra-
deckému od příbuzných poslanými. Anglický vyslanec, jenž
sultána na vojnu do Uher jdoucího doprovázel, ubohé vězně
vzal pod svou ochranu až do Bělehradu. Odtud dali se přes
Solnok a Budín do Vacova, a tam od císařské posádky pře-
jati. V Praze představeni sou císaři, ale prosby jejich za
nějakou náhradu odbyty těšinskými jablky. L. 1599 Vratislav
po strýci svém Václavovi zdědil tvrz Korkyni. a brzo se oženil
za manželku pojav Lidmilu Ježovskou z Lub, touž pani, na
kterou 1620 kačenský žaluje. S ní věnem dostal Starý Knín
a Zduchovice. Patrily mu i Hlazovice, kteréžto statky vesměs
leži v Pražsku na levém poříči vltavském. L. 1603 se bratři

Vrbenský.

335

Václavovi rozdělili o pozůstalost po otci. Později se Vratislav
stal kr. radou a přísedícím většího soudu zemského i komory
české. I proti Turkům v nejednom tažení se zúčastnil. V bou-
řích 1618—20 zůstal věren domu císařskému. L. 1625 od
Jaroslava Oty z Losu koupil tvrz Chrastinu. L. 1629 přijat
do stavu panského, kterýž mu 1633 potvrzen i pro říši němec-
kou a ostatní země dědičné. Zemřel 22. listopadu 1635. Pří-
hody své za doby turecké popsal 1599.

Příhody V. Vratislava 1724 k vydání upravil vnuk jeho Václav Ignác, ale nedošlo k tomu. Teprv Pelcel spůsobil jich vytištění 1777 v Praze, nad to pak přeložil je i do němčiny a 1786 v Lipsku uveřejnil. Druhé vydání české 1807 zpořízeno od Krameriusa, třetí 1855 od Jana Václ. Rozuma (IV. 656). Anglický překlad od A. H. Wratislawa (London 1862).

Vrba viz Novák Jan.

Vrba Jakub Ferd. Ant., rodic nymburský, měštěnin
Nového Města pražského.

1. Jana Baptisty S. J. Věnec vděčnosti. V Pr. 1676 (V. 1431).

2. Krátký veytah práv městských král. českého. K němuž přidána jest krátká obsažitedlnost processu právního, jako i instrukcí městská s přidáním kratičkého veytahu pokut z práv městských. V Pr. 1691 a 1700 (V. 604). Týž spis vydán i německy: Kurzer Extract der Stadtrecht im Königreich Böheimb (Brünn 1707).

Vrbenský, lat. Verbenius Viktorin z Vltavského Týna přípravného vzdělání nabyl na školách lounských. L. 1601 uvozuje se mezi alumny pražskými. Dokončiv studia stal se na podzim 1603 rektorem u Velikého sv. Štěpána v Praze a na jaře 1604 předním správcem škol kralohradeckých. L. 1605 dosáhl hodnosti mistrské a vstoupil do stavu duchovenského, načež jej Náchodští povolali ke správě duchovní. V Náchodě 1606 se oženil, a přátelé sňatek jeho oslavili básněmi „Carmina in honorem clarissimi viri Mr. V. Wrbenský“ (Pr. 1606). Téhož roku vystoupil s prvním spisem svým. Z Náchoda se 1609 dostal za děkana do Písku, a 1614 působil co nástupce Matěje Romence v Německém Brodě. Tehdá spisem svým „konfessí česká—pravá augšpurská“ nemalé mezi Bratřími vzbu-dil pohoršení. Snažil se dokázati, že konfessí česká, o kte-rou se evangelíci čeští 1575 snesli s Bratřími, úplně se shoduje s vyznáním augšpurským, i vyslovil tim mínění, od horlivěj-šich evangelikův českých rovněž tak zastávané, jako od Jed-noty zamítané. Snaha Vrbenského ani se již obvyklým pláš-těm snášelivosti nekryla, nýbrž přímo bila k cíli zřetedlně

336

Vrbenský.

vytknutému. Bratři k útoku tak neobalenému ovšem mlčeti nemohli; nejpeprněji v tom postoupil Dr. Borbonius (o němž viz). Vrbenský hned nato s odpovědí byl hotov. Nicméně speru tomu od povážlivějších brzo konec učiněn. I sám Vrbenský ponenáhlu v horlivosti se poutišil (ČČM. 1874, 194). L. 1618 dostal se na faru u sv. Mikuláše v Praze a rok na to jmenován assessorem konsistoře. Za bouřných dob tehdejších, nezdá se, že by byl míval vynikavé nějak účastenství. V dubnu 1621 spolu s Mr. Jiřím Šultysem vypravil se do Drážďan prosit kurfiršta saského o přímluvu u císaře, aby universita pražská při starých svých právích byla zůstavena. Poslům dostalo se sice přivětivého uvítání, ale nehrubě přiznivého pořizení, anobrž po návratu svém do Prahy nemalé na ně došly nesnáze pro pomluvy, jež se z Drážďan knižete z Liechtenšteina byly donesly. Nejednou z toho, co v saském hlavním městě jednali, před Pavlem Michnou odpovídati musili (ČČM. 1847. II. 620). Po vynešeném nad hlavami povstání rozsudku, povolán Vrbenský s Vítem Jakešem, aby věznům na radnici staroměstské střeženým poskytl poslední útěchy. Prosincovým dekretem nicméně přinucen byl opustiti Prahu, i obrátil se do Žitavy. Tam zemřel 1630, zůstaviv vdovu Kateřinu († 1632) a dvě dcery (Pescheck Exul. 74 a 77). Přehled spisův jeho do Obrany své pojal Martinius.

1. Synopsis neb tabule čtení výročních ke dnům nedělním Bez m. 1606 (IV. 1375, Martinius v Obraně č. 3.). Ded. Janovi Rud. Trčovi z Lípy.

2. Nové léto křesťanské. V Pr. 1609 (IV. 1474 a 1792, Martinius č. 6).

3. Harmonia evangelistarum, totiž spisův čtyr evangelistův sv. na částky rozebrání a zrovnání. Na zámku Dobrovici 1614 (IV. 1424). Ded. Jáchymovi Oníškovi, Albrechtovi Václ. Smiřickému, Mik. Španovskému z Lisova na Pacově z Chyšce, Zigm. Matějovi Vencelíkovi z Vrchovišť na Kamenici a Chýnové, pak raddám v Pisku, v Týně nad Vltavou a v Německém Brodě.

4. Konfessí česká—pravá augšpurská na otázky s odpovědmi rozebraná. Na Dobrovici 1614 (IV. 1425, Mart. č. 9).

Na to kommenty Borboniovy. Proti těm pak:

5. Obrana konfessí české--pravé augšpurské, od Br. Borbonia na lehkost pravdy boží weprávě kommenty potupené, sepsaná od autora knížky. Na Dobrovici 1615 (IV. 1425). Celým obsahem otistěna v Obraně Martiniově 348--362.

6. Kázaní nad Johannau Ľauhravnickau, manželkau kn. Jiřího Posthuma, v městě Měříně pastýře církeve boží, 1614 9. máje učiněné. Na Dobrovici 1614 (IV. 1790).

7. Sašem niničský. Na Dobrovici 1615 (IV. 1435).

z Vřesovic Václav.

337

8. Vzácného Compelle intrare poručení. 1616 (IV. 733). Podobného titulu spis vyšel 1625 bez m.: „Compelle intrare, t. j. o násilném lidí k víře mocí tělesnau přidržování a svědomí jich příčinau náboženství sužování.“ Ex. v univ. bibl. pr.

9. Výklad listu Kristova od Evangelisty jeho, sv. Jana, psaného a do Laodicee poslaného. 1616 (IV. 1538).

10. Pohřební kázaní nad Janem Fridrichem Hofmannem na Grünpühlu, Střechově a Novém Želivě, 8. června 1617 v Želivě učiněné (ČČM. 1860, 507).

11. Chiragogia sacrorum bibliorum. Biblí, knihy sv. St. i N. Zákona kanonisované v sobě obsahující. V Kr. Hradci 1618 (IV. 1161, Mart. č. 1). Na díle tomto Vrbenský pracoval asi od 1610 a na tisk vynaložil „přes tři sta kop z vlastního statečku“ (Mart. Obrana 346).

12. Historia o umučení Pána našeho Ježíše Krista, ze čtyr evangelistův v jeden pořádek uvedená. V Pr. bez r. (IV. 1792, Mart. č. 7).

13. Vysvětlení artikule o předřízení božím (Mart. č. 4).

14. Vyjádření figur a proroctví starozákonních o narození Ježíše Krista (Mart. č. 5).

15. Rozmlauvání theologická z kap. 3. zjevení sv. Jana—Horkého, Studeného a Vlažného (Mart. č. 8).

16. Postilla na evangelia nedělní (IV. 1565, Klič II. 143).

17. Zpráva o pobožném k smrti připravování věrných Čechův l. 1621. Otištěná v historii Skalově V. 127—142.

18. Obrana spisu Dr. Polykarpa Leyzera „Vysvětlení katechismu“ (IV. 1623). O tom Martinius v Obraně 215: „Proti té vzácné knize pana Dr. P. Leyzera když se do rukau lidí evangelistských dostal traktát jakýsi důtklivý a štiplavý psaný, bez podpisu však místa i jména, nepominuli muži pobožní božího učení zastaupiti, hájiti; mezi nimi osvícený a vysoce učený theolog Mr. V. Vrbenský, jak v jiných svých vzácných a věčné paměti hodných knihách, tak i v odpovědi jařné, directe ten odboj porážející, pravdě boží svědectví vydati.“

19. Katechismus (IV. 1454, Klič II. 149).

Vrbětický Mikuláš, varhaník v Slavičíně, sepsal paměti rodiště svého 1453–1708, v kterých zvláště zajímavy jsou zprávy o vpádech uherských za XVII. a XVIII. věku (V. 330, D’Elvert LG. 155).

z Vřesovic a na Byšicích Václav, druhý syn Wolfův, studia svá konal nepochybně ve Wittemberce. Potom byl radou soudu komorního a komořím arciknižete Ferdinanda. Nejednou konal poselství u věcech císaře Maximiliana II. a Rudolfa II. Jmenovitě 1557 byl v Augspurku na sněmě, maje prostředkovati v rozepři krále polského a mečových rytiřův. S zálibou pěstoval učenou literaturu. Tomáši Mitisovi psával; z listův jeho zachovaly se dva, jeden na oslavu Bohuslava z Lobkovic (Balb. Boh. d. II. 119), druhý na povzbu-

Rukověť k děj. lit. č. II.

22

338

z Vřesovic Václav.

zení samého Tomáše k básnictví (Proch. Misc. 443). Mimo
to složil latině rodopis Přemyslovčův. V náboženském hnutí
1567 počatem nemalé měl účastenství. Horlivý jsa luterán a
mezi souvěrci svými theologicky nejvzdělanější, brzo stál v čele
těch, kteří stůj co stůj konfessí augspurské vymoci chtěli státní
platnost a Bratří buď sobě podkasati anebo potlačiti usilovali.
V jednání 1575 živě se opíral zastavatelům Jednoty, a Starší
nejednou zakusili strachu, aby panstvo jejich od něho pře-
mluveno nebylo. Hlavní jeho proti Bratřím důvod byl, že se
shoduji téměř s kalvinisty a že srovnalost s Lutherovou náu-
kou není než ličená (Quell. 410—12). Když konečně konfessí
česká k místu přivedena, a císař v sírší řeči k osobám, z sta-
vův k slyšení povolaným, 2. zátí 1575 potvrzení její ozna-
moval, Václav vše, co císař mluvil, poznamenával a pak spolu
s Michałem Španovským ve spis uvedl, kterýžto od nich do
desk vložen (Slav. Pam. I. 230). Hned potom spolu s Janem
Rosinem Žateckým sepsal zřízení církevní, kteréž od Evange-
líků přijato (ABr. XI. 136). Leč mezi defensory volen ne-
byl. Po smrti Maximilianově Václav 1579 konfessí českou
spolu s ústním potvrzením císařským tiše v svém domě dal
vytisknouti. O to se Rudolf II. nemálo rozhněval, že jej až
i z komory vyloučil (ib. 92). Od té doby ustoupil Václav z
veřejného dejistě, zanášeje se jednak literaturou, hlavně pak
alchymií. Březan jej s Petrem Hlavsou klade mezi přední
tehdá patrony alchymistův i vypravuje o něm, že 1577 Vilé-
movi z Rožmberka odporučil strůjce „kamene filosofického“
Klaudia Syrra Romana. Václav zemřel bezdětek 19. července
1583 i pochován v kostele sv. Mikuláše na Malé Straně, kdež
hrob jeho ozdoben epitaphiem od T. Mitise. Jmění obrátil
dílem na fideikomiss pro rodinu Vresovickou, dílem na účely
školní, kostelní a milosrdné. Bohatou svou knihovnu, ježto
zvláště vynikala spisy biblickými, odkázal obci malostranské.
Během času zanikla, až pak 1780 při jakéms přestavování na
radnici malostranské v odlehlém sklepeni v bednách objevena
a k univ. bibliothce pražské připojena (Hanslik 74).

1. Křesťanské, potřebné a pobozně napomenutí o nastávajícím zřetedlném hněvu a spravedlivé metle včemohauciho P. Boha. Při tom traktátek o předvědění a vidění těch věcí, které se státi mají. V Pr. 1578 (ČÚM. 1862, 300).

2. O velebné a předrahé svátosti kšetbu Pána našeho Jezu Krista kra-
tičké a hlavní otázky sakramentůře a odpověď věrného křesťana. Spisu tohoto,

ze Všehrd.

339

an rokem neznámým od Vřesovce, nejpodobněji Václava, vydán byl, nalezá se opis v svazku LIV. G. 484 v un. bibl. pražské. S tím souvisí:

3. Spis o celém přijímávání a o hodném připravování a o pravém užitku celého kšaftu Pána n. J. Kr. pod obojí spůsobou, slovem živého Boha a vyznáním sv. církve staré katolické nejpřednějších učitelův potvrzený. Vyd. 1579. Opis tamtéž.

z Vřesovic a na Daubravské Hoře Wolf, syn Václavův, nar. asi 1510, záhy vstoupil do služby. L. 1542 stal se hejtmanem hradu pražského, vedle kteréhožto úřadu od 1543 zastával i podkomořství králové. V hnutí stavovském 1547 setrval při králi, i náležel k těm, ježto věc jeho co nejhorlivěji vedli. Opětovně jednal s Pražany i se stavy jménem královým, a po bitvě můhlberské podle úřadu svého vězně pod svou mocí držel. Odměnou za služby tyto na podzim t. r. povýšen na nejvyšší písařství. O sněmě 1557 ustavena byla kommisse k napravení zřízení zemského, kterážto dilo své pod vedením pana Wolfa 1563 dokonala, načež nákladem jeho 1564 tiskem vydáno. L. 1563 jednal s Augustou jménem arciknížete Ferdinanda (Aug. Živ. 94 a 117). Pan Wolf znamenitý byl hospodář. K Doubravské Hoře, kterouž po otci držel, již 1534 přikoupil Teplici; později k panství tomu připojil Onomyšl 1544, Kostice 1545, Kyšperk, Soběchleby, Bohosoudov a Krupku 1550, Oltářík a Jeneč 1567. Druhá manželka, Oršila z Weitmile, věnem mu přinesla Malhostice. Zemřel 21. března 1569, i pochován v kostele teplickém.

Práva a zřízení zemská král. českého. V Pr. 1564 (IV. 918).

ze Všehrd Kornelius Viktorin, Chrudiman, syn souseda tamního Janúška, nar. asi 1460, odebral se 1477 na studia do Prahy, kdež za spolužáky měl proslulé potom muže Vavřince z Krasonic a Jana Černého. L. 1479 stal se bakalářem, 1481 licenciátem a 1483 s ohromnou prý slávou povýšen na mistrství svob. umění. Hned potom čísti začal na universitě. Na podzim 1484 vyvolen k děkanství, ale již po dvou letech zanechal professury i uvázal se v úřad při soudu zemském. Již 1488 byl starostou komorničím a ingrossatorem desk zemských. Téhož roku sobě v Praze u kostela sv. Haštala dům za 104 kop gr. koupil. Domácnost řídila mu matka Barbora, s kterouž 1483, když ovdověla, statkem se byl spolčil. L. 1492 zemřeli mu matka a bratr Václav, jehož dceru Kateřinu přijal pod poručnictví své. Touž dobou začal se psáti „ze Všehrd“ na základě erbovního strýcovství, ve které přijat byl od staré pražské ro-

22*

340

ze Všechno.

diny spolu s Janem Šlechtou z Blovic. S mužem tímto, kterýž
se 1484 za Viktorinova dékanství byl stal bakalářem, později
co královský sekretář proslul a 1525 v Kosteleci zemřel, dů-
věrné jej spojovalo přátelství. Oba horoucné nadšeni byli pro
slovesnost staroklassickou, kteráž tehdá po mnohostaletém za-
nedbání slavila své vzkříšení a všechno, co duchem ušlechtilým
vynikale, záchvatem zaujala. Směru toho náčelníkem v Čechách
byl Bohuslav z Lobkovic, po kterém Viktorin hned druhé
místo držel. Do kruhu toho mimo to náleželi Řehoř Hrubý
z Jelení, králův sekretář Dr. Augustin Olomoucký, starosta
komorniči Jan Pibra z Pibry, menší při dskách písař Jan z
Domaslavě. Všickni již samou tou společností snah sloučeni byli
v přátelství, kteréž zvláště mezi Bohuslavem a Viktorinem uté-
šeně vzkvétalo. Z jara 1493 vzložen na Viktorina důležitý
úřad místopísařství desk království českého. Ale již na pod-
zim toho roku přízeň mezi dávními přátely rozvrácena. Bohu-
slav příčinou strojeného tehdá mezi Římem a českými kališ-
niky narovnání sepsal báseň „In summum pontificem“, ta však
tak hnula Viktorinem, že na ni odpověděl přeostrou satyrou
na papeže. Od té doby na místo shody mezi oběma nastou-
pila hořkost, ačkoli Viktorin i nadále věhlas Bohuslavův sla-
viti nepřestal. L. 1493 Viktorin dům svůj za 90 kop gr. pro-
dal Pibrovi a usadil se v domě, jejž nazývá „aula reginae.“
L. 1494 česky počal pracovati; rok na to přistoupil ke sklá-
dani velikého díla svého o právích země české. Mezitím po-
nenáhlu růsti mu začaly nesnázky v úřadě, jednak nepřetrže-
ným spojením úřednikův při úřadě desk, Jana z Dominavě a
Píbry, s Bohuslavem z Lobkovic, na něž on co na „žalobniky
a znášeče soukromí“ naráží, jednak odporem, jejž mu zakou-
šeti bylo od některých úředníkův zemských, jmenovitě od
nejv. komorníka Jindřicha z Hradce a nejv. sudí Půty Švihov-
ského z Rysanberka. Co odporu toho příčinou bylo, vyjasněno
není; nejpodobnéjší jest, že Viktorinovo „mudretví latinské“
a „mluvení jeho z kněh“ pánům těm, ježto mečem lépe než
náukou vládli, nebylo vhod. Zdá se též, že Viktorin při živé
své povaze nedovedl v sobě utlumiti jízlivé o nich úsadky,
kteréž pak ochotní nápovědové dáleji nesli. Konečně proměna
formule staré při zapisování do desk nepřátelům jeho bledanou
podala záminku, aby jej obvinili z trestuhodné „všetečnosti“ a

ze Všehrd.

341

vysazeni jeho z úřadu místopísářského 13. března 1497 pro-
vedli. Vedle toho Viktorin vždy mezi panstvem měl příznivce;
zvláště se k němu přátelsky měl Zdeněk Kostka z Postupic
(† 1510) s bratry svými Bohušem († 1505) a Janem († 1508),
pány na Litomyšli a posluchači Jednoty. Jim dílo své o prá-
vích, když 1499 dokonáno bylo, poslal na posouzení. Nesl se
tehdá úmyslem, aby podobné dílo sepsal o právu obecném
římském, ale odveden od toho nepochybně tím, že po vydání
zřízení Vladislavského 1500 proti tomuto dilu Rendlovu psáti
zamýšlel. Pověst, která se o tom roznesla, nemálo pány do-
jala; viděti to z výstrahy, kterou mu v tom 25. ledna 1502
Zdeněk Kostka poslal, hroze mu, že „země se smluví a hra
o něho bude.“ Nebezpečí patrně při tehdejším stavu věcí ne-
bylo malé, a. Viktorin od úmyslu svého upustil. Tím nicméně
záští panskému nebylo konec. Ještě 1506 dopustil se na něm
dychu nějakého Bohuslav Břekovec z Ostromeče na Červeném
Hrádku v Berounsku nedaleko Chlumu (u Nálžovic). Viktorin jej
o to pohnal před soud zemský, Bohuslav nicméně před soudem
komorním se naň, ač marně, domáhal o slova v půhonu psaná,
že by prý „on práva nectil,“ pak aby prý „se těmi ujistil,
kteří sú v stráži stáli u Chlumu v sosni.“ Mezitím se Viktorin při-
blížil k nejv. kancléři Albrechtovi z Kolovrat, kterýž v zá-
pasu svém proti Rendlovi a spojeným jeho pánům, mezi nimiž
byli i Kostkové, opory hledati počal při městech. Jemu jeden
exemplář práv svých připsal, a pan Albrecht opět jej 1506
Kolinským odporučil co právního rádce. Vlivu Albrechtovu
přičísti sluší, že král Vladislav 1508 přijal připsání druhé re-
censí díla jeho. Po 1500 oženil se Viktorin, za manželku po-
jav Apolonu, dceru někdy starosty komorničího Martina z
Dříní a z Hutě. Že se sňatek neudál dříve, viděti z toho, že
Apolona ještě 1500 sama co nevdaná před soudem komorním
poháněla Mikuláše apatykáře ze St. M. pražského od lilium z
odjetí břehu jejího při Vltavě. Ona v držení byla značného
jmění; jmenovitě patřila jí „hut“ na Malé Straně, kamž se
Viktorin přestěhoval. Na starší léta působil co právní přítel
(juris consultus et orator), nadto pak peníze půjčoval pod úrok.
Jmenovitě kutnohorskému „erckauféři“ Hanuši či Hansovi Troyo-
vi (ČČM. 1827, IV. 82) půjčil 900 kop gr. a 200 zlatých uher-
ských, a ten mu summu tu pojistil na mědi zapsané od ko-

342

Všerobský.

mory královské. Pohledávka tato později přešla na Normberské kupce. Když konec dubna 1520 v Praze vypukl mor a po celý téměř ten rok trval, podlehl mu 21. září i Viktorin „na Malé Straně v huti“ (St. 1. 441). Dědičkou dskami ustanovil manželku svou, která mnoho let po něm ještě živa byla. (Viz Severin).

1. O právích země české knihy devatery. Vydány poprvé nákladem Matice České péčí Václ. Hanky a s úvodem Fr. Palackého v Pr. 1841, podruhé nákladem právnického spolku „Všehrd“ péčí Dr. Hermenegilda Jirečka v Pr. 1874. Při druhém tomto vydání vyčteny i všecky rukopisy obojí redakce 1499 a 1508, přidán životopis Viktorinův a otištěn veškeren tehdá známý materiál životopisný (III. 294).

2. Knihy Zlatoústého o napravení padlého. Sepsány 1495. Tištěny v Plzni 1501 u Mik. Bakaláře, v Pr. 1820 (III. 864, Hanka č. 18). Ded. kn. Jírovi, faráři kostela Matky boží na lúži.

3. Knihy sv. Cypriána, kteréž jest psal k Donátovi o potupení světa. V Plzni 1501, v Pr. 1828 (III. 865, H. č. 18). Ded. Zdeňkovi z Postupic.

4. Knihy sv. Cypriána, v kterýchž se vypisuje pravý a gruntovní výklad na modlitbu Páně najsvětější. V Plzni 1501, v Pr. 1828 (III. ib.). Ded. paní Johance z Krajku.

### Všerobský Franěk 1440 přepsal knihy Šalomounovy (III. 579) a 1441 kroniku Dalimilovu „Tómovi, mlynáři u Hory v černém mlýně“.

### Vusín Kašpar, kněhkupec pražský, 1700—20 vydal trojdílný slovník jazyka latinského, německého a českého (Dictio-narium von dreien Sprachen, V. 58), 1705 Jandytovu Grama-tiku linguae bohemicae (V. 25), a po druhé 1715 s německým příkladův a rozmluv vyložením od samého Vusína. Syn jeho Kašpar Zachariáš 1730—1740 působil v Praze co kněhkupec a nakladatel kněh českých.

### Vyskydenský Jan, Slovák, po odchodu Leškově z Prešpurka 1784 stal se jeho nástupcem nejen v učitelství a varhanictví, ale i také v řízení politických novin tamních. L. 1785 se oženil, a Leška sňatek jeho básní oslavil (VI. 356). L. 1786 přijal kazatelství v Dolních Selibech (Světozor Sl. N. 1861, 258), redakcí odevzdav Šinkovicovi (VI. 1087).

Xe

### Xenomen Jan Rausinovský z Mazanovic, kněz podeboji.

Zahrádka Jan.

343

O posluhování svátosti oltářní dítkám malým. V Pr. 1591 (Přid. 124, ČČM. 1864, 287).

**Zábojník Jiří**, nar. 1608, syn Ondřeje Kosoviče z Vese-
lého (nitr.), nestudoval v cizině. Z počátku byl kantorem, pak
rektorem školy ve Přivizi (nitr.) a od 1638 diakonem. L. 1641
stal se knězem církve evang. v Divácích (nitr.), odkudž 1664
na Bzovík povolán. L. 1669 v Slov. Pravně vyvolen k super-
intendentství okoli báňského. Ale nedlouho té cti požíval.
Bzovík se dostał v držení královského fisku, a Zábojník, od-
tud vypovězen byv, hledati musil útulku u paní Anny Újfalu-
šové v Krupině. L. 1671 odbýval poslední shromáždění svých
církví, a již rok nato (1672) u prostřed mnohých běd a úzkostí,
byv bolestným loupáním trápen, život dokonal (Tablic a Haan).

Nábožné písně jeho s modlitbami sebral Štěpán Francisci, harhovský ve Spiši kněz, i vydal je 1686 v Levoči u Brewera. Dedik. paní Anně Újfalušové. Mimo té se nachází jedna píseň Zábojníkova, l. 1651 složená, v Kleychově kancionále, a pět jiných v Cithaře (V. 1585).

z Záboří Václav 1521 přeložil luteranský spis o příza-
hách biskupův, doktorův a zákonníkův, jenž nedávno předtím
ve Wittemberku latině byl vydán (Gind. GBr. I. 165).

Záborský Petr, notař a učitel v Čík-Tarče.

Stav sedlácký a jeho chvála. Ve Vácově 1795 (Šaf. LG. 394).

Zabylanský Jiří, kněz podobojí z Kutné Hory.

1. Kázaní při oddavcích Václ. Michka z Radostínu. V Pr. 1604 (IV. 1619).

2. Káz. o stavu manželském. V Pr. 1611 (ib.).

Zahrádka z Radkova či Hortensius Jan, Pražan, nar.
18. list. 1501. S prospěchem výtečným studia vykonav, 1522
bakalářství a 1530 mistrství v svob. uměních dosáhl (LD.
II. 274, 299), načež se k vůli dalšímu vzdělání ode-
bral do Benátek a Padue. Ještě jsa na návratní cestě, vy-
volen počátkem října 1532 k děkanství fakulty filosofické. Od
té doby věren zůstal universitě až do smrti. Čital o náukách
mathematických a mimořádně o theologii; jmenovitě přednášky
jeho o epištole sv. Pavla k Řimanům od kněžstva pražského
četně bývaly navštěvovány (ib. 364). Na drahnou dobu byl
posledním docentem o bohosloví. L. 1534 podruhé zastával

344

Zahrádka-Fortius.

úřad děkanský. Tehdá měl svádu s Šimonem Načeradským. Bylt ustanoven ebecným hvézdářem (astronomus publicus) i tudiž od učení pražského k vydávání minucí oprávněn. Tu jemu na vzdory Šimon pranostiky uveřejňovati počal, a ústěpačný Kuthen pomáhal mu, na dveře kollejní lépaje posměšné verše k podráždění rozhněvaných mistrův (ib. 312). L. 1537 Zahrádka poprvé vyvolen k rektorství. V postavení tom usi loval o zvelebení university. Především nařídil přísnější ve školách a mazi žákovstvem pořádek. Janovi z Pernšteina a panu z Wartemberka podal pět artikulův o zvelebení školstva, ale pánové tito pilnějšími pracemi se vymlouvali a stavům níčehož nepředložili. Jen potvrzení privilegii universitních za drahý peníz, 50 kop, dosaženo (St. Un. 110). L. 1539 se po odstupu Mr. Chocenského stal proboštem kolleje krále Václavovy (LD. II. 322). L. 1539, kdež podruhé byl rektorem, povolán za assessora do konsistoře podoboji (ČCM. 1847 I. 539) a 1541 spolu s Mystopolem vyvolen za administratora (Slav. Pam. I. 237). Nedlouho však hodnost tuto na sobě nesl, již 1542 postoupiv ji celou Mystopolevi; zdá se, že mu střemhlavé tehdá Mystopolovo hnání za ideami Lutherovými nebylo po mysli. L. 1545 opět byl rektorem a zůstal jim až do 1550. Mezitím Mystopol vozy na zad zašikoval a 1549 s volí a vědomím Ferdinanda I. navrhnul dvanácte artikulův, jichžto přijetí by kališníky bylo uvedlo v úplný skoro smr se stolicí římskou. Žádáno, aby i universita na ně přistoupila, ale tomu odepřeno, a sám Zahrádka stanovisko své před králem zastával (St. Un. 138, LD. II. 364). L. 1553 opět volen k rektorství a vedl je až do smrti, kterouž zasažen 2. dubna 1557 i pochován v kapli betlemské. Prokop Lupac jej oslavil básní a Jakub Kodicill pamětní řeči (obé v zápiskách Marka Bydž.). Palacký v ČCM. 1829, Smolík v Živě 1864.

Mianci a pranostiky asi od 1535. Zachovaly se pouze dvě (v Třeboni) na 1. 1543 a 1545, jimž za základ položeny praktiky Mr. Ant. Brelochsa v Švětské Hali a Dr. Diviše Sedmihradského v Šteyru (Palacký I. c.). O pranestico na 1555 zmiňuje se Kodicill 1586.

Zahrádka jmenován Jan Fortius, jelikož bydlil v domě Zahrádkovském (psav se „hebreae linguae professor in domo Hortensiorum“) při vetešnickém trhu (tandlmarlu); tam na základě spisu hebrejsky a latine psaného, jejž pod záštitou

Zajíc.

345

Maximiliana II. 1570 byl vydal, vyučování soukromé v hebrejštině vedl. Nicméně od července 1584 opět čísti počal v koheji veliké (Zápisky M. Bydžovského).

Br. **Záhora Jan** stal se učedlníkem 1584 v Slezanech, jáhnem 1587 v Strážnici, knězem 1592 v Boleslavi, členem úzké raddy 1604 v Žeravicích (Meč 156). Proslul co znamenitý znatel hudby a skladatel písní. Zemřel 1622 v Lipníku (Regenw. 328).

Zahumenský Jan z Volyně, kněz pod obojí, 1607 farářem byl v Chodžově (ltm.), 1610 ve Velkém Lipně, 1620 v Hostouni. Když nastal převrat náboženský, vrátil se kn. Jan ku katolicismu, a podobojí jej vinili, že byl jedním z nejpříkřejších pronásledovníků jejich (Pescheck Ggrf. II. 448).

1. Kázaní o sv. trpělivosti. V Pr. 1596 (IV. 1603).

2. Kázaní pohřební na památku rodu pánův z Vřesovic. V Pr. 1606 (IV. 1679).

3. Abecední výtah z N. Zákona. V Pr. 1607 (IV. 1159).

4. O stavu manželském naučení. V Pr. 1609 (IV. 707, Klič II. 327).

5. Kázaní nad Matyášem Kaplířem z Sulevic. V Pr. 1610 (IV. 1679).

6. Kázaní potěšitedlné pod obojí přijímajícím. V Pr. 1619 (IV. 1603).

7. Kázaní o tom, jest-li to nové učení celé staré přijímání podobojí. V Pr. 1620 (IV. 1662).

Zachius Jakub z Čáslavě, stav se 1597 bakalářem, učil 1600 na škole u sv. Mikuláše na Starém městě pražském. (ČČM. 1845, 626).*

Modlitby pramen živý. 1606 (IV. 1973).

Záchodský ze Šlevízu Petr viz Stach V.

Zaječický Jan viz z Kunčího Jan.

Zajíc z Hažmburka a na Kosti Jan, syn Mikuláše z H. († 1457) i Elišky z Koldic, a bratr Oldřicha, s kterým společně 1463 děcil rodinné statky po Zbyňkovi Vilémovici. Za manželku měl Annu z Častolovic, a po smrti její kněžnu Opavskou. Pan Jan byl horlivý katolík a zastavatel práv stavu panského. V jedné i druhé příčině působil mečem, slovem i pérem. Do služby veřejné vstoupil za krále Ladislava, 1454 ustanoven byv dvorským sudím, kterýžto úřad vedl až do 1467. Příčinou odstupu z postavení toho byla nepřátelská proti králi Jiřímu činnost Janova, jenž náležel k předním jednoty panské původcům. Když následkem počínání jednotníkův král donucen byl rozepsati ke dni 23. září 1465 sněm

346

Zajíc.

valný do Prahy, předstoupil Jan (25. září) před shromážděné stavy i přednášel jménem spojencův svých poselství, obsahu-
jící stižnosti jejich (St. let. 182). Vyřízení nevypadlo ve smyslu jednoty panské, i jala se k odporu strojiti. Poslední pokus o narovnání učiněn v Jindřichově Hradci počátkem února t. r., kde vedle olomouckého biskupa Tasa a jiných pů-
sobiti měl i pan Jan co mocný rozdílce o zvláštní viny, ježto strana straně dávala. Leč jednání, přes náchylnost jiných ke
shodě, zmařeno Zdeňkem z Šternberka. Konečně odsudkem papežským, v dubnu 1467 prohlášeným, válce prolomen zjevný
průchod. Matyáš Uherský s jednotou 1468 se spojil, a když roku přišťího v Olomouci na království české byv zvolen, osa-
zoval úřady zemské, Jana Zajíce učinil svým nejv. kancléřem.
Téhož roku od krále Jiřího dobyty Zajícovské hrady Trosky,
Skály a j. Jen Kost zachráněna umluvou. Největší Janovi
nebezpečí hrozilo v Budyni, již kníže Jindřich z Poděbrad
obléhal tím úmyslem, aby se jeho i osoby i rodiny zmocnil a
zajatého od Uhrův knížete Viktorina zaň vyvadil. Ale poště-
stilo se Janovi ujíti na svobodu a připojiti se k vojsku, kteréž
se pod Zdeňkem ze Šternberka sbíralo u Žitavy. Od té doby
zůstával Jan při straně Matyášově. Na sněmě benešovském
1473 vedle Hynka z Poděbrad, Zdeňka z Šternberka a Vi-
léma z Risenberka ustanoven ředitelem zemským. Když nové
nastaly nesnáze mezi Vladislavem a Matyášem, opět přídržel
se tohoto, až pak 1479 o sněmu svatováclavském v Praze na-
jíti se dal a králi Vladislavovi spolu s jinými, klečíce na jednom
koleně a prosíce, aby jim bylo odpuštěno, co sou kolivěk proti
zemi a koruně české učinili, slibem věrnosti se zavázal. Když
1482 Vladislav strany obě, pod jednou i pod oboji, k tomu
přivedl, aby každá ze středu svého vyvolila určitý počet osob,
ježto by s plnou mocí rokovaly o konečném všech sporův na-
rovnání a smíření, tehdá se strany katolické obrán k tomu i
Jan. Počátkem ledna 1483 se vyvolenci sjeli. Tu on od ka-
tolikův slovo vedl proti mluvčímu kališníkův, Janu Tovačov-
skému z Cimburka. Ale schůze, jako všecka taková setkání,
rozešla se bez výsledku. Od té doby přestával Jan na písem-
ném zápasu jednak s mistry pražskými, jednak s Bratřími, až
15. máje 1495 život svůj dokonal, hořce byv želen od kato-
lického panstva. Klesla prý s ním, tak v žalozpěvu svém

Zalužanský.

347

kvílí Bohuslav z Lobkovic, ozdoba vlasti, naděje říše k pádu nakloněné, okrasa a čest vojenstva i řečnictva, výborný mra-vům vzor a světlo poradám (Proch. Misc. 216, Vinařický 143).

1. List 1488, v kterémž napomíná mistrův pražských k svornosti a po-slušenství církve římské. ABr. II. 152, Manuál Korandův 1–7 (III. 693, 702, 703, zde list ten omylem uveden pod třemi čísly; rovně mylné jest udání, žeby původem listu toho byl nějaký mnich sv. Benedikta).

2. Druhý list 1489 týmž. ABr. VI. 158.

3. List Bratřím do Litomyšle 1490. ABr. II. 159.

Na to odpověd Bratří. ABr. II. 164.

4. List druhý týmž. ABr. II. 169. Odpov. ib. 177.

5. List třetí týmž. ABr. II. 186. Odp. ib. 187.

Zalužanský (Zalužanius) z Zalužan, prvotně Mathia-des Hradištenus Adam, syn Matyáše úředníka na Mnichovém Hradišti. Studovav v Praze, 1582 stal se bakalářem a 1584 mistrem svob. um. L. 1584 vyučoval na škole u sv. Jindřicha v Praze a 1585 co přední správce řídil školu v Hradci Králové. Vzav od Hradeckých odpuštění, odebral se na akademii do Helmstedtu v Brunšvicku a 1587 vrátil se od-tamtud co doktor lékařství. Toho ještě roku přijat do kolleje Karlovy a 1588/9 v ní proboštský úřad vedl. Leč nepřed-nášel o lékařství, nébrž četl o řečtině. L. 1590 zastával děkanství filosofické. Dvě léta potom propůjčeno mu nadání Dr. J. France z Královské Hory na čtení o Homérovi; vy-může-li vyplácení jeho (90 kop ročně), ať prý toho užívá, do-kud by koli chtěl, třeba by se mezitím i oženil (St. Un. 201). Tehdá již se psal starým názvem rodu svého Zalužanský z Zalužan, a pod jménem tímto vyšel již i slavný jeho spis „Methodi herbariae libri tres“ (Pr. 1592), v němž před Linéem za základ důmyslné své soustavy položil pohlávi rostlín (Stern-berg I. 158, Krejčí v ČČM. 1848 I.). Pohřichu, že mu téhož roku zemřel mocný maecen, Vilém z Rožmberka, kterýž badání jeho ochotně podporoval, založiv k návrhům jeho nákladné květnice při oblíbeném svém letohradu Kratochvíli u Netolic. L. 1593 Zalužanský vyvolen k rektorství, ale úřadu toho do konce nedovedl. Spoléhaje se totiž na snešení z l. 1592, od-dal se 10. července 1594 s Lidmiłou, příbuznou Jana Fortia; pro to pak kollegové jeho tolik mu nadělali útržek a mrzuto-stí, že mu nezbylo jiné rady, nežli universitě dáti výhost (St. Un. 202). Na to usadil se na St. M. a obrátil se k praktic-

348

Zalužanský.

kému lékařství. Radda obecní vzložila naň dohled nad lékár-
nami. Zkušenostmi tím během nabytými se u něho pořád
určitěji ustálovalo přesvědčení, že bez důkladné reformy, ba
znovuzřízení školy lékařské v Praze, nelze pomysliti na vy-
datnou orpavu poměrů zdravotních vůbec, ježto se tehdá
častým opětováním morových nákaz nejočitěji označovaly.
Tím úmyslem 1600 vydal spisek: „Oratio pro anatomia et in-
stauratione studii medici in inclyto regno Bohemiae". Ale
teprv 1609, když se universita dostala pod řízení stavův, za-
svitávala nějaká k tomu naděje. Zalužanský chutě se uchopil
díla a již 20. srpna stavům předložil process či návrh, dle
kterého by se obnova učení pražského předsevzíti měla. I
mistři se své strany podali plán o tom. Oba spisové stali se
základem porad ve zvláštní kommissí, jenž od stavův nařízena
byla a 14. září rokovati počala. Ale tu ukázaly se neshody.
Kdežto Zalužanský chtěl, aby professoři jen pro jisté určité
obory byli ustavováni, nikoliv pak vůbec, jakož se posud dálo,
a zvláště na fakulté filosofické aby pevný řád čtení zaveden
byl: professorům nechtivo bylo opustiti posavadní zvůli u vy-
učování. Vědomi duchovní převahy, a snad i staré záští, vy-
hoštěním z university vzešlé, Zalužanského svádělo druhdy k
slovům příkřejším, tak že professorům, když se s ním srovná-
ti vzpouzeli, odpuštění dával, a jakoby prý „v possessí jemu
akademia byla uvedena", sobě počínal. Sjednocení se nestalo,
a defensoři, přes námitky Zalužanského, professorům dali za
právo; jen co do určování předinětův professorům stalo se mu
po vůli (ČČM. 1847 II. 507—512). S rovnou horlivosti ujímal
se Zalužanský otázky náboženské, stoje přitom na stanovisku
bezvýminečné snášelivosti mezi podobojími a Bratřími. K tomu
cíli vydal nejprvé spis: „Harmonia confessionum orthodoxarum
ecclesiarum regni Bohemiae, ab integra coena sacra dictae et
Fratrum" (Pr. 1609). Když pak po obdržení majestátu shoda
mezi podobojími a Bratřími vždy hůře se trhala, stavům při-
psal řeč: „Oratio de consensu ordinum regni Bohemiae, inte-
gra coena sacra utentium, et quid inter se differant" (Komen-
ského Ohlášení 53—58). Jedna prý u evangelických i Bratří
je víra, aškoli rozdílný řád. Která církev větší chválu a
slovoutnost mítí chce, af toho, ne utlačováním jiných, ale vlast-
ní činosti hledá. L. 1604 „Methodus herbaria" s českými názvy

z Zásadí.

349

bylin podruhé vyšla ve Frankfurtě, a tam též toho roku vy-
tištény Zalužanského „Animadversionum medicarum in Gale-
num et Avicenam libri septem“, jež byl připsal Rudolfovi II.
Převratu věcí českých dočkati nebylo mu souzeno; zemřelt
morem 8. prosince 1613. Pochován v kapli betlemské, od-
kudž náhrobní jeho kámen přenešen do Č. Musea. „Byl
takový filosof“, pravi o něm paměti universitní, „jakému věk
jeho a národ náš neměl rovně“ (St. Un. 229).

1. Řád apatekářský. V Pr. 1592 (IV. 877).

2. Cena neb vyměření všech lékařství. V Pr. 1592 a často potom (ib.).

3. Minucí a pranostiky (Palacký v ČČM. 1829).

Zámrský viz Philadelphus Martin.

Záruba Kašpar, kněz katolický, kaplanem jsa v Klášteře
Hradišti za XVIII. věku, přeložil Červenkův spis k oslavě
domu Waldšteinského.

Splendor et gloria domus Waldsteinianae, t. j. muzy, vraucností božskau
literním uměním osvícené (V. 338). Rkp. v univ. bibl. pražské.

Zárybnický ze Zárybenska Jan, Čáslavan, syn Syme-
ona, mohovitého měšana tamního. Spolu s bratrem Samuelem
dán na studie do Prahy kdež 1595 dosáhl hodnosti bakalář-
ské. L. 1602 rektor školy čáslavské, Jiří Chudecius, připsal
mu báseň „Encomium pacis“. Erbem a přídomkem „ze Zá-
rybenska“ on i Samuel, tehdá primator v rodišti svém, obda-
řeni 1614 (Rybička v Pam. 1863, 359). Jan sloužil rodné
své obci, zanášeje se přitom literaturou a pěstuje svazky přá-
telské s učenci pražskými. Urážka jakás, kteráž se rodu Zá-
rybnických byla stala, spůsobila mu dlouholeté spory. Zemřel
1624 (Sedláček Čáslav 191).

Píseň na smrt Roziny Zeydlicové z Schönfeldu, rozené Slavatky z
Chlumu. V Pr. 1609 (IV. 192).

z Zásadí Petr, Litoměřičan rodem, kněz podobojí směru
luteranského, od Balbina omylem Petrus Catholicus zvaný
(Boh. d. II. 198). V době 1540—14 farářem byl na před-
městí litoměřickém, v Zásadí, u fary sv. Vojtěcha. Jméno jeho
vyniklo ve sporu s Br. Augustou dvěma spisy. První, proti
Augustově knize o závazcích 1541 vydaný, nebyl prý sepsán
od kn. Petra, než společnou praci kněžstva kališného. „Oni
proti tomu“, vypravuje Br. Šturm v Dialogu, „pod jménem
kn. Petra z Zásadí odpis učinili, v němž vše odtrhaji, pře-
vracejí, pravdu se lží vše v hromadu mětou, aby správce

350

Zatočil.

bratrské a Jednotu všem zhyzdili, zvošklivili, rotou zatraceni položili¹⁸. Sám prý Petr před Janem z Pernšteina a jinými osobami odepíral původství (Červ. hist. 198). Na odpověd Augustovu kn. Petr 1542 znova se ozval, připojiv ku knížce své list děkana litoměřického, kn. Jakuba Volyňského. I Br. M. Slanský pohnut prvním traktátem Petrovým k vypsání stykův Jednoty s Lutherem.

1. Odpověd kn. Petra na spis Jana Klobaučníka, kterýž se jmenuje Johannesem Aukustan, biskupa boleslavské sekty, jejž udělal o závazcích křesťanských zákona Kristova, ač falešně. V Pr. 1541 a 1544 u B. Netolic-kého (IV. 1233). Ded. Karlovi Dubanskému z Duban na Liběšicích a Roudnici.

2. Petra faráře velmi povolná pokojná a upřímná odpověd na dosti prudké bauřlivé a velmi zchytralé Br. Augusty J., staršího správce zboru litomyšlského, ozvání a ohlášení. V Pr. 1542 (ib.). Ded. Janu z Pernšteina.

**Zatočil z Löwenbrucku Jan Norbert, rodem ze Sedlčan (Pam. 1860, 79).** L. 1648 při obležení Prahy bojoval, co člen legie akademické, statečně na mostě a zvláště na hradbách novoměstských při posledním útoku švédském 2. list. Později vstoupil do služby při obci staroměstské, i stal se 1678 jejím kancléřem. L. 1659 obdařen erbem i přídomkem. Zemřel 1685 (Rybička M. a st. 1648).

Leto- a dennopis, t. j. obležení švédského vypsání. V Pr. 1684, 1703, 1819, v Lumíru 1855 (V. 282).

**Zaurek Martin Josef z Bílkova, kněz diecese olomoucké, od 1712 farářem a děkanem byl v Dačicích, od 1728 v Telči. Zemřel 20. října 1754 (Wolný II. 3, 112).**

Nejvyšší cedr na Libaně, t. j. Jan Nep., pautníkům na Zelené hoře žďárské. V Litomyšli 1735 (V. 980). Ded. žďárskému opatu Václavovi Výmluvovi.

**Závěta ze Závětic Jiřík, syn pražského měšťana Lukáše († 1585), jemuž náležel dům na N. M. „u Závětův“ řečený, nar. 1575, studia svá konal v Praze i stal se 1595 bakalářem, načež pocestovav některý čas v cizině, vstoupil do služby státní při české kanceláři dvorské. L. 1597 nadán byl erbem a přídomkem. L. 1601, jsa již koncipistou, oženil se s Annou, sestrou primatora litomyšlského Václava J. Pyšného. S ní 1611 společně koupil dům u červeného jelena od přítele svého Jana Myllnera z Milhauzu. Po otci měl mlýnec na lodi, matka pak mu 1610 vstoupila dva domy na N. M. V nesmízích mezi Rudolfem II. a Matyášem Závěta k tomuto přílnul i zvláštní sobě přizně při něm dobyl. Doprovázel čej na cestách jeho, maje na sobě povinnost dvorského historiografa, aby o slav-

Záviše.

351

nostech státních skládal popisy. L. 1610 nákladem svým vy-
dal Tomáše Řešátka kancionál (IV. 122). Co do náboženství,
náležel k Jednotě, jakož jej nalezáme mezi bratrským pan-
stvem a měšťanstvem, které 7. března 1612 s staršími univer-
sity pražské uzavřelo a podepsalo smlouvu o postoupení Brat-
řím kaple betlemské (Mon. Un. Pr. zmařený dil, str. 158).
Za vlády stavovské učiněn sekretářem při dvorské kanceláři.
Po převratu uvězen byl v únoru 1621 na St. M. a 19. června
k doživotnímu buď vězení nebo vypovězení odsouzen, leč uči-
něna mu milost, aby jen do určitého času zanechán byl ve
vazbě na pevnosti v Rábu; ale již 19. srpna 1622 propuštén z
vězení (Skala V. 42, 85, 227). Od té doby žil soukrůmi v
Praze. Zemřel asi 1637; následujícího zajisté roku zvod, na
dům jeho u červeného jelena pro zadržalou z 1. 1604 a sld.
(v kteréžto době býval výběrčím tácu pivního v Praze) sumu
8703 kop miš. učiněný, byl zdvižen a manželka jeho v úplné
domu toho držení uvedena (Ryb. v Pam. 1859, 321).

1. Schola aulica, t. j. dvořská škola. V Pr. 1607 u Šumana (IV. 731). Ded. J. Myllnerovi z Milhauzu na Mimoni a Děvíně, kr. raddě a starostovi komorničímu při dskách zemských. Závěta v přípisu praví, že mu kniha ta od jednoho dobrého přítele byla odevzdána, aby vůbec vydána býti mohla. Předpokládaný pak autor anonymus připsal ji všechněm cís., král., knížecím a panským dvořanům.

2. Akta těch všech věcí, které se zběhly mezi Rudolfem a Matyášem 1611 (IV. 453).

3. Vypsání příjezdu Matyášova do Prahy. V Pr. 1611 (ib.).

4. Korunování jeho. V Pr. 1611 (ib.). K tomu přidány zpěvy modlítebné za šťastné panování (IV. 133).

5. Odjezd kr. Matyáše z Prahy a příjezd přes Lužice do Vratislavě. V Pr. 1611 (ib.).

6. Svatební veselí Matyáše a Anny. V Pr. 1612 (ib.).

7. Volení a korunování Matyáše na císařství římské. V Pr. 1612 (ib.).

8. Vjezd do Řezna k sněmu říšskému. V Pr. 1613 (ib.).

9. Korunování manželky Matyášovy Anny za královnu českou. V Pr. 1616 (ib.).

10. Rorate neb zpěvové pobožní. V Pr. 1616 (IV. 133, Klíč, 192).

11. Korunování Ferdinanda II. na král. české. V Pr. 1617 (IV. 453).

ze Závětic viz Matheides Norbert.

Záviše žák, skladatel písně pode jménem „Zavišonis
cantio de amore mundali“ známé, kterou nám Kříž z Telče v
rukopise nyní třeboňském zachoval (III. 60). Nebeský v ČČM.
1851, Feifalik Lieder und Leiche 1862.

352

Závorka.

Závorka Tobiáš Lipenský, rodic z Lipníka, kněz luter ský. L. 1579 byl kazatelem v Doubravníku, 1602 v Olši, odkudž se 1593 dostal do Bystrice pod Hostejnem. Pobyv tu některý čas, asi 1595 vrátil se zase co děkan do Doubravníka. Osada evangelická v místě tomto tak velice se mezitím rozmohla, že kněz katolický, vida nezbytí, odešel. Područi jeho co děkana sahalo až do okolí města Poličky, jakož viděti ze směru, která se pod jeho vrchním opatřením 1601 stala o radiměrského kněze (ČM. 1847. I. 849). Duchovenstvu okresu svého dal Závorka samostatnou organisaci, kteráž i po něm se udržovala. Mívalíť synody, o duchovenských věcech snešení činili, o řád kostelní společně pečovali. Snešení svá vydávali jménem „děkana a starších kněží evangelitských v horním kraji (v hořejším podkraji) brněnském.“ Ve Veikých Němčicích založili si tiskárnu, kterou Závorkův syn Václav spravoval. V celém postupování Závorkové zřejmě viděti snahu napodobovati Jednotu bratrskou. Nejprvé jal se starati o zpěv církevni. L. 1592, jsa v Olši, vydal sbírku zpěvův pohřebních a hned potom přistoupil k sestavování kancionálu. K tomu shromáždil písně z starých i nových graduálův, antifonářův, latinských i českých, a vše v jednoměrnou formu uvedl. Ku kterému artikuli bylo ještě písní potřebí, ty z novu skládal. K tomu připojil antifony a žalmy, kteréž byl v rytmy uvedl, tak též písně svatých starého i nového Zákona (Kleych 42). V tom však měl nehodu. L. 1597 shořel mu hotový již rukopis. tak že znovu počíti musil. Závorka zemřel před 1. 1612; toho zajistě roku shledáváme v Doubravníku duchovním zprávcem syna jeho Matouše, kdežto třetí syn Jiřík vedl faru sebranickou a od 1606 kunštátskou (Wolný I. 3, II. 2). Zvláštní při Závorkovi jest veliká oddanost k rodnímu městu Lipníku, kterou při kazdé příležitosti ve spísech svých veršemi a připojováním erbu své „patrie“ osvědčoval.

1. Spívání pohřební staré i nové. V Pr. 1592 (IV. 106).

2. Písně chval božských, t. j. zpěvové církevní staří i noví. V Pr. 1602 u Dacichého (ib.), podruhé 1606 (Kleych 42), potřesí 1620 v Karlsperka (IV. 152). Ded. Archanovi z Víckova a na Prusinovicích, Janu Žalkovskému z Žalkova a na Dobromilicích (erby jejich). Latinské verše od Jana Pořičena, kazatele v Bystřici pod Hostejnem, Dan. Rurichidesa z Bělska, kněze v Lipuřku, Jana Fabricia ze Zvolenské Lipče, kněze v Kostelci, Eliáše Spaldholze, Stolpenského, kněze v Radomyšli, Daniele Johannidesa Skočovského,

Zeberer.

353

kněze v Paříšovicích, Daniele Příhradného z Banovec, kněze v Němčicích, a Jiříka Závorky, kněze v Kunštátu.

3. Pravidlo služebností církevních, t. j. shromáždění všeho toho, čehož se při službách P. v církví sv. od starodávna užívalo i užívá. B. m. (V. Němč.) 1607 (IV. 1748). Ded. Janu Zeydlicovi z Schönfeldu na Polné a Příbyslavi. Napřed erby Jana Žalkovského z Žalkovic na Dobromilicích, Ota-slavicích, Brodku a Blansku a manželky jeho Anežky Bétovské z Slavíkovic. Verše latinské od E. Spaldholze, kněze v Kunštátě, Matéje Romence Pražského, děkana v Německém Brodě, Jana Tykalidesa Skuteckého, kněze v Krhově, Jiříka Závorky, kněze v Celbramicích. Odtud vyňaty sou „Modlitby církevní z agendy kněží ev. v horním kraji brněnském“ 1612 (IV. 1979). Srov. Dudík Schw. R. 336.

4. Katechismus. B. m. (V. Němč.) 1608, 1613, 1616 (IV. 1380).

### Závorka Václav Lipenský, syn kn. Tobiáše, správoval tiskárnu, kterou si kněží hořejšího podkraji brněnského asi 1605 ve Velikých Němčicích na Židlochovicku byli zařídili. Toho zajisté roku tištěny tam dva jízlivé traktáty proti papeži (Wolný VI. 742). Potom následovaly: Agenda 1607, Katechismus 1608, 1613, Modlitby 1612, vše bez naznačení místa tiskového; teprv od 1614 Veliké Němčice a knihtiskař zřejmě jmenováni, jako ku př. na Mauřenínově překladě Leyserova Vysvětlení křestanského katechismu 1615. Poslední tisk němčický je tuším 3. vyd. katechismu 1616. Potom tiskárna zanikla, jelikož kněžstvo horno-brněnské církevní své knihy jinde dávalo tisknouti (1620 u Karlsperka, IV. 152).

### Zbeněk Laurinus, výborný prý zpěvák, umřel v městečku Přešticích skrze nešťastnou příhodu 1550.

Píseň o nevěře lidské: „Lichá v lidech povaha“, s akrostichem jména skladatelova v Musophilově kancionále č. 260. Byla prý mnohdykráte tlačena a někteří se ní chtubili. Tam se Zbečkovi připisuje také píseň: „Zpomoziž mně z hoře mého“, že prý ji složil na smrtedlné posfeli. Avšak z určité zprávy Blahoslavovy (de cant.) vychází na jevo, že písně té původcem byl Sylvanus.

### Zborský Andres, písař v Slavkové, přeložil Jordanův spis o hojitedlných vodách moravských, 1580 vydaný, připojiv k němu zajímavé připomenutí, ve kterém líči nesnáze, ježto ten, kdo o věcech přírodních česky psáti mínil, tehda podstupovati musil (ČČM. 1829, III., 86).

#### Zborník Jan viz Pausteník Jan.

#### Zdounský viz Adelf Jiří.

### Zeberer Jan, nar. 1712, vystudovav v Praze, vstoupil do služby při obci pražské asi 1740, kdež postoupil na radní písařství a posléze na kancléřství. Když 1.783 města pražská

Rukověť k děj. lit. č. II

23

354

Zelenohorský rukopis.

spojena byla pod jeden magistrát, odebral se na odpočinek.
Zemřel 1789.

1. Slovník německo-český. Rps., jejž Neureuter vydati obmýšlel, ale nevydal (VI. 151).

2. Marie Terezie hrdelní právní řád. Ve Vídni 1769 u Trattnera (V. 607. Srov. ČČM. 1855, 141).

Zelenohorský rukopis, obsahující zlomky dvou epických
zpěvů, obyčejně „sněmy“ a „soud Libušin“ nazvaných, skládá
se z dvou kusů vetchého pergamentu, na čtyry listy čili osm
stran složených. V listopadu 1818 zaslán byl pro České Mu-
seum s bezejmeným psaním tehdejšímu nejv. purkrabí Fran-
tiškovi hraběti Libšteinskému z Kolovrat. První se o čtení jeho
pokusil Ant. J. Puchmajer († 1820), ale provedli je teprv Jung-
mann s Hankou. Dobrovský hned tehdá k novému tomu nálezu
ukazoval se podezřivým, až pak jej přímo prohlásil za padělek.
Osvědčení toto za následek mělo, že rukopis v Čechách odložen
stranou; nicméně se obsah jeho dostal do veřejnosti vytištěním v
„Pravdě ruské“ (Warsz. 1820) a v Izvěstich rossijské akademie (t.
r.) skrze J. B. Rakowieckého a admirala Šiškova, načež Jungmann
1822 v Kroku zpořídil otisk správnější. Dobrovský, tím jsa
podrážděn, 1824 v Hormayrově Archivě vše prohlásil za „lite-
rárni podvod.“ Z toho se tam rozpředla polemika mezi ním a
V. A. Svobodou. Dobrovský konečně v časopise Wiener Jahr-
bücher der Literatur 1824 vyložil důvody, které podle ná-
hledu jeho svědčí o novověkém původu soudu Libušina. Nato
nastalo několikaleté ticho, přerušené leda tím, že 1832 Palkovič
v Tatrance opakoval důvody Dobrovského, ale hned nato v
ČČM. od Jungmanna byl odbyt. Teprv 1840 ujali se věci
P. J. Šafařík a Fr. Palacký ve zvláštním spise „Die ältesten
Denkmäler der böhmischen Sprache,“ kdež se staré té pa-
mátce tak důkladného dostalo osvětlení, že sám Jakub Grimm
listem k Šafaříkovi 10. října 1840 vyznal, že tu o padělání
řeči býti nemůže. L. 1859 věci z nova hnuto, a tu přesným
vyšetřováním, které W. W. Tomek vedl, přišlo na jevo, že
bezejmený zasílatel byl písař na zámku Zelené Hoře, Jos. Kovář.

Později o věci psali: Jos. a Herm. Jireček v Světozoru Sl. Novin 1858-
59 a vě spise Echtheit der Königinhofer Handschrift (Pr. 1862), kdež stištěn
i datčený list J. Grimma (str. 208). W. W. Tomek, Svědectví o nalezení
Libušina soudu v ČČM. 1859, německým překladem J. Malého: Die Grün-
berger Handschrift. Zeugnisse über die Auffindung des Libušin s. a. ud (Pr. 1859)

Zeydlic.

355

M. Hattala, Obrana Libušina soudu ze stanoviska filologického a O enklytickém
ž a ł v ČČM. 1858 a 1860. P. J. Šafařík Výměsky o dědičném právu co
příspěvek k vysvětlení rkp. zelenohorského v ČČM. 1864. J. E. Wocel v
Pravěku země české (Pr. 1868, 325). H. Jireček Slov. právo I. (Pr. 1863)
a Codex juris bohemici I. (Pr. 66, str. 1). Ostatně viz pod Kralodvorským
rkpem.

Zelinský Jan z Litomyšle, nar. 1687, vstoupil do řádu
piaristského 1708 pode jménem Hyacinthus a Sto Philippo Nerio
Vyučovav na rozličných ústavech, nejdéle žil ve svém rodišti.
L. 1722 účastnil se tam v zakládání bratrstva sv. kříže.
Zemřel 1731 (Pr. Dvorský).

Blahoslavenství oči lidských (káz.). V Pr. 1722 (V. 934).

Zelotin z Krásné Hory (Zelotinus a Formoso Monte),
Pražan, 1554 stal se bakalářem a 1561 mistrem svob. um.
(LD. II. 360 a 372). Na fakultě filosofické působití počal
teprv 1564, mezidobí snad ztráviv studiem lékařským na ně-
které záhraničné akademii. L. 1568 a 1569 zastával úřad dě-
kanský, 157³/₄ vedl proboštství kolleje Karlovy. L. 1576
opatřil si doktorát v lékařství, jelikož se na minucích až potud
piše pouze mistrem, v pamětech pak universitních medicinae
doktorem teprv 1577 nazývati se počíná. Po smrti Mr. Ma-
těje Dvorského či Curia z Hájku 1583 dosazen na proboštství
v kolleji krále Václavově (ČČM. 1847 II. 47). Zemřel 17.
máje 1585 i pochován v kostele sv. Vojtěcha pod Skalou
(St. Un. 196). Zelotin první začal vydávati kalendáře, bílým
papírem k zápiskám prokládané, a první v kalendáři svém k
l. 1583 dal srovnání dnův obou kalendářů, totiž julianského a
gregorianského.

1. Jana Garcea o nakažení povětří neb moru. V Pr. 1562 (IV. 805).

2. Kalendář hvězdářský k psaní od 1572 do 1583 (IV. 762). Ročník 1575 dedikován Petru Vokovi z Rožmberka, 1576 místopísaři Vilémovi Malovcovi Kosořovi z Malovic (ČČM. 1862, 250). Vydání na 1584 ten týden po sv. Mikuláši u knihařův pobráno a impressor do vězení vsazen, a to pro- to, že se vytištění stalo podle starého spůsobu bez vědomí arcibiskupova (ABr. XIII. 378).

3. Křestanské, potřebné a pobožné napomenutí a uvažování nové té a zázračné hvězdy, kteráž pod hvězdnatostí Kassiopeje se okazovala. V Pr. 1572 (ib.).

Zeydlic z Schönfeldu na Encovanech Ladislav, syn
Janův, za mladších let svých bojoval proti Turkům v Uhrách
a 1607 přijat byl do stavu panského (Dačický v ČČM. 1828,

23*

356

Ziga.

III. 38). L. 1608 co stavovský kommissař provázel vojsko
moravské, které s arcikn. Matyášem bylo přitáhlo ku Praze
(Skála I. 114). V jednání o majestát zůstával v zátiší, jakož
vůbec neosvědčoval samosvojné činnosti. Zvláštní zalíbení měl
ve sbírání památek historických. V sezení sněmovním 7. června
1617 hlasoval mezi radami soudu dvorského a komorniho pro
přijetí Ferdinanda II. za krále a nazejtří psal snešení o tom,
jež mu Martinic a Slavata k péru diktovali (Slav. II. 151 a
271). V hnutí stavovském stál při straně povstalých. V srpnu
1618 vyvolen do kommisse, kteráž jednati měla s kommissaři
moravskými a 17. září přivedl je z jich hospody na hrad
prazský (Skala II. 370). V březnu 1619 volen do kommisse
o interposicí k vyrovnání s králem (ib. III. 80). V červenci
pobýval při lidu válečném v jižních Čechách a po poražení
Uhrův, z Volyně pleny činících, 26. července na důkaz skutku
toho poslán byl do Prahy k stavům, nesa kornetu uherskou s
dřevcem v půli přelomeným barvy zelené, modré a červené
(ib. 219). L. 1620 o sněmě dubnovém s Anhaltem, Budovcem
a j. uloženo měl vyřiditi vojenské proposice (ib. IV. 57). Po
bitvě bělohorské ušel do ciziny i byl při soudu nad povstalými
stavy všeho statku svého odsouzen. L. 1631 se s vojskem
saským vrátil do Prahy, uvázal se zase v Encovany i pracoval
k rukám Thurnovi, začež od soudu Albrechtem z Waldšteina
ustanoveného v lednu 1634 opět byl odsouzen (Šebek, Waldstein).

Sbírka písem, jednání a pamětí veřejných v král. českém z XV. a
XVI. věku Rkp. obširný z počátku XVI. století v Roudnici (ČČM. 1827.
I. 135).

Ziga Zigmund, syn známého z bojův mezi Paškovci a Hlavsovcí Zigy Vaníčkovic, stal se 1543 bakalářem (Sigism. Pragenus Vaniczek. LD. II. 329). Po otci svém zdědil značný majetek na St. M. pražském, jejž cestami po cizině ponenáhlu vyčerpal. L. 1546 přeložil a nákladem svým v Normberce vytisknouti dal Napomenutí k císaři Karlovi V. a k sněmu špeyrskému; 1577 zčeštil Melanchthonův Corpus doctrinae. Při druhém tomto spise nedostale se mu však patrona, „kterýž by chtěl jej dáti k tištění a jemu práci také něčím nahraditi.“ Byl s ním u kurfiršta saského. Když tu ničeho nedosáhl, obrátil se k Jetřichovi z Kunovic. Jetřich k radě Kyrmezerově chtěl, aby Bratří na svůj náklad dílo to vytiskli, a vyslal

Zlobický.

357

o to do Evančic Kyrmezera. Ale ani ti ničeho nevyřídili, z čehož první vzešla příčina k rozporu mezi Jednotou a děkanem uhersko-brodským (ABr. XI. 301).

1. Pokorné a ponížené napominání k cís. Karlovi V., kniežatuom i jiným stavům, nynie v Špeyru sněm říšský držicím, aby se o napravenie cierkve etarali. Něm. vydáno 1514. V Normberce 1546 u Krišť. Gutknechta (IV. 1252).

2. Melanchthonův Corpus doctrinae (ABr. XL 301).

### Zima Antonín Jósef, nadšený velebitel divadla českého, jenž první představení 1786 oslavil básněmi (VI. 365), sám pak složil dvě dramata: Oldřich a Božena 1789 a Tharsia z Tyru 1792 (VI. 613). Mimo to 1787 vydal překlad novelly Ukrutný Jan Pierrière (VI. 779).

### Zima Václav 1567 přepsal několik náboženských traktátův; rkp. druhdy u V. Krolmusa (IV. 1283).

### Zlobický Josef Valentin, nar. 14. února 1741 na Velehradě, vzdělání přípravného nabyl na školách v Uh. Hradišti, v Mikulově a v Brně, načež se obrátil 1761 k hospodářství. Ale brzo se rozmysliv, dal se 1763 na studia práv ve Vídni. Dostudovav připravoval se k povolání úřednickému, zároveň pak cvičil se v překládání kněh německých a francouzských. Úmysl jeho byl, aby v potřebách nejobecnějších lidu přispěl spisy českými. Jmenovitě pracoval tehdá na jakés rukověti pro polní hospodáře. K pobudce Dr. Lebmachera jal se překládati Crantzovu knihu o babictví i podal překlad svůj císařovně Marii Teresii s prosbou, aby jej na státní náklad vytisknouti kázala, aspoň prý pro české, moravské a slovenské osady na statcích komorních. Když se jednalo o zkoušení rukopisu, stala se dvorské kanceláři zvláštní příhoda. Krátce předtím Crantzovo dílo převedeno bylo na jazyk uherský a Van Swieten, naučiv se maďarštině od arciknížete Karla, o převodu podal úsudek. Tu pak se u dvorské kanceláře domnívali, že on, znaje uhersky, dovede posouditi i českou knihu. Zajímavá jest odpověd Van Swietenova na požadavek, kterým se drastickým spůsobem osvětluje neznalost věcí rakouských při tehdejší ústřední správě školstva *). Císařovna

*) Sur la demande de Joseph Zlobizky. Le Médecin qui a traduit ce petit livre du professeur Crantz en langue Hongroise m'avoit envoyé le manuscrit avant de le faire imprimer. J'ay osé le lire ayant appris un peu cette langue sous la direction de feu L'Archiduc Charles qui me fit la grâce

358

Zlobický.

k žádosti Zlobického povolila, a překlad jeho vytištěn v 500 ex. na státní útraty. Odevzdávaje 1772 hotový náklad, prosil Zlobický, aby místo remunerace při česko-rakouské dvorské kanceláři qua translator anebo sic jinak pod jakýmkoli charakterem s platem byl ustanoven. Císařovna povolila mu 24 dukátův i nařídila, aby naň, až by se přiležitost udála, v kanceláři dvorské zřetel měli. Při úřadu tomto, jemuž svěřena byla vrchní správa zemí českých, česky tehdá uměli všeho všudy čtyři osoby (3 kancelisté a 1 praktikant); česky psáti neuměl z nich nikdo. Ještě téhož roku ustanoven Zlobický prvním tčitelem češtiny na vojenské akademii v Novém Městě, kteréžto postavení 1775 zaměnil za učitelství téhož předmětu na universitě videnské. Rok potom jmenován kancelistou při nejvyšším soudě; později dosáhl i stupně adjunkta registraturního. Tu nabyl dosti prázdně, aby hověl zálibě své v dějinách domácích a náukách slovanských. Nebylo tehdá muže, kterýž by, zanášeje se minulostí česko-moravskou, nebyl užíval pomoci Zlobického. Dobner, Voigt, Ungar, Dobrovský, Pelcel, Šimek, Durich a j. s ním sobě dopisovali. Cerronimu pomáhal snášeti stavivo k místopisu moravskému. Sbírky jeho podnes jsou vzácnou studníci pro starožitnosti naše. Nemalé si dobyl zásluhy o české upravení zákonův, jichž překlady od 1784 do 180 vycházely z péra jeho. Zemřel 24. března 1810.

1. Rosův slovník po celý svůj věk při čtení starých spisův doplňoval. Jungmann užil toho v díle svém.

2. Jindř. Jana Krance Vedení k pravému a dokonalému babímu umění. Ve Vídni 1772 (V. 593).

3. Literarnotiz der vornehmsten bohmischen und mährischen Geschichtsschreiber. Sepsáno 1777, z kteréhožto rkp. Šimek ve svém Handbuchu (Wien 1785) nestouduč kožistil (Zelený Život Jungmannův 49).

4. Všeobecný řád saudný. Ve Vídni 1781 (VI. 1664).

5. Řád všeobecný při zběžích věřitelův. Ve Vídni 1781 (VI. 1665).

6. Nařízení pro všecky křesťanské poddané ve věcech manželstva. Ve Vídni 1783 (VI. 1666).

de m'instruire pendant les tems qu'il s'exercoit dans cette langue. Il me parut fort bien traduit, et Sa Majesté a gracieusement accordé une récompense au traducteur. Mais j'ignore la langue Bohemienne pour faire la même chose. Cependant, comme Lebmacher, instructeur dans l'art des accouchements, l'exporté a faire cette traduction, il l'aura reconnu capable, et on pourroit interroger pour quelque récompense en sa faveur. Car ce travail est bien utile. 23. oct. 1771. Van Swieten.

Zpěvy historické.

359

7. Všeobecná práva městská, díl I. Ve Vídni a v Praze 1787 (VI. 1671).

8. Josefa II. Práva všeobecná nad proviněními a jich trestmi. Ve Vídni 1787 (VI. 1672).

9. Josefa II. Řád saudní hrdelní. Ve Vídni 1788 (VI. 1673).

10. Františka II. Kníha práv nad přečiněním hrdelním s těžkými řádu městského přestupky. Ve Vídni 1804 (VI. 1678).

11. Tabella, t. j. krátké obsažení všech v nových trestních právích se nacházejících zločinův a jich trestův. Ve Vídni 1804 (VI. 1679).

Zmeškal z Domanovec a na Leštině Job, místožupan oravský, sepsal a 1781 vydal „Školu Jobovu“ (Šaf. LG. 392).

Zmrzlik ze Svojšina Petr, jeden z milcův krála Václava IV. L. 1406 vzložen naň úřad nejv. mincmistra, kterýž mu sice 1419 cís. Sigmund odjal, on však nicméně o své ujmě dále vedl. Petr od 1408 byl pánem na Orlíku a na Březnici. V domě jeho pražském držáno pověstné hádání mezi mistry pražskými a Tábory v pros. 1420. Zemřel 16. srp. 1421. V dějinách literatury české zůstavil si památku tím, že 1411 dal přeložiti kroniku trojanskou.

Rukopis překladu Zmrzlíkovského nezachoval se celý; částka jeho, kterou nalezl na dskách knihy polské Prof. Muczkowski, chová se nyní v Č. Museum. ČCM. 1834, 116 (IV. 92).

Zmrzlíková ze Svojšina Krescencie sezením na Orlíku, horlivá Sestra v Jednotě bratrské. Kn. Jan Bechyňka 1504, chtěje Bratři uvéstí ve zlou pověst, jak jsou nestáli u víře, psal paní Krescencii list, ku kterému připojil zprávu Amosen-cův o rozmluvě chlumecké 1496. Nato od Bratři skrze touž pani dána mu odpověd plna rozumu i citu.

Oba listy v ABr. IV. 161 a 173,

Zmyslovský Adam, kněz tuším evangelický poč.
XVII. věku.

Malagma t. lékařství, ztenčující zármutky pobožných lidí. V Pr. 1613 (IV. 1902).

Zpěvy historické nepřetržitě sledovatí se dají od dob nejdávnějších. Až do XVIII. věku bývaly hlavním prostředkem, kterým se zprávy o událostech domácích i cizích dostávaly mezi lid obecný. I byly tudíž poněkud i náhradou za novověké novinářství.

Po rukopisech zelenohorském a kralodvorském jmenovatí služí skládaní tato: o soudním souboji 1315, o Matěji z Trenčína a Jindřichovi z Lipého, o Vilémovi Zajíci, o Plichtovi z Žerotína, o králi Janu a pánu Zajíci, ježto vlastně sou části kroniky Dalimiřovy do 1324 provedené. Žalozpěv o smrti Viléma Zajíce 1319. O smrti krále Jana 1346. Úlomky rýmované kroniky

360

Zpurný.

a Král Přemysl i Záviše (srov. *Prokop písař*). Píseň o Štemberkovi. Po-
čátkové husitství. Zbarvení mnichové. Žaloby na husity. O bitvě před
Ústím 1426 (Lumír 1861). O zajetí Zigmunda Korybuta 1427. (Vše to vy-
tištěno dílem při Dalimilu, dílem v St. Skládaních a ve Výboru). Písně hu-
sitské z kancionálu táborského v Pam. 1873, 826—834. Žaloba koruny české.
Porok české koruny králi uherskému. Rozmlauvání mezi Prahau a Kutnau
Horau 1420 (rkp. v bibliothece Gerštorfské v Budišíně, ČČM. 1840, 409 a
Dej. Palackého III. 1). Ó svolání konstantské (Arch. Č. VI. 33). O bitvě
u Varny 1444 (Feifalik Lieder und Leiche). Bydžovští ševci (ČČM. 1858).
Z dob Poděbradských (MVýb. 30). O válce s Uhry 1468—1474. Hra Flus
v Čechách (St. 1. 486—502, 519). O šlechtičně Elišce 1478 (ib. 214). O
pohnutí pražském 1525 (III. 53). O zahynutí krále Ludvíka 1526 (ČČM.
1864). Píseň na Ferdinanda I. 1547 od Bratří složená (v zem. arch. č.).
Jiné z též doby (Tieftrunk 98—100). Písně na Augustu (v Č. Museum), na
Pamínonda (viz tam). Píseň o příjezdu Maximiliána II. do Čech 1567 (IV.
165). Píseň 1588 o volbě arciknížete Maximiliána na král. polské (Rozpr.
L.). Písně za bouří 1618—1620 (Skala II. 175, III. 377 a 442, V. 143). Píseň
pravdivá o vpádu lidu válečného 1618, hlavně jednajíc o utrpení Pelhřimova
(IV. 176), o dobytí Pizně 1618 (IV. 176), obě v bisk. bibl. litoměřické. O
bitvě u Jankova 1645 (Pam. 1854, 37). Písně historické o životě smrti a
pohřbu osv. pána Albrechta Václ. Eusebia z Waldšteina, knížete z Fridlandu,
složené 1638 (Lumír 1861). Píseň žalostivá, obsahující v sobě o tureckém
vpádu do uherské a rakouské země, také o obležení Vídně (vyt. 1683). Píseň
o příbězích 1620—1625 (V. 203). Lamentací tureckého vezíra Kara Mustafa
Baša 1683 (vyt. 1684). Pravdivé vypsání těch zázrakův, které se v kr. uher-
ském pod Novými Zámky 1684 staly. Píseň o bitvě u Zenty, o míru Karlo-
vickém atd. (vše ve sbírce u probošta V. Štulce). Verše na Barboru Černí-
novou na Šťáhlavi atd. 1770—71, Sedlský otčenáš z 1775 (Lumír 1861).
Jiných skládání takových zachovaly se jen počátky, jako: Jižť pan Zdeušk
z Konopiště jede (ČČM. 1862, 50), Žel jest Bohu polské škody, pana Macka
ctné vévody, Muráň zámek v uherské zemi (ČMM. 1874, 5). Podle povahy
věci, jelikož psány neb tištěny na několiko leda listech, mnoho písní takových
prodlením času přišlo na zmar.

Zpurný Athanasius z Uherského Brodu, kněz řádu
piaristského. L. 1780 za Fr. hr. Kinského stal se učitelem
českého jazyka na vojenské akademii v N. Městě za Vídní,
kteréhožto úřadu 1791 zanechal (Burian v ČČM. 1844, 534).

Kniha k čtení a překládání pro schovance v. k. therez. akademie, po-
zůstávající v exercitium, službě a adjustirování sprostého muže v. k. pěchoty
V Nov. Městě Videnském u J. Fritsche 1788, dokonána 1785 (VI. 126 a 1280).

Zreadlo marnotratnosti viz z Poděbrad Hynek.

Zreadlo maudrosti čili Čtverohranáč jest spis mravo-
učný o čtyřech hlavních ctnostech a protivných jim čtyřech
hříšich, propletený přehojnými bájkami, podobenstvími a roz-
pravami o zavíratech. Přeložen z díla latinského, kteréž od biskupa

Zýwalda.

361

Cyrilla Guidenonského v jižní Italii (v krajině Capitanata ře-
řené) za XV. věku sepsáno jest, a pod názvy „Speculum sa-
pientiae,“ „Quadripartitus apologeticus“ anebo „Apologorum
libri quatuor“ tehdá známo bylo. Překlad český první, vyko-
naný v druhé polovici XV. věku, zachoval se v rkpse. od
Slováka nějakého psaném. Balbin, kterýž rukopis ten (nyní v
univ. bibl. pražské) nalezl v Krumlové, pokládal originál za
sepsání sv. Cyrilla apoštola slovanského. Druhý překlad zpo-
řízen a 1516 vytištěn od Konáče. (č. 11.).

O obou překladech viz Hankovu rozpravu v Rozboru II. O starším
jednají Rozpravy I. 76, kdež uvedeny i slovakismy v textu se naskýtající.

Zřízení zemská čili sborníky ústav a práv zemských.

A. České: Vladislavovské úpravy Rendlovy 1500, Ferdinandovské první 1530, druhé úpravy Humpolcovy z Prostiboře 1550, třetí úpravy Wolfovy z Vřesovic 1564 a 1594. Obnovené za Ferdinanda II. 1627 (III. 296, IV. 915, 916 a 918, V. 597).

B. Moravské: Vladislavovské, počínající se lantfridem, v Litomyšli 1516 (Brandl v ČČM. 1865, 410 sld.), znojemské pod redakcí Otmara z Nepomuku, tištěné na hoře lilečské 1535, v Olomouci 1545 a 1562. L. 1596 přehlédnuto, a úprava ta 14. července 1502 od Rudolfa II. ztvrzena i 1604 v Olomouci vytištěna. Obnovené zřízení za Ferdinanda II. 1632 netištěno (III. 299, IV. 923, 924 a 925, V. 600).

C. Opavské a ratibořské v Olom. 1562 a v Nise 1671. Srov. Lepařovu rozpravu v ČČM. 1865 (IV. 927).

D. Těšinské v Olom. 1573 a 1592 (IV. 928–9).

Zvonař z Cimperku, latině de Staniomonte, Brikcí,
syn soujmeného otce, městěnín Nového Města pražského, jenž
1588 po otci zdědil nejen dům v Široké ulici, ale i jméno zna-
menitého zvonaře, o jehož proslavení on nemálo se příčinil sám.

Verše, jichž se něco nachází na zvonech Brikcím slévaných; jedna jeho
báseň „Kuchařce napomenuti“ nalezá se v kuchařské knize Bavora Rodov-
ského z Hustiřan 1591 (Veselé čtení 14).

Zýwalda Jindřich Václav, Kouříman, potomek staré rodiny měštanské, vychován byl v kolleji sv. Bartoloměje, kdež dosáhl mistrství svob. um. L. 1655 spravoval faru v Lutové na podací hradeckém, odkudž se 1658 dostal do Lomnice nad Lužnicí, kdež 1668 ještě působil.

1. Věnec slávy k věčné slávy koruně dopomáhající, čtyřmi kvítky uvitý k poctivosti slavného rodu Slavatovského. V Pr. 1655. Ded. Adamovi Pavlovi Slavatě. Ex. v bisk. bibl. litoměřické.

2. Deym Kauřima města, někdy čtverau vůni z sebe vydávající. Sepsán 1659, tištěn v Pr. 1665 (V. 310). Ded. purkmistru, raddě a obci kouřimské

362

Žalanský.

Výtahy z veršovaných těchto dějův kouřimských od V. Gabriele podány v Lumíru 1862, 640 sld. Srov. Pam. 1854, 153.

3. Celenská v Štyrsku zahrada. V Pr. 1667 (V. 1174).

4. Decursus sexaginta septem annorum ab a. Christi 1600 usque ad 1667. Zbehautí 67 let od 1. 1600 do 1667 krátee a rýmovné dovedené. V Pr. 1668 (V. 213). Verše latinské a české, vždy několik ku každému roka. Ded. Janovi Adolfovi hraběti ze Šwarcenberka.

Žalanský Havel příjmím Phaëton, nar. 1567 v Žalanech (litm.), bakalář 1591. Oddav se 1600 na kněžství pod obojí, přilnul k směru helvetskému, a tudiž v náhledech svých stál blízko Jednoty bratrské. Nejprvé spravoval faru v Ledči; odtud 1602 povolán k sv. Barboře do Kutné Hory. L. 1610 vzal řádné odpuštění od pánův Horníkův i stal se „služebníkem slova a svátostí Kristových“ u sv. Jiljí v Praze. Tu zůstal až do smrti. Příjmí Phaëton na knihách svých užíval jen do 1611. Posledně tak jmenován na č. 13. a 14. Až po 1617 Žalanský svou s řády tehdejšími nespokojenost jevil jen slovy po různu prohozenými; jako ku př. 1615 praví, že u nás hody chce mítí učení Machiavellovo, jenž prý lsti a lži vystavil za části moudrosti politické. Když pak 1618 „zvolnost větší“ nastala, ja! se starší své zápisky po škartách jen vyznamenané pořádati a ve změněné podle časových okolností formě vydávati. Nejhlouběji v tom zabral se spisem o bludech modlárských, jimiž prý „poskvrněna večeře Páně svatá od strany odporné.“ Proti spisům z poslední této doby ještě po 1620 polemicky vystoupil kanovník Makarius (č. 1). Žalanský zemřel 10. března 1621.

1. O jménu Ježíš, jménu nejstadším, které Pánu Kristu při obřízce dáno bylo. V Pr. 1606. Ded. Horníkům, zejména práva cechovského rychtáři Janovi Švalbovi, Janovi Zimovi atd.

2. Troje rozjimání o jménu Ježíš, o příjmích neb titulích Ježíšových, o narození P. Ježíše Krista. V Pr. b. 1. (IV. 1874). Bez dědictví.

3. Knížka o ctnosti andělské, t. j. o čistotě duše i těla, ctnosti ze všech nejkrásnější. Druhý díl: O čistotě, svatosti a podstatě stavu manželského. V Pr. 1606 a později po druhé (IV. 703). Ded. panně Anně Mařence, dceř Heřmana Ríčanského z Ríčan. Po třetí 1724 v Žitavě nákladem V. Kleycha, kterýž ji věnoval ſautorům svým, měšćanům Jiřímu Prokopiusovi v Uherské

Žalanský.

363

Skalici, Sam. Vanaymu v Trenčíně a Andr. Kellerovi v Novém Městě na Kysucách i manželkám jejich.

4. O svatých ženách, kterým Kristus nejprvé své vzkříšení zvěstovati ráčil. V Pr. 1606 a 1612 (IV. 1473).

5. O dvau posledních a nejutěšenějších víry křesťanské artikulích, totiž o radostném z mrtvých vstání a o životu věčném. V Pr. 1606 (IV. 1374). Ded. Jindřichovi Mírkovi ze Solopisk na Libodřicích a bratřím jeho.

6. O pokoji a válečném nepokoji, o původu a účincích války i pokoje. V Pr. 1608 a 1611 (IV. 703). Vydání 1611 ded. prokuratorovi Joachimovi z Těchenic, staroměstskému senatoru Michalu Haldiusovi z Neyenperka, přednímu úředníku mostu pražského Havlovi Štyrskému z Radotína a pražskému porybnému Janu Behemovi z Bawenperka.

7. Knížka I. o dítkách křesťanských živých. V Pr. 1607 (íb.). Ded. bratřím Klusákům z Kostelce a na Konárovicích.

8. Knížka II. o dítkách křesťanských mrtvých. V Pr. 1608 (ib.). Ded. Jetřichovi Miškovi ze Žlunic a manželce jeho Alžbětě Chobotské z Ostředka.

9. Knížka o starosti neb věku sešlém a šedivém, item o smrti náhlé. V Pr. 1609 a 1610 (ib.). Vydání 1609 ded. Horníkům.

10. O slavném přenešení a vzetí neb vtržení na nebesa za živa i v těle sv. patriarchy Enocha a velikého proroka Eliáše. V Pr. 1610 (IV. 1473). Ded. bratrům Sixtům ze Zvířetic, t. Václavovi, kr. rycháři na K. Hoře, a Jakubovi, primasovi v Čáslavi, pak Pavlovi ze Zvířetic, měštěníu a kupci v Prostějově.

11. Knížka o nemocech duše i těla, co jsau a kolikeré jsau, jaká jich krutost a bída. V Pr. 1610 a 1612 (IV. 703). Ded. Zachariášovi Štyrskému z Radotína a manželce jeho Lidmile Stříbrské.

12. Spis ku poctivosti a potěšení počestnému pohlaví ženskému. O svatých pobožných a nábožných ženách. V Pr. 1610 a 1612 (ib.), Ded. pobožným, sv. slovo milujícím ženám, vážným matronám a vdovám.

13. Historia o hrozné a strašlivé zkáze města Jerusalema a chrámu. V Pr. 1611 (IV. 292). Ded. literátům kůru v sv. Jiljí.

14. Spis neb kázaní první o sv. a bl. mučedlnících českých Mr. Janu z Husince a Mr. Jeronýmovi z Prahy. V Pr. (1611) nákladem Joachima z Těchenic, pak opraveno 1618 při č. 27 (IV. 1634).

15. Knížka o služebnosti a služebnících sv. evangelium. V Pr. 1613 a 1615 (IV. 1752). Ded. Václavovi Smiřickému z Smiřic na Náchodě, Ryzmburku, Škvorci a Kostelci nad černými lesy.

16. O posluchačích sv. evangelium, kterak se chovati mají. V Pr. 1613 a 1615 (IV. 1874). Ded. osadníkům v sv. Jiljí.

17. O nejsvětějším slovu božím. V Pr. 1613 a 1615 (ib.). Ded. osadníkům v sv. Štěpána menšíbo, sv. Ondřeje, sv. Matěje a Matouše či Betlemu a sv. Jana nad Brodem. Ve vydání druhém č. 16. a 17. naznačeny co knížka I. a II.

18. O poctě boží nejpřednější, totiž o modlitbách svatých. V Pr. 1614 (ib.). Ded. rychtáři a raddě města Lúny na Ohři. Srov. ČČM 1848, II. 325.

19. O druhém Eliášovi, totiž o Janovi Křtiteli, proroku velikém. V Pr. 1614 (IV. 1634 a 1793). Ded. Janu Behemovi z Bawenperka, při děkách zemských deklamatoru Janu Ostrovidovi, JCMeti služebníku při kanceláři české

364

Žalanský.

Janu Lukšanovi z Lnňteršteina, Mr. Janu Kampanovi, úřadu purkmistrského konšelu Janovi Černovickému z Libé Hory, novoměstskému staršinu Janu Pikhartovi, prokuratorovi Janu Beneši, úředníku osady sv. Jiljí Janu Goliášovi.

20. Homíla pohřební nad smrtí p. Alžběty, manželky Sam. Fontina Kiatovského, radního chrudimského. V Pr. 1614 (IV. 1712). Srov. ČČM. 1848 I. 426.

21. O nádobě boži vyvolené, totiž Pavlovi svatém. V Pr. 1615 (IV. 1634). Ded. mnoha osobám z Prahy.

22. O ctných manželkách téhotných a o rodičkách křesťanských. V Pr. 1615 (IV. 703). Ded. Alžběť Čehemové a Lidmile Vratislavské z Kapršteina v Praze, Marii Ledererové Písecké v K. Hoře.

23. O čtyrech věcech, kteréž se nejposlednější jmenují, smrti, posledním saudu, mukách, životu věčném. V Pr. 1615. (IV. 1874). Ve čtyrech svazcích (na Strahově) :

a) O smrti neb smrtedlnosti naší. Ded. místokancléři Bohuslavovi z Michalovic. Odtud Přemyšlování v rkp. Neuberském.

b) O veřejném posledním saudu. Ded. Voršile Benigně z Vrtby, manželce Bohuslava z Michalovic.

c) O padele a o věčných těžkých a hroznostrašlivých mukách jeho. Ded. Simeonovi Vokáčovi z Chyš a z Špicperku, měšťanu N. M. pražského.

d) O životu věčném. Ded. Simeonu Kohoutovi z Lichtenfeldu, radě při appellacích.

24. Knížky dvoje. První c angelích dobrých, o jich podstatě, jmeních, stvoření a povolání. Druhá o angelích zlých neb dábích, o podstatě, jmeních, stvoření, páča, moci, umění jejich. Item o čarodějnictví, o dabešnících a obludách dábelských nočních. V Pr. 1616 a 1618 (IV. 834 a 1445). Vydání 1618 ded. direktorům i měšťanům Mr. Valentinu Kochanovi z Frachové na N. M. pražském, Janu Šultysovi z Felsdorfu v K. Hoře a Max. Hoštálkovi z Javořice v Žatci

25. Čtvero pohřební rozjímání nad smrti Pavla Štyrského z Radotína. V Pr. 1616 (IV. 1712).

26. Knihy dvoje c skutcích Pána našeho Ježíše Krista, skutečích předivných, svatých, právě božských. V Pr. 1617 (IV. 1793). Ded. Jindřichovi Záhradeckému ze Zahrádek, na Višuovém, Jemnici, Krhové a Hobzi.

27. Spisové o mučedlnících českých, o jejich učení, obcovaní, nespravedlivém usmrcení a o bauřech velikých válečných, které smrt jejich následovaly. V Pr. 1619 (IV. 1634). Ded. senátoru Lukášovi Karbanovi z Volšan. Je to spis v šesti oddílech. Prvním je č. 14, druhým kázaní o Husovi 1612 v Betlemě, třetím kázaní o témž 1618 u sv. Jiljí, čtvrtým kázaní o Husi a Jeronýmovi 1616 též n sv. Jilji učiněné, pátým a šestým x. 28. a 29. Z celé té sbírky výňatky uveřejnil Kober „Hus a Jeroným“ v Pr. 1869.

28. Ku památce mučedlníkův našich českých spis neb kázaní v počtu páté o slavných sv. a divných skutcích učedlníkův Kristových, kteří v pravotní církvi zde v Čechách, v Frankreychu, v Nydrlandu a Engelandu pro evangelium sv. smrt trpěli. Káz. v Betlemě 1614. V Pr. 1619 (ib.). Ded. staroměstskému měšťanu a deposítoru při dskách zemských Pavlovi Překovi.

Žaltář.

365

29. O velikých, těžkých a krvavých protivenstvích církve a o veliké předivné a heroitské stálosti mučedlníkův církve prvotní našich českých, franských, nydrlandských. V Pr. 1619 (ib. a IV. 577). Ded. senatoru novoměstskému Matoušovi Švíkovi z Lukonos.

30. Napomenutí pro kněží, zvlaště mladší, kterak by se při své práci mítí měli. Bez m. a r. (IV. 1752).

31. O beránku božím (IV. 1443, Klíč II. 44).

32. O pohřbu lidí mrtvých (IV. 703, Klíč II. 45).

33. O sedmi ranách božích traktátův sedm: o hřímání a hromobití, o povodních, o zemětřesení, o bouřlivém povětří, o suchu, o drahu a bladu, o válce, metle nejtěžší a smutném nepohodli jejím. V Pr. 1620 (IV. 1874, Klíč II. 45).

34. Kázaní o velikých modlářských bludích, na den božího těla učiněné u sv. Jilji. V Pr. bez r., nepochybně 1620 (IV. 1634). Ded. Janu Jezberovi z Kolivé Hory, prokuratoru při saudech vyšších.

Žalkovský z Žalkovic František Fridrich, potomek vládycké rodiny moravské, filosofie doktor a theologie bakalář, byl farářem v Mikulovicích u Chrudimě (Pam. 1855, 311), pak 1698 děkanem v Cheynově a vikářem v Bechyňsku.

1. Růže duchovní líbeznosti. V Pr. 1696. V impr. univ. (V. 1446).

2. Kvítek májový uvadlý. Pchřební kázaní nad opatem želivským, Ferdinandem Švendau. V Pr. 1698 (V. 1085). Ded. Zigmundovi Bernbrachovi, nástupci Švendovu.

Žaltář (knížka chval božských) záhy přełožen do češtiny a to dvojím textem, z nichž jeden zachoval se v kodexu klementinském z poč. XIV. věku, druhý ve Wittemberském, asi z polou téhož věku. Text wittemberský objevuje se i v glossách musejních, ve zlomku brněnském (nyní z Šafaříkovy pozůstalosti do ČMusea přešlém), v nejstarších svodech bílí české (ČČM. 1864, 290) a v kodexu olešnicko-poděbradském. Text klementinský ušlechtilým spůsobem dále vzdělán v kodexu kapitolním, jakož i v úpravě 1406 v rkp. kapituly mikulovské (ib. 1872, 391). Později mnohonásob překládán.

Šafařík o nejstarších rukopisech českého Žaltáře v Rozboru I. 1845. Výňatky tamtéž, ve Výb. I. a v Anthologii J. O polském nejstarším převodu se zřením k českému viz Dunina Borkowského Psařterz królowej Małgorzaty 1830 a Vladislava Nehringa. O psařterzu floryanskim 1871 (ČČM. 1872, 208). O rkpech českých pozdějších má Jungm. III. 573—583, o tiscích prvních 1487, 1499, 1508 (Jungm. III. 598—600, Hanka č. 16, 23, 33) o pozdějších 1529, 1562 (Červenkův) atd. Jungmann IV. 1882—1890, o 1760 atd. V. 666—7. Povšimnutí zasluhují žalmy sotáckým podřečím v Debrecině 1752 vydané: Szvetohe Dávida králya a proroka szto i petzesatz ‚Soltáři, chtore vedlya not frantzuzkich z Uharszkoho na Szlovenszki jazik szá přenosene‘. (Pr. Sitzb. 1868, I. 115). Veršem žaltář překládali Blahoslav,

366

Žaludové.

Streyc, Benešovský, J. Melissaeus, Vorličný, Benedikti, Komenský. Sebrány od J. Jirečka v „Časoměrných překladech žalmů.“ Ve Vídni 1862. V modlitby je předčlávali Chobotides, Phagellus, Racek.

Žaludové co skladatelé kalendářův, ač sepsání jich ne-
pochybně jinými do češtiny překládána bývala, vyskytuji se
tři: Řehoř Görlický 1595—1609 (IV. 778). Jan Jiří, něm.
Aichelmann z Mostu, mathematik a kantor v městě Chbě, jenž
se psal důstojného patera Jiříka Sparamstelia učedlnikem“;
od něho jsou dva kalendáře k 1. 1632 u Sessia a 1633 u J.
Sědlčanského (V. 520). Antonín Engelstadtský, „v filosofii a
mathezii licentiát“ k 1. 1645 u Jana st. Byliny (Ex. na radnici
pardubské. J. V. Prášek).

Žamberský viz Konwaldský Matěj a Rosa Jiřík.

Žandovský Severin z Budešina, exulant, v Hamburku
sepsal a do Mišně odeslal spis, jenž vydán pod titulem :

Triumphus Christi, regis redivivi. Triumf vítězný a věčně trvalý jabilaeus nejsvětějšího monarchy, krále a hlavy církve Kristovy. Bez m. (v Perně, dle písma) 1627 (V. 694).

Žatecký Jan viz Němec Jan.

Žatecký Martin, farář u sv. Jindřicha v Praze. Co člen konsistoře podoboji byl 1523 mezi těmi, ježto Mr. Havlovi Caheře přidáni (St. 1. 461). Ani v úřadě tomto ani na faře nezůstal dlouho, v obém byv vystřídán již 1526 od Jana Starého (Bor. I. 24).

1. Knížka proti ošemetné poctě a pokryté úctě svatých. 1517. Podruhé 1593 vydána od Štelčara (III. 786, IV. 1340).

2. Náprava skrze kn. Martina vydaná tohoto listu a spisu, kterýžto udě-
lav M. Konáč z Hodíškova, sinčl poslati za dar nového léta králi JMstí.
Učiněna ten pondělí před hromnicemi 1522 (III. 786, Hanka 95). Výtisk
v olom. stud. bibl.

Žatecký Martin, bakalář 1550, učiteloval v Domažlicích
Odtamtud 1564 napsal jakous knížku, v níž kancionál šamo-
tulský naříkal kacířstvím. Nevydal jí sice do veřejnosti, leč
jen některým přátelům svým, nicméně „mezi sobě rovnými, za
konvičkami sedaje, tím se pochloubal,“ vítězoslavě před vítěz-
stvím. Starší, kterým pamflet jeho dodán skrze Br. Jakuba
Velikého († 1600), „správce těch okolních zbůrkův,“ uscudili,
aby mu odpověd dána byla, a sepsáni jí uložili Blahoslavovi
(č. 14).

Psaní M. Žateckého k jednomu Bratru z počtu těch, kteréž Valdenskými nebo Pikharty nazývají (ABr. IX. 368). Srov. ČČM. 1864, 42.

Žatecký.

367

Žatecký Pavel, stav se v Praze 1470 bakalářem a 1475
mistrem svob. um., jal se čisti na fakultě filosofické o mathe-
matice, hlavně pak se zabral u věci náboženské. Co do smý-
šlení, náležel k starověrným kališníkům, rovně přátelům svým
Mr. Korambovi a Korandovi. L. 1477/8 zastával úřad děkan-
ský a účastnil se valného podobojích sjezdu v kolleji Kar-
lově, o kteréž v pamětech universitních širší zůstavil popsání
(ib. 133). Rektorem byl čtyrykrát, 1484, 1492, 1496 a 1507.
Když 1497 král Vladislav II. přijel do Prahy, vedl před něho
deputaci universitní i oslovil jej dlouhou řeči. Velebě královu
spravedlnost, shovívavost, zbožnost, opatrnost a moudrost, jakož
i štěsti jeho, porovnával jej s Šalomounem (ib. 181). V postě
1500 volen k administratorství konsistoře podobojí. Brzo potom
dosáhl děkanství u sv. Apollinařiše. Když biskup sidonský,
Filipp de Nova Villa, usadiv se v Praze, v červenci 1504
králem ustanoven za správce konsistoře podobojí, Mr. Pavel,
ač z počátku mu byl povolným, zanedlouho začal proti němu
brojiti. Sjednotiv se s Mr. Paškem z Vratu, jal se o ctihodného
starce strojiti pikle. Konsistoř 1505 z domu biskupova na
Šmerhově převedena do kolleje Karlovy, novými členy osazena
a pečet konsistorní od písaře biskupova vylouzena. Biskup
zastavil svěcení, ale vlastní nevůle vypukla, když pro za-
těení kaplana týnského v Praze zastavil i služby. Tu snesli se
Mr. Pavel s Korandou, s Václ. Pacovským a s Staroměstskými,
aby interdiktu posloucháno nebylo (St. 1. 273 sld.), načež biskup
ujel do K. Hory 19. července 1506. Mr. Pavel, ovládnuv
z nova konsistoří, ve sporech mezi Staroměstskými, jakož v
nesnázi s Kopidlanským nejednou konal úřad prostředníči.
L. 1513 uhodil s kapitulou pražskou o vzájemný mír, i vy-
pravil se o to v průvodu Koramba a j. ku králi do Budina
(ib. 340). Zemřel 4. července 1517 (ib. 408), zanechav po
sobě pověst „muže výmluvného a srdnatého milovníka kalichu“
(ib. 256).

1. Traktát o přijímání malých dítek. V Pr. 1513 (II. 765, Hanka 60).

2. Kompaktáta basilejská s předmluvou Mr. Pavla. V Pr. 1513 (III. 359, Hanka 59).

3. Origenova řeč o sv. Márí Magdalenské, u hrobu Krista P. stojící.
Tištěna a rkp. univ. bibl. pražské (IV. 1781).

Žatecký Václav, řečený Vachek, 1495 stal se bakalářem
a 1502 mistrem svob. um., načež na fakultě filosofické hned

368

Žďárský.

čísti začal. L. 1506, 1514 a 1517 zastával děkanství. Byv
nepochybně 1513 po smrti Mr. Václava Pacovského jmenován
hvězdářem obecným, skládal od té asi doby ephemeridy, kdežto
už dříve stěnné kalendáře od něho vydávány. Soutěžník jeho
v oboru tomto byl Mr. Pavel Příbram. S tím se již 1517 ne-
mile setkal, uraziv ho jakýmis pomluvami. Spor ten skončen
tím, že jej Mr. Václav před rektorem odprosil takto: „Mr. Pavle
což si ty na mne požaloval, pravím že sem toho o tobě ne-
mluvil ani k tobě nic; měl sem tebe za poctivého a dobrého
mistra, mám a míti choi.“ Ale tím kyselost neulahozena. O
ephemeridech, jež Mr. Václav vydal na 1517 a 1518 pronesl
se Mr. Pavel tak hanlivě, že rektor Vavřinec Třeboňský měl
soupeře co rovnati (St. Un. 88 sld.). Mr. Václav přibytek svůj
měl v kolleji všech svatých, kdež za moru 1520 život svůj
dokonal (LD. II. 270).

1. Nástěnné kalendáře, jichž se tři, na 1506, 1515 a 1517, v novějších dobách objevily (Pr. Sitzb. 1860, I. 53, Pam. 1874, 137).

2. Ephemeridy tuším od 1513 do 1520.

Žďárský z Kosmačova Václav · Maximilian sloužil při kr. české kanceláři dvorské 1670—1710, kdež hlavne naň náleželo spisovati české majestáty, patenty, artikule sněmovni a jiné vyhlášky úřední. Byl jeden z nemnohých za oné doby Čechův, který se důkladně znal v právnické mluvě české. L. 1708 povýšen do stavu rytírského, aby se psáti mohl ze Šternfeldu (Ryb.).

Žďárský Šimon, Moravan ze Žďáru, 1549 vysvěcen byl
ve Vlaších, načež na tři léta dán kaplanem do Žatce (Bor. I.
259). Potom byl katolickým děkanem v městě Kadani. Tehdá
když od konsistoře p. o. vyšel spis, že „ditky přijímati mají
večeři Páně,“ on proti tomu i proti jiným artikulům napsal
rozpravu, datovanou z veliké kolleje 1555 (ČČM. 1864, 285).

Žebrácký, Žebracenus viz Klement Václav.

Želecký z Počenic Norbert, rodem z Brna, nar. 1649,
vstoupil do praemonstrátského kláštera v Hradišti (u Olomouce),
kdež 1679 vyvolen byl opatem. Co opat vykonal tak značná
díla, že si pojistil jméno jednoho z nejvýtečnějších prelátův
své doby. Nádherná budova klášterní s krásnou bibliothekou
od něho dokončena; fary v Kynicích, Svitávce, Těšeticích,
Křelově, Bohuňovicích a v Březovici, kostely v Konici, Svi-

Žerotín.

369

távce, Važanech, v Nákli, v Četkovicích a v Šebetově, residence se špitálem na Sv. Hoře od něho vystavěny; k vydržování kněži a špitálniků na Sv. Hoře statky Konice a Stražisko zakoupeny. Neméně hleděl ke vzdělání svých řeholníkův; za jeho doby dvanáct praemonstrátů hradištských stalo se doktory theologie. Následek péče této byla velká i jiných osob ku klášteru příchynost. Jmenovitě olomoucký kanovník, biskup Ferd. Z. baron z Schröfelheimu, odkázal mu 1700 veškerou svou pozůstalost, v níž 300 obrazů, dilem od předních mistrů, jako Jordaense, Van Dicka, Rubense, Ondřeje del Sarto, Teniersa a jiných. Pohřichu že poklady tyto požárem 1715 na- zmar přišly. Jiří Protivín Žalkovský z Žalkovic († 1704) jemu k oslavě napsal Encomium (1692). Želecký zemřel 1709. Pohřební řeč nad ním měl spoluřeholník jeho Heřman Scheiber, Prostějovan.

Mons pietatis, t. j. důvodné popsání Svaté ... Marie Hory. V Olom. 1680 (V. 1183). Ded. Františkovi hr. Libšteinskému z Kolovrat, hejtm. m. moravského.

### Želechovský z Želechova Šebestian Antonín, úředník panství novoměstského na Moravě.

Novina o zázraku, který se stal v dědině Vodravci nedaleko Nového Města na gruntech p. Vil. Dubského z Třebomyslic 19. června 1619. V Litomyšli 1619 (IV. 845)

### *Žernovec Řehoř, Grzegorz z Žarnowca, kazatel kalvinský, správce zboru wloszczowského a starší sborův evangelických na Litvě, zemřelý 1601, napsal po polsku postillu, kteráž 1580, 1590 a 1597 byla vydána. První díl spisu tohoto, jenž v sobě zavírá výklady na evangelia od adventu až do sv. Trojice, neznámý bratr český 1594 přeložil do češtiny.

Postilla aneb výklady evangelii nedělních i svátkův výročních, kteréž se čítají přes celý rok v církvi křestanské, pro cvičení člověka v článcích víry pravé atd., napsaná v jazyku polském od učeného muže kněze Řehoře Žernovce. L. P. 1594. Ded. Krišť. Radivillovi, knížeti na Bieržách a z Dubínek, veyvodovi wielyňskému, heytmanu nejvyššímu, od starších zborův evangelistských v Litvě. Rkp. v univeritní bibl. krakovské č. 535 (Světozor Sl. N. 1859, 342).

z Žerotína Karel, jeden z nejušlechtilejších mužův národu českého, narodil se 14. září 1564 v Brandýse nad Orlicí. Otec jeho, pan Jan na Brandýse, Rosicích a Náměšti, štědrý byl ochrance Jednoty, zpořídiv jmenovitě 1578 ve vsi své Králicích pokojný útulek vzdělatelům bibli bratrské. Rovněž matka, Marianna z Boskovic,

Kukověť k děj. lit. č. II.

24

370

Žerotín.

horlivou byla Sestrou. Karel za prvního mládí vychován byl spolu s Zachariášem Slavatou, s kterým sedm let prožil pod jedním učitelem, Pavlem Novodvorským z Pozdětina. Některý čas potyli i na škole evančické 1575 załožené. Asi 1579 po smrti matčině († 26. pros. 1578) se v průvedu Vavřince Cirklera a Václava Lavína z Ottenfeldu odebral na vyšší studia do Strassburku, později do Basileje a na podzim 1582 do Genevy. Tu se od něho odloučil Cirklerus, přijav professuru v Břchu.

V Basileji s professorem Janem Jakubem Grynaeem a v Genevě se slavným Theodorem Bezou vešel v důvěrné přátelství, kteréž i nápotom dopisováním pěstováno. V Genevě došla ho zpráva o smrtedlné nemoci otcově, an 25. února 1583 skonal. Po odbytých studiích dal se na cesty, i projel Francii, Anglii, Nízozemi a Německo. Teprv koncem 1587 domů se navrátil a 17. února 1588 sám se uvázal ve správu statkův rodinných, ku kterým před 1592 připojil Dřevohostice a 1599 dědictvím hrad Přerov. Potom vydal se opět do Německa.

V letě r. 1589 poprvé se oženil, za soudruží sobě obrav Barboru Krajířovnu z Krajku. Ale touha, aby nápomocen byl Jiněřichovi IV., králi francouzskému, v boji jeho se stranou katolickou, nedala mu poklidu. V září 1590 vydal se na cestu, leč brzy nazpět jej povolala zpráva o nebezpečné chorobě manželčině, která mu 21. června 1591 skonala. V říjnu t. r. opět již na cestě byl do Francouz. Tam užil mnoho přívětivosti i nabyl dosti válečných zkušeností, leč konečně v ideálných nadějích byl rozklamán, i vrátil se po desíti měsících do vlasti, aby ve vojenství pokračoval u vojště císařském naproti Turkům. V červnu 1594 v táboře před Ostřehomem došlo ho povolání do soudu zemského, jehož, ač nerad, uposlechl, ale válečnictví proto výhost nedal. Z jara 1595 opět bojoval pod prapory císařskými, až pak v srpnu zcela domů se odebral.

V únoru 1596 slavil druhý sňatek, s blízkou příbuznou první choti, s Eliškou Krajířovnou. Ale brzy se mu blahé dni chmouřiti počaly. Původstvím ošemetného Ladslava Berky z Dubé nastávaly pořád horší nesnáze nekatolikům moravským a zastavatelům starých svobod stavovských, až pak strana katolická ve správě zemské úplně obdržela vrch. Došlo tak dáleko, že Žerotín 1599 skrze Zigmunda z Dietrichšteina pro jízdu svou do Francouz a jiné některé příčiny pohnán byl z

Žerotín.

371

velezrády. Ale ličení pře této před soudem zemským v Praze,
počátkem prosince 1601 provedené, tou měrou obrátilo se proti
žalobníkovi, že prokurator M. Ridel (o němž viz) zastupovati
jej odepřel a pan Zigmund hanbou se utrápil. Mezitím Žero-
tín i Zigmundova bratra, kardinála Františka z Dietrichšteinu,
proti sobě pobudil; opíral se totiž 1600 proti přijetí jeho do
soudu zemského, a když toho zabrániti nemohl, dovedl aspoň
k tomu, aby nový soudce zemský musil se naučiti česky. Zato
se kardinál tím odvetil, že po přeličení pražském k podnětu
jeho Žerotín vysazen byl z soudu zemského. K těmto veřej-
ným trampotám přidružily se těžké nehody rodinné. Dne 24.
ledna 1600 zemřela paní Eliška a krátce potom následoval ji
tříměsíčný synáček Fridrich, otcova radost. Rozhorlen a
sklíčen uzavřel Žerotín odstoupiti z dějiště i odebral se do
venkovského zátiší, do Rosic. Hojným dopisováním s přátely,
péči o dorůstající dvě dcerušky, Helenu a Bohunku, slovesným
i hospodářským zaměstnáním ulahodil tíseň srdce svého. Dne
24. srpna 1604 co třetí paní do domu svého uvedl Kateřinu
Annu z Waldšteina, sestru potomního knížete z Fridlandu,
jemuž Žerotín tehdá vlivem svým dopomohl ke službě při
dvoře arciknížete Matyáše. Ale než minul rok, již opět stál
nad hrobem jejim co vdovec († 8. srpna 1605). Štastnější ko-
nečně byl čtvrtým manželstvím. L. 1614 k oltáři vedl vdovu
po příteli svém, Smilu Osovském z Doubravic (o němž viz)
Kateřinu z Waldšteina, kteráž jej přežila. Mezitím Morava
vnitřními spory a vpády nepřátel pořád více hynula; pomoci
odnikud nebylo, a sám císař odkazoval země, ať prý sobě po-
máhají samy. Tu se mysli všechněch obracely k Žerotinovi.
Sjezdu brněnského koncem 1605 i on se účastnil, ale rady
jeho ještě nenacházely dosti souhlasu. Tehdá mu Jiřík z Hodic
vytýkal, že „zle dělá, an dary boží v sobě udušuje.“ Výtka
tato nejen že Žerotina ponoukla k obraně, kterou v červnu
1606 poslal panu Jiříkovi, ale byla snad i pobudkou, že úklid
svůj předce opustil. Za nedlouho stál v samém čele veškerého hnutí
na Moravě, a připravoval obrat, který brzy dozrál u věcech veřej-
ných. S politickými přátely svými, mezi nímiž přední byli v Uhrách
Štěpán hrabě Illesházy, v Dolních Rakousích bratři z Stahrem-
berka, v Horních Jiří Erazim z Tschernemple, v Čechách
Václav Budovec a Petr Vok z Rožmberka, ponejprvé jednati

24*

372

Žerotín.

počal o zřízení a opatření monarchie Habsburské jakožto celku.
V prosinci 1607 sjely se hlavy panstva uherského, rakouského
a moravského u něho v Rosicích, a zanedlouho smluveno
sjednocení stavův těchto zemí pod arciknížetem Matyášem proti
Rudolfovi II. Na Moravě samé spojenci nejprvé se obrátili
proti nenáviděnému Ladslavovi Berkovi, jenž 1607 po druhé
dosazen byl na zemské hejtmanství. Po planém sněmu v Brně
sjeli se v dubnu 1608 do Evančic, kdež se k nim přidružili i
poslové z Uher a Rakous. Berka s hejtmanství ssazen a zří-
zena prozatimní vláda s Karlem z Liechtenšteina v čele. Na
Žerotína vzloženo vyjednávání s císařem a s Čechy. V máji
již vojsko Matyášovo postupovalo ku Praze. Žerotín z Č. Brodu
vypraven do Prahy a ve sněmě dvouhodinovou řeči vykládal
nutnost odstupu Rudolfova; ale Čechové tehdá šli svou cestou
a Rudolfa, vymohše na něm majestát na náboženstvi, udrželi
aspoň na trůně českém; smluvou libenskou jen Morava, Uhry
a Rakousy postoupeny Matyášovi. Hned potom shromáždil se
sněm moravský v Olomouci, a zde 16. července Žerotín volen
k zemskému hejtmanství. Nesnáze, které mu v úřadě tomto
zavalovány byly zvláště kardinálem Kleslem, takové dostoupily
výšky, že se po čtyrletém výtečném vládaření odhodlal k od-
stupu, kterýž mu 26. února 1615 od císaře i povolen. Od té doby
snažil se prostředničiti mezi stavy a korunou, ač obapol bez
velkého zdaru. Když nastaly převraty české v máji 1618,
vyslán byl od sněmu moravského do Prahy k direktorům a
deputátům stavovským. Žerotín, předvidaje pohromy, úsilovně
vedl k tomu, aby Čechové odložili zbraň a s císařem hleděli
smíru. V tom směru 17. září před stavy mluvil v dvouhodinové
řeči, a i soukromí k témuž vedl; ale vášně přiliš byly rozní-
ceny, aby chladné úvahy nalezly sluchu. Mezitím se i smý-
šlení na Moravě lomiti počalo, až odjezdem do Vidně nejvyš-
ších moravského vojska, Albrechta z Waldšteina a Jiříka z
Náchoda, Žerotínova švakra a zetě, spůsobeno úplné přilou-
čení se k Čechům. Na kardinála a na Žerotína sčítána vina
obou nejvyšších vojenských, a 8. máje 1619 strojen jim ve
sněmě brněnském týž osud, kterým loni v Praze postiženi
Slavata a Martinic. Již již ruce na ně vkládali, a Žerotín přý
„již z okna vykoukal“, leč podarilo se kommisařům českým
že toho zanecháno; oba dávní sokové, nyní téhož osudu jsouce

Žerotín.

373

společníci, zůstaveni jen pod silnou stráží, pod kterou již od
3. máje drženi byli. Málo chybělo, že do Prahy nebyli od-
vezeni, jakož pro ně odtamtud i 200 rejtharův do Brna ode-
sláno. Když se mysli povychladily, puštěni zase na svobodu;
nicméně v Čechách panství brandýsské Žerotinovi zabaveno a
osobám válkou znuzeným k náhradě vykázáno. Fridrich Falc-
ký, když v únoru 1620 do Moravy přijel, nemálo se snažil,
aby pána tak znamenitého převedl na svou stranu; ale Žerotín,
předpovídaje mu suchými slovy, jaký konec bude jeho panství,
„povinnost“ mu vykonati odepřel. „Nad život a nade všecky
výhody zemské“, byla slova statečného pána, „vážím sobě cti
rodinné a raději volím umříti, než abych potomkům svým
zůstavil skvrnu zpronevěřilosti.“ Když pak předpovídání jeho
se zplnilo, ovšem byl prvním, ku kterému vystřízvělí stavové
mysl svou obraceli jakožto k svému ochránci, a on nemeškal
s přímluvou vydati se k císaři do Vidně. Rovněž 1621 k
pomoci hotov byl, když se jednało o odvarování záhub od
vojákův markraběte krnovského. V letech následujících všecka
ochrana Bratří na něm záležela. Na panstvích jeho útočiště
nacházeli kněží jejich; jmenovitě Brandýssko nejen Komenskému,
ale i četným jiným v lesnatých údolích svých poskytovalo
jakž takž pokojného přístřeši, začež arci Žerotín nésti musil
nejednu trapnou útržku se strany katolické. Když 1628 ne-
katolikům moravským vydán výhostní patent, vzal Žerotín
audienci u císaře, aby ohlásil, že sídlo své vzíti chce v Slezsku.
Ferdinand II. přijal jej přívětivě, dávaje mu na vůli, aby, kde
chce, místo sobě oblíbil, že „věrnou jeho oddaností všudy
jest ujištěn.“ Rok potom povoleno mu pobývání a svým časem
pohřbení na Brandýse, jakož i volné do Čech a na Moravu
přijíždění. Tou dobou za celý rok téměř žil na Třebiči v
zámku přítele svého, tehdá nejv. purkrabí Adama ml. z Wald-
šteina; odtud ponenáhlu připravoval prodej svých statkův, z
nichž Náměšti a Rosice koupil kníže z Fridlandu, a přenešení
svých věcí do Vratislavě. Zvláštní péči věnoval milým svým
knihám, jejichž k převozu pořádání uložil Br. Pavlovi Hro-
novskému. V listopadu 1629 sám do Vratislavě následoval.
Tehdá od kohosi z exulantův o něm vydán paškvil, jehož
obsah i Skala pojal do díla svého (III. 434); ale Žerotín za
života zakusil již trpčího hoře, aby neplechý ten útok byl si

374

Žerotín.

připustil k mysli. Letní dobu 1630 na léčení probavil ve Vařích Karlových; ostatek, přes dnavost svou, větší část času svého býval na cestách. Když na podzim 1631 Sasové nenaďále vtrhli do Prahy, stihla jej zpráva o tom na Brandyse, odkudž se odebral „co emigrant do svého kouta.“ Tam prý „seděti bude do vůle boží, nemaje naděje v žádném z lidi, než jediné v Bohu samém.“ Na jedné z cest svých skonal na zámku svém v Přerově 9. října 1636. Tělo jeho v průvodu vdovy a vnuka po dceři Bohunce i dědice, Karla Bruntálského z Vrbna, 22. listopadu pochováno v rodinné kryptě při zboru bratrském na Loukoti v Brandyse. Žerotín byl muž tváře podlouhlé, postavy prostřední, „hrbovatý“ (Skala II. 381), vlasy nosil krátce střížené a vous plný. Šatil se rouchem tmavobarevným z aksamitu. Obraz jeho z mladších let ve Vratislavi (podle něhož rytina, od A. V. Šembery vydáni), z pozdějších v Pelcelových Abbildungen II. Bibliotheku jeho Hynek z Vrbna 1641 odevzal městu Vratislavi. Písemní pozůstalost chovala se na Hořovicích u hrabat z Vrbna, až ji 1852 zakoupil Zdeněk hrabě z Žerotína.

Carl von Zierotin und seine Zeit 1564—1615 von Peter R. v. Chlumecky, Brünn 1862. Beilagenband, ač vytištěn, pohřichu posud nevyšel. — Zpráva Chlumeckého o jedné části písemné pozůstalosti v Hořovicích, nyní v Bludově (81 kusův), v Schriften der hist. stat. Sektion. Brünn 1854. — Caroli L. B. a Zierotin Epistolae selectae. Ed. J. W. Monse. Brunae 1781. — Fr. Dvorský, O Karlu st. z Ž. v Pam. 1873. — Á. Rybička, K. st. z Ž. v ČČM. 1873. — Téhož Pan Hynek z Vrbna v ČMM. 1875. — A. V. Šembera, Hrob K. z Ž. v Brandeyse, Bibliotheka i podobizna ve Vratislavi, ČČM. 1840 a 1875. — Úvody V. Braudla při Sebraných spisech Žerotínových. — D'Elvert Hist. Lit. Geschichte. Brünn 1850, Nachträge ib. 1854. Výtah z denníku Žerotínova v Mähr. Geschichtsquellen od Dr. B. Dudíka (v Brně 1850, 358—368).

1. Fr. Hotmana († 1590 v Basileji) spis „Papae Sixti V. brutum fulmen“ Žerotín 19. října 1588 do češtiny překládati počal (MGQ. 363).

2. Zápisové o soudu panském 1594—1614. S pomocí mor. zem. výboru vydal V. Brandl. V Brně 1866 dva díly. Předtím od Palackého výňatky podány v ČČM. 1829 a 1830.

3. Popsáni sněmův obecních v Brně 1594, 1596 a 1597, vydána od V. Brandla v I. díle Listův str. 5—45.

4. Apologie neb obrana k panu Jiříkovi z Hodic 1606 vydána od Palackého v ČČM. 1834 a od V. Brandla v III. dílu listův str. 1—18.

5. Sněm držaný 1. 1612. S pomocí zem. výboru moravského vydal V. Brandl. V Brně 1864.

Žídek.

375

6. Listové psaní jazykem českým. Nákladem Matice Moravské vydává V. Brandl. V Brně I. 1870, II. 1871, III. 1872.

Žežhule Vavřinec, měštan na N. M. pražském, 1614 nákladem svým vydal Hájkův spisek o ohniř malostranském 1541 (IV. 418), dedikovav jej Divišovi Černínovi z Chuděnic na Nedrahovicích i Chocemyšli a připojiv verše s akrostichem jména svého.

Žídek Pavel, Paulus Žid, Paulus de Praga, Pauli-rinus, nar. 1413 v Praze z rodičův židovských, kterým za věku dětského byl ukraden a pak u víře pod oboji vychován. Co živ jedinékrát setkal se s otcem svým; ale, nemoha se i ním v náboženství sjednati, navždy se s ním rozešel. Doma odbyl přípravná studia, načež se vydal na universitu videňskou, kdež se stal mistrem svob. um. a k církvi římské pře-stoupil. Oddav se potom naukám lékařským a theologickým, ztrávil několik let na vysokých školách v Padue a Bononii, i zjednał si tam doktorát lékařský. Vraceje se do Čech dal se v Řezně vysvětiti na kněžství. V Praze přivtělen byl do počtu mistrův 1442 (LD. II. 18), ale 1444 bezpochyby prostořekostí svou dopustil se skutku, kterým se veškerá universita cítila uražena, začež odsouzen k vyloučení. K pokorné prosbě jeho byl mu trest odpuštěn; ale neminula tři léta, a již opět uni-versitě nad ním bylo souditi. Lál totiž lékařům, řka, že každý z nich je vražedník, Mr. Václavovi z Prachatic pak nadával „syllabikatorův.“ Byv proto pohnán, učinil dokonalé odvolání a odprošení, načež mu vina opět prominuta (St. Un. 35 sld.). Mezi těmito nehodami domohl se Žídek kanovnictví u sv. Vítá, nadto pak, spoléhaje se na přízeň papeže Eugenia IV., bral si na-ději na biskupství litomyšlské; leč zklamal se. Ještě horší nehody Žídka potkaly, když přikrostí svou na sebe popudil Rokycanu a přivržence jeho. Ti jej nejen o kanovnictví u sv. Vítá při-pravili, ale zhatili mu i nápad k dědictví jakémus, ku kterému si právo dělal. Nadto vypuzen byl z Prahy, i žil u vyhnan-ství v Plzni, kdež knihu o dvacateru umění spisoval. Z Plzně vydal se 1451 do Krakova, i vymohl toho za rektora Jana z Dąbrowky, že přijat byl v počet mistrův tamní university. Když pak 1452 v Krakově nákažlivá nemoc vznikati počala, uchýlil se do Vratislavě, kdež tou dobou Jan Kapistrán proti kacířům, jmenovitě proti Čechům, každodenně kázal. Žídek,

376

Žídek.

ačkoli s Čechy kališnými nikterak se nesnášel, doufaje tím
sobě zas získati kanovnictví a dotčené dědictví, z Vratislavě o
Kapistránovi do Prahy napsal list, kterýž od nevěrného posla
dodán byl purkmistru vratislavskému. Následkem této prone-
věry Žídek uvržen byl u vězení, odkudž k přímluvám z Čech
byl sice vyproštěn, a však dříve se veřejně (18. máje 1453)
k přečinění svému přiznati a v ruce Kapistrána přísahu slo-
žiti musil, že se husitství a všelikého kacířství odřiká a po-
kání uložené učiniti nezanedbá. Ale vynucenou přísahu za
nic pokládaje a pokáním sobě uloženým pohrdav, z Vratislavě
potaji ušel do Prahy, a Rokycanovi i mocnějším kališníkům
všemi spůsoby, přinášeje prý jim dary od nádob stříbrných,
vzácných krmí a nápojů, připochlebiti se snažil. Vida však, že
ani tímto obratem cile svého dosíci nemůže, znovu do Kra-
kova se vydal. Na cestě setkal se s Kapistránem, jehož pod-
nětem v lednu 1454 opět vzat u vazbu. Od kardinála biskupa
krakovského, Zbihněva Olešnického, nařízen soud nad Žídkem,
kterýž jej k doživotnímu vězení odsoudil. Ve vězení krakov-
ském zůstal do 1455, až jej k přímluvě kardinála samého
(jehož list k papeži Mikuláši V. v životopise Zbihněvově od
Maur. hr. Dzieduszyckého, II. 411—17, jest otistěn) s povo-
lením římské kurie propustili. Z Krakova šel Žídek nazpět
do Plzně. Dosti tam bídně živořil, nemaje ročních důchodův
vice než 12 zlatých a s nemalou nesnázi zápase o spisy, jichž
k velkému dílu svému o dvacateru umění (liber viginti ar-
tium) potřeboval. Vytrvalost tato získala mu to, po čem jinými
cestami marně bažil. Král Jiří přiklonil se k němu přizní
aspoň potud, že od 1466 zůstávati směl u dvora královského,
ačkol svou dotěravostí dovedl se učiniti hrubě nesnesitedlným
Nicméně nevedlo se mu i u dvora stkvěle, načež nejednoa
mrzutě nařiká. Po smrti králově nepochybně i on brzy zemřel
Veliký jeho spis o dvacateru umění, pravý to codex gigan-
teus, 28. zděli, 14¼. z šíři a 359 listův pergamových číta-
jící, obsahuje v sobě přehled encyklopaedický známých třo dobou
umění, jmenovitě grammatiky, logiky, rhetoriky, topografie,
mathematiky, aritmetiky, astronomie, musiky, fysiky, strate-
giky, didaktiky, mediciny, jurisprudentie atd. Nyní chová se
co vzácnost v bibliothrace jagellonské v Krakově. K latin-
ským terminům na mnoze tam přidána jména česká. Šířeji jej

Žižka.

377

popsal Jos. Muczkowski (Pauli Paulirini, olim P. de Praga vocitati artium manu scriptus liber. Krakov 1835. Srov. ČČM. 1837 a 1839). Mimo to sepsal Židek dva jiné spisy encyklopaedické „Vinculatorium majus“ a „Vinc. minus,“ tento druhý 1454/5 ve vazbě krakovské, a drahně (plus quam mille) bájek, kteréž prý jemu v Polšté ukradeny byly.

1. Knihy „Jiří správovna řečené“ a kroniky. Sepsány 1470. Rkp. v bibliothekách kapituly a university pražské. Výňatky tisťény péčí Dobrovského v ČČM. 1827 a 1828. pak ve Výb. II. 745—778 (III. 120, 218 a 267). Ded. králi Jiřímu.

2. O vážnosti konšelské hlavních měst a jich mravích. Ded. raddám St. a N. Měst pražských. Ztraceno (Výb. II. 746).

Žižka z Troenova, později z Kalicha, nepochybně byl syn Jana Žižky, nemajetného zemana, v Trocnově a sousedním Čerčejově usedlého, jehož jméno co muže dospělého poprvé se připomíná 1378, a jehož manželka slula Kateřina. Mladší Jan záhy proznámil se co bojovník. Již 1408 ve sporu s Budějovskými domáhal se požadavkův svých ne pořádem práva, nýbrž brannou rukou, čimž se ovšem proti zákonům zemským provinil. Ale již 25. dubna 1409 král Václav IV. vyzval Budějovičany, aby se s ním smířili, a dal jim své k tomu povolení, jakož toho pro předchozí odsudek třeba bylo. Z listu 27. července t. r., kterým Václav IV. Budějovským nařizuje, aby smír ten konečně provedli, vychází na jevo, že Žižka mezitím byl obdržel odpuštění předešlých výtržností a plnou milost královu. L. 1410 v nějakém spojení byl s mladým Krajířem, s Kolutem a s Alšíkem z Bétova, aby se zmocnili Nových Hradův i s městem, jakož i Třeboně (M. Millauer Aufsätze über J. Žižka. Pr. 1824). Později vstoupil Žižka ve službu královskou. Že by 1410 ve vojště polském byl bojoval u Tannenberka proti rytířům německým, souvěkýni zprávami dotvrzeno není. Prvni oko ztratil snad 1413, při dobývání hradu Skály u Přeštic. L. 1414 se co vrátný královský jmenuje Janek jednooký, o kterém Tomek (Děj. Prahy III. 21) vyslovuje domnění, že s Žižkou byl jedna a táž osoba. Později Žižka žil co prostý dvořan při dvoře Václavově. V nepokojích husitských poprvé vyniknul 30. července 1419 co vůdce lidu, když smetáni jsou konšelé novoměstští (ib. 638). Pozdější činy Žižkovy co nejúžeji splývají s ději války husitské (Pal. Děj. III. 1). Z jara 1421 sobě na hoře u Třebušína

378

Žlutický.

blíže Litoměřic vystavěl hrad Kalich, a odtud se psáti počal
„z Kalicha.“ V červenci t. r. při dobývání hradu Rábí šípem
vystřeleno mu druhé, zdravé oko, tak že oslepl úplně. Od té
doby dával se vždy voziti u prostřed vojska na zvlástním voze.
Zemřel morovou nákazou při obléhání Přibyslavě 11. října
1424. Mrtvola jeho od kn. Prokópka a kn. Ambrože pře-
vezena do Kr. Hradce a pochována u sv. Ducha, později pak
přenešena do Čáslavě a uložena tam v kostele farním, kdež
zůstala až po bitvě bélohorské (ČČM. 1844, 303). Žižku přežila
teta Anna, kteréž 1429 na N. M. pražském dům patřil, sestra
Ancžka, kteráž dům ten po ní dědila a jesté 1434 držela
(Tomek Zakl. II. 197), a bratr Jaroslav, jenž se po 1421 též
psal z Kalicha. Žižka byl ženat, ale ani o manželce ani o dě-
tech jeho nemáme zpráv souvěkých. Jen o zeti jeho, Ondřeji
Sokolíkovi z Dubé, vědomo, že 7. června 1424 padl v bitvě
u Malešova (St. I. 63). Žižkova podobizna v Památkách 1864
(Viz Kuthen).

1. Rád vojenský, sepsaný ne dřív, než v letě r. 1423. Mezi obcemi, kteréž o něj spořu se sneely, nachází se totiž Hradec Králové, kterýž se teprv v červenci 1423 připojil se k Žižkovi (Fal. III. 1, 513). Přepis v univ. bibl. pr. spůsoben od B. Balbina, v ČMuseum z XVII. věku. Vydán od C. J. Bienenberga v Geschichte der Stadt Königgrätz, od R. Ungara 1790. od K. H. Thama (v Pr. 1817), ve Výb. II. 271–278 (III. 243).

2. Píssań: „Kdož ste boží bojovníci“, kterou druhdy Žižkovi připisovali, složil B. a Čechtic.

Žlutický viz Galli David.

Zkratky (viz díl I. str. 482–489).

Haan Jena = A. Lud. Haan Jena hungarica. Gyulae 1858.

Mark. Bydž. = Marka Bydžovského Liber intimationum in alma aca-
demia pragensi 1492—1601. Rkp. bibliotheky Lobkovické.

Okr. F. anl. = Okres brandejský nad Labem. Sepsai J. V. Prášek.
V Pr. 1875.

Opravy k dílu II.

Str. 55. Berl. kdl. 1636. Str. 70. Oxyopus bak. 1562 Str. 176. Řešátko
č. 2. vyš 1578. Str. 281. Schuster Amadeus. Str. 321 Visenický č. 3.
1495. Str. 347 Zlužanský bak. 1581.

Dodavky.

(Jména a nevyskytuji se v hlavním textu.)

Adami Vikt. 1612, jsa již v Slušticích, měl pohřební řeč nad Janem z Proseče na Jirnách (IV. 1684).

Achilles Jan, bakalářem 1593.

Akanthido-Mitis 30. ledna 1619 kázal nad Albrechtem Janem Smiřickým († 19. list. 1618): „Lessus funebris, t. j. pláč a žalostivé úpění.“ V Pr. 1619. Ex. v ČMuseum.

Alethinus z Aupy Mikuláš, Koliňan, 1580 přiženil se ke statku Mr. Vládořského z Vládoře, prvního kr. rychtáře v Kolíně a 1584 za druhou manželku pojal vdovu po Adamovi Rosaciovi. L. 1582 stal se sám kr. rychtářem i zemřel 17. listopadu 1586. Syn jeho Adam zhýral se, rozprodal statek otcovský i odešel z Kolína. (řed. J. Vávra).

Aquila Jan viz z Plavče.

Aretin Pavel, měštění staroměstský, býval sekretářem Petra Voka z Rožmberku. Erbem nadán 1615 (Ryb.).

Arnolt Jan Hradecký byl v Litomyšli i hraběcím rychtářem (Pam. 1873, 614). Po smrti jeho závod veden od vdovy Kateřiny 1687–97, pak od syna Karla Ferdinanda, jenž se 1723 stal primasem malostranským a 1725 od dvorské kanceláře nadán přídomkem „z Dobroslavína,“ jejž posud vedl po otci podle udělení biskupa T. Pešiny. Tiskárnou vládl do 1741. Jeho syn Karel Jan byl od 1731 appellačním radou a zemřel 1783 (Ryb.).

Arsenius Kašpar 1609 vydal „Oratio de concordia religiosis in regno Bohemiae constituenda.“ Erb, jehož dříve již užívával, polepšen mu 1607 (Ryb.). V bouřích od 1618 po tichu zůstával v Praze, až, bráně stříbrné a zlaté nádoby u sv. Vítěz, byl uvězen; smrti ušel útěkem do Břevnova.

Auspitzer Patric Michal, Slezák z Radouně, od 1717 ře-

380

Axlar.

holník, na Karlově učil filosofii a theologii, i proslul co kazatel a hudební skladatel Zemřel 3. února 1739 v Michelsdorfě (K. Navrátil).

Axlar P. doktorem sv. písma 1671.

Basilius Daniel nobilitován 1624 (Ryb.), kalendáře vydával do 1628. Ex. v méstském archivu pražském.

Benedikt Vavřík bakalářem 1597, mistrem 1600.

Bílek Jiří arciděkanem v Krumlově 1641 (Okr. Brand.).

Br. Blahoslav Jan 1550 S. Kocourkovi sepsal: „Spis o zraku, co člověk zrakem, t. j. viděním a hleděním, sobě anebo jiným škoditi muže,“ tištěný v Pr. b. r., asi 1600, u Šumana (IV. 675). Srov. ČČM. 1875. — Vitae praecipuorum in Unitate Fratrum ministrorum, jak určitě viděti z Regenvolscia, nic jiného nejsou, než nekrolog Orlíkův. — O spisích č. 25—27 Fr. A. Slavík v ČČM. 1875.

Bocko Daniel 1789 v Štávnici vydal „Písničky ku každodenním nešporním poctám církve sv. sarvašské“ a 1804 v Pešti svatební vinše (Haan Jena 88).

Boleslavský Jan viz Facilis J.

Bosák Kliment podle všeliké podobnosti jest osoba totožná s nejenovaným františkánem, vlastně minoritou (Ruk. I. 198). Písně jeho vyšly též u Melantricha (ČČM. 1865, 218), pak 1607 v Praze (Klič II. 77).

Brandeyský Fr. J. od 1727 farář v Podhradní Lhotě; 1740 ujal faru v Náměšti, kdež 1749 zemřel (Wolný II. 3).

Březan Václav byl potomek zámožné rodiny mlynářské z Března (Priesen) u Postoloprt. Ve službě Petra Voka z Rožmberka stal se písařem soudním 1594, potom bibliothekářem 1596. Toho a příštího léta spořádal archiv krumlovský, listiny rozděliv na dvanáctero oddílův, a 1598 k nim sepsal regesta. Od pána svého i jinam posíláván v potřebách archivních, jakož 1599 hledal u františkánův třeboňských a 1604 ve Vyšním Brodě pátral po listinácb ke sporu se Švamberky. L. 1601 bibliotheku přepravil do Třeboně v 23 tuhlách a sepsal pak katalogy k ní, nyní v Stockholmě. Později převezl tam i archiv. Načež se spisovati jal historii pánův z Rožmberka. Po smrti Petra Voka přešel ve službu Švamberskou se služným 90 kop, kdežto potud měl jen 30 kop, i vřaděn byl mezi vyšší úredníky. L. 1617 postoloprtský pán, Štefan Jiří z

Cerveli.

381

Šternberka, propustil mu z odúmrti dvůr při mlýně březenském po zemřelých přibuzných sirotcích, a Jan Jiří z Švamberka přimlouval se o podobné propuštění i přičinou mlýna. Poslední zpráva o Březanovi je z září 1618. (Fr. Mareš).

1. Historie pánův z Rožemberka, Monumenta Rosenbergica, ve pěti dílech. Original český prvních tří dílův až po Petra Kulhavého († 1545), sepsaných 1604–1609, ztracen; překlad německý, dle Dr. Dudíka (MGQ. 467), zachoval se ve sbírce Cerronské. Čtvrtý díl obsahuje život pana Viléma, na němž psáno 1610–12 (v Pr. 1847). Pátého dílu koncept (1612 v list. do června 1615) chová se v archivě třeboňském. Výtah z celku 1609 v ČČM. 1828.

2. Historie pánův z Ludanic, z nichž byla choť Petrova Vokova. Spis, kromě výňatku v životopise pána toho, ztracený.

3. O rodu starožitném a heroitském pánův ze Šternberka moravských a v král. českém osedlých. Koncept v Třeboni.

4. O rodu pánův z Švanzberka paměti, a sice Horských, Rokycanských, Třebelických a Mackovských, sepsány 1611, přepsány 1618. Koncept tamtéž. Život Bohuslava z Švamberka snad je jen část těchto pamětí; sic jinak se nenalezá.

Brhel Jan byl Slezák z Byslavic, knězem 1714, zemřel 14. října 1753 (Komenský 1875, č. 48, od M. Radlinského).

Brikcí z Licka 1518 o sněmu lednovém sám třetí volen za ředitele českých financí (Pal. Děj. V. 2, 366).

Brosius Václav stal se proboštem jindřichohradeckým 1593; tehdá jemu ke cti Michal Obratković z Gorice sepsal „Encomium liberalium artium“ (v Pr. 1593). Ze spisův jsou č. 2. a 3. díla Šturmova (Ruk. II. 278 č. 3. a 4.), č. 8 sepsal B. Flaxius.

Bruncvik Zach. byl syn děkana pardubského Ondřeje († 1599), 1604 kazatelem se stal v Žatci, odtud 1612 farářem v Neustadtu pod Bělou a pak před 1615 děkanem v Prachaticích. L. 1615 povolán do Bystřice.

Budovec V. sepsal spis. „Historia rerum a Poloniae rege in Moscovia gestarum. Item de bello persico, quod a Turcis in Media geritur. De Mosci ad pontificem romanum legatione“ Vlastně to list s novinami z Caribradu 14. ledna 1581. Bez m. (Estreichera Bibliografia polska XV.--XVI. stól. Kraków 1875).

Bylinové původem byli z Plzně.

Cahera Havel 1527 vyvolen rektorem university pražské, legitime electus rector, jakož se podepsal na prvním svém ohlášení k studentům (Marek Bydž.). Č. 1 je spis Sobkův (Ruk. II. 238, č. 5).

Cerveli N. byl cisterciák kláštera sedleckého.

382

Cikáda.

Cikáda J. V. 1601 farářem byl v Humpolci (Pam. 1859, 339). Psal též spis „Při Jarolími“ (Klič II. 69).

Ctibor Jan 1631 v Praze byl mezi soldáty kurfirsta sas-
kého a za to 1634 odsouzen, kteréhož roku v Perně i zemřel.
Kancionál (č. 1) podruhé vydán 1634 již u dědicův jeho.

Černý Jan Niger. V březnu 1520 u něho v Prostéjově, na
dnu nemocen jsa, ležel Vilém z Pernšteina (Arch. Č. I. 88).

Čichovský Ř. Fr. překládal s pomocí Jana Placentiusa,
kaplana svého.

Čižek N. 1649 vydal Vestibulum Komenského.

Br. Dačický M. slul Streyc i zemřel v Strážnici 1556. Srov.
Krasonický č. 15.

Denhort J. po kn. V. Stefanovi 1621 povolán na děkan-
ství do K. Hory, ale brzo odsud u vyhnanství musil (Regenv.
340).

Dobřenský Jan Jakub ve Ferraře žil v domě Innocentia
Conti, a jemu připsal spis svůj fysikální (nikoliv lečební):
Nova et amoenior de admirando fontium genio philosophia
(Ferrarae 1657). Dr. Studnička v Pr. Sitzb. 1875.

Dolanský J. J. rodem byl z Ml. Boleslavě.

Dubravius A. F. z Příbora, knězem 1706 (Kom.).

Dzikovská kázaní zevrubně popsal Dr. Vladislav Wisłocki
ve zprávách oddílu filologického akademie krakovské sv. III.
1875. Rukopis psán asi 1420, i zavírá v sobě kázaní latinská
a česká, onano na neděle, tato na svátky pohybné i na dni
svatých podle kalendáře českého. Není nepodobné, že celá ta
sbírka pochodí z diktát Miličových. Mimo to nalezaji se v
rukopise tom jiná některá kázaní latinská, kteráž ku konci
XV. věku v Uhrách připsal některý Slovák. Dr. Wisłocki k
spisku svému připojil otisk kázaní na dni sv. Prokopa, sv.
Lidmily, sv. Václava, pěti bratří, sv. Vojtěcha i sv. Stanislava
podle přepisu diplomaticky věrného.

Elsenwanger Antonín již 1771 vydával české kalendáře.

Ertel J. B. studoval ve Wittemberce, 1720 přišel do Ožďar
a zemřel 1757 (Haan Tran.).

Fabricius (nikoli Faberius) Václav rodem byl z Německého
Brodu; 1608 (ne 1618), jsa děkanem v Hořicích, vydal kázaní
nad Zigm. Smířickým.

Girth.

383

*Fabricius Hyacinth* byl praemonstrát na Strahově.

*Fabricius Hugo z Lounu*, nar. 1712, benediktin sázavský, knězem 1738. Žil ještě co stařec 73letý, když 1785 klášter byl zrušen (Pam. 1873, 608).

*Br. Fabricius Pavel*, nar. 1590, studoval v Heidelberge.

*Fabry Řehoř* dle Haana (Jena hung. 63) zemřel 11. dubna 1779 co stařec 61letý.

*Falco Václav* v Litomyšli 1640 vydal „Taužebné naříkání nad rychlou smrti Evy Fabriciusové z Leonperka, manželky kr. rychtáře ve Vysokém Mýtě“ (V. 201).

*Ferus Jiří* sepsal též spis „Koruna panská sv. Václav.“ V Pr. 1642 (V. 1260). Dobrovský, Wenzel und Boleslav. Pr. 1819, 43.

*Flaxius Bart.* byl z Horšova Týna, studoval v konviktu sv. Bartoloměje i na pražské akademii jesuitské (Červenka Not.).

7. Scherera Zpráva jistá a dokonalá, jest-li pravda, že by papež jeden v Římě dítě poroditi měl. V Litomyšli 1587. Ex. v un. bibl. pr.

8. Rozmlauvání o ceremoniích a řádích křtu sv. mezi farářem a bábou luterianskau. V Litomyšli 1591 (IV. 1338).

9. Překlady epigrammův latinských při příslovích Horného.

*Flaxius Jan* byl kněz podobojí, ne katolický. Spisy jeho jsou překlady z něm.

1. K výstraze všem věrným křesťanům o třech nejhlavnějších hříších, totiž o hodovaní a opilství, o smilství a nestydatostech, o sváru a závisti. V Pr. 1618 (IV. 1650). Ded. Hendrichovi z Švamberka.

2. Jejunium christianum. Patero kázaní o postu. V Pr. 1618.

3. Jesulus explicatus, t. j. kázaní křesťanské o nejsladším jménu Ježíš. V Pr. 1618. Ded. Ctiborovi Vojíři z Protivce a na Římově. Vše tré v ČMuseum.

*Forman B.* rodem byl z Vladislavě (Loslau).

*Foršt Krištof* (ne Kristian) Jan.

*Fortius Jan* viz Zahrádka.

*Früschmann Jan Vilém* z brandeburské země, v Těšíně osedlý, 1720 po vyhoření města vydal půdorys jeho kolem s českými nápisy (Kom.).

*Galli D.* psal jediný spis: „Rozjímání lodičky Krista Pána a o vlnobití jejim.“ V Pr. 1620 (IV. 1546 i 1660).

*Girth Tomáš Josef*, nar. 1712 na N. M. pražském, 1731 vstoupil do řehole kanovníkův lateranských na Karlově. Pět let spravoval tamní faru, až 1744 zvolen opatem. Zemřel v Michelsdorfé (žat.) 6. října 1751 (K. Navrátil).

384

Globie.

*Globie z Budčína Samuel, měštění na St. M. pražském, 1648 bojoval proti Švédům, začež 1653 nadán erbem i přídomkem. L. 1683 co měřič zemský vydal Š. Podolského Knížku o mírách zemských (Ryb.).

Glozius Jan st. studoval v Toruni i stal se knězem nejprvé v Bradném. L. 1711 přešel do Tisovce (ne Tisové). Zemřel v Tomášovcech okolo 1728 (Haan Tran.).

Gostko Anton Ignác (Hynek) po 1780 byl farářem v Činovsi, 1790–1800 děkanem v Brandýse nad Labem (Okr. Brand.). Kanovnikem byl bratr jeho Jan Jakub.

Gruber Václav Antoň, mistr filosofie a bakalář theologie, děkanem byl v Netolicích a vikářem kraje prachenského.

Gruber Bernard, cisterciák vyšnobrodský, učil filosofii na kolleji sv. Václava a 1727 farářem byl v Podoli.

*Grym Ferdinand Antonín, farář v Přelouči, 1734 měl kázaní v Žďáru, jenž vytištěno a opatu tamnímu V. Veymluvovi věnováno (V. 971).

z Günterodu A. Co šlechtice německého, v jazyku řec-kém dobře zběhlého, jenž 1609 v Kopidlně zemřel, uvozuje jej pod jménem Kinterot Regenvolscius (str. 332) mezi kněžimi bratrskými.

*z Habru Zigmund (Gizdmunhzarbu) 1442 pro Pavla z Jenšteina přepsal kroniku trojanskou.

*Hájek Jan z Hradiště nad Jizerou, nar. 1764, kaplanoval ve svém rodišti 1793–96, pak spravoval faru na Bezdězi. Zemřel 1802.

1. Upřímné mínění žákův hradištských. Básěň 1792 (VI. 376).

2. Kázaní o důstojnosti kněžstva. V Pr. 1797 (ČM. 1857, 445).

Hájek Šimon. Č. 2 v přepisu Včelínově zachováno v Chaos rerum memorabilium v městském archivu pražském. Hájek Thadeáš přídomku neužíval před 1551, nýbrž prostě se psal Th. Nemicus Pragènsis (Marek Bydž.).

Hájek Václav 1521 farářem byl v Zlonicích, ale pro mrzutosti s preláty kostela pražského zůstávi prý tam nemohl i chtěl si koupití faru ve Chríči; ale, nechav toho, s Valentinem z Charvatec přišel k Vilémovi Ilburkovi na Lemberk a stal se dědičným jeho kaplanem, ale brzo odsud odešel. Na sklonku svého života zakusil vězení v Bílé Věži proto, že kněžstvo vinil z nedostatečného stění sv. ostatkův. K příuluvám přá-

Chudánek.

385

tel Ferdinand I. propustiti jej kázał (Dobner Annales Hajec. VI. 4).

Hataš Samuel Václ. vydal:

2. Kázaní potěšitedlné všem Kristu Pánu věrným Čechům, pro bezbožnan zběř tureckau a pro nešlechetnau tatarskau chámovinu jak v nebezpečenství a zármutku, tak v strachu a bázni postaveným. V Litomyšli 1603. Ex. v bisk. bibl. litoměřické.

Havlík B. za mladších let mnoho zemi projel, až se 1580 usadil v Praze, za manželku t. r. pojav Salomenu Matyášovu. Zemřel co primas novoměstský. Spis č. 1. vydán 1613 od Daniele Karla z Karlsperka, kterýž jej připsal žateckým měšta-nům, kr. rychtáři Janovi z Kralic, primasovi Max. Hoštálkovi z Javořice a Bohuslavovi Strialioví z Pomnauše.

Heliades Josef bakalářem 1595, mistrem 1600.

Hettig J. V. byl děkanem v Soběslavi.

Hieserle Jindřich 1619 s plukem svým poslán na Moravu; na Bílé Hoře nebojoval, táhna toho času přes Žatec k. Novým Zámkům. L. 1631 velel posádce v Budějovicích (Ryb.).

Hilarius kanovníkem pražským byl již 1453 (Pal. Děj. 1, 296).

Hlaholské písmo viz Remešské evangelium.

Hlavsa Pavel viz Příbram Pavel.

Hlina Š., vydavatel Deshagesova katechismu, byl jesuita.

Hozius M., příjmím Fítka, byl syn Jiříka Přestala z V. Mýta. L. 1582 se v Kolíně přiženil na statek největšího boháče tamního, Jakuba Horáka, pojav vdovu jeho, která mu již 1583 zemřela. L. 1584 znova se oženil, ale nehrubě šťastně. Hořem nad mrzutostmi domácími zemřel v prosincí 1589 (řed. Vávra).

Hrabaeus J. bakalářem 1597.

Hradúch M. viz Raduch M.

Hus Jan podruhé rektorem byl od sv. Havla 1409 do sv. Jiří 1410.

*Chocholius Jan Novopražský, bakalář 1607, učil na školách v Chrudimi, později u fary svatojilské v Praze. L. 1637 žil u vyhnanství.

Vypsání místa Krista spasitele narozeného. Rytmy. V Pr. 1620. Ex. v bisk. bibl. litoměřické.

*Chudánek Ondřej František, farář v Moravských Budějovicích od 1702, sepsal kroniku své fary i založil bratrstvo sedmibolestné Panny Marie. Zemřel 14. února. 1733.

Rukověť k děj. lit. č. II.

25

386

Jaffet.

Druhý a vzáctný budějovský klénot aneb rukovétní knížka chvalitebného bratrstva pod titulem blah. P. Marie matky bolestné v sv. Michala archangela v městě Mor. Budějovicích. Str. 323. Místo tisku a rok pro zedranost exemplářů nečtitedlno. Zpráva E. J. Mittnera, faráře v Budći.

Br. Jaffet Jan od 1581 spravoval zbor v Čestině Kostele a vyučoval syny Adama Slavaty, zejména i Viléma.

Jahodka Jan do stavu rytířského přijat 1600, zemřel 1603.

Jaholka Matěj Fragarides, Janův bratr, 1580 stal se děkanem v Kolině, 1593 farářem v Týnci nad Labem, ale 1597 opět byl v Kolině, kdež zemřel 1604 (řed. Vávra).

Jakobides Jakub 1610 farářem byl v Blšanech. Kázani Jana J. při pohřbu A. Košetické učiněno 1607, a vytištěno 1608.

*Janovský Jan, syn Jakuba Valentina z Uhlířských Janovic, knězem svěcen 1540 v Benátkách, pak kaplanoval u kn. Václava Řeznika v K. Hoře, později farářem byl v Litomyšli a děkanem v Chrudimi, kdež zemřel 1561.

Píseń na odchodné Litomyšlským v Musofilově kancionále č. 256.

Jelenský V. bakalářem 1595.

Jičinský Jan ml. na knize Slovaciově 1590 psal se „Jan Filoxenes Jičínský.“

Joannides Jiří farářoval později v Popicích.

Br. Joram Jan z Tovačova, nar. 1589, po bitvě bělohorské doprovázel mladé Slavaty do Hollandu, pak odebral se na Litvu i kázal tam polsky, posléze žij v Koczowě na Malé Polsce (Regenv. 435).

Kalinka J. byl rodem z Teplé u Strečna.

Kanpanus J. bakalářem 1593, mistrem 1596.

Kardian Ig. Z. od 1718 byl děkanem v Hořovicích.

Karel Daniel exulantem byl v Sasích, 1631 se vrátil a 1634 za to in contumaciam odsouzen.

Karel Jiří mistrem svob. um. 1593 (ne práv).

Kaška Jan 1622 i v Kolíně držel dvorec, jejž mu 1638 prodali co „sběhlý.“ Ze Skalice vedl obchod do Čech.

Kaukal J. (ne Kaukol) z N. Bydžova kaplanoval ve Mšeně.

*Kepert Viktorin, sv. písma bakálař, farář a vikář v Loužovici nad řekou Blanicí, 1758 vydal kázaní (V. 1031).

Klimko M. byl kanovníkem v Prešpurku a zemřel 1818 (Lányi II. 164).

Krum.

387

Knobelius V. 1614 správcem školy byl v Kolíně, ale pro lehké chování odtud propuštěn; potom se stal knězem (řed. Vávra).

Knobloch Aleš do stavu rytířského přijat 1547.

Kobiš (Kobissius) Jan, Pražan, bakalářem 1564.

Kodicill Petr byl syn Jana Bradáče i slul Rozsypal.

14. Orací aneb spis k stavům podobojí v král. českém, aby oni konsistoř dolejší pražskau pod obojí k své správě zase navrácenau míti na sněmě obecném se snažili. Dána 10. února 1582. Přepis v rkp. Vokálově.

Koldinský L. N., theologie bakalář, farářem byl v Dolních Královicích.

Koliander Fr. R., theologie doktor, byl křižovníkem s červeným srdcem a dvorským kaplanem v Černém Kostelci.

Kolidius z Daubravičan Václav, bakalářem 1586, byl úředníkem kr. puchalterie. L. 1609 byl v komissík prohlédnuti privilejí universitních a 1623 prošacoval košmberské panství.

Kolsinius Jiřík rodem byl z Jičína.

Korambus M. byl Slezák z Třebče (Math. de Trzebecz), ne z Třeboně (jak v LD. II. 263 slove); bakalářem učiněn 1499.

Kotva Ct. 1626—30 byl proboštem kapituly boleslavské (Okr. Brand.).

Kozuri Fr. Ignác studoval v Praze a od 1732 byl překladatelem novin. L. 1752 císařovně podal žádost o privilej na nový listek abecední a slabikář. Zároveň tehdá „zur Empor-bringung der uralten St. Wenceslai Sprach“ pracoval na české mluvnici podle Principií Alvarových (A. Rezek).

Kožlanský B. vydal též:

5. Scala neb řebřík duchovní, devět spryšlů mající. V Pr. 1617. Ded. šesti měštanům litoměřickým, mezi nimiž i P. Stranský. Ex. na Strahově.

Kraus M. byl z Jablonného, slouže co písař obci staroměstské, 1577—79 vedl radní manuál. Č. 3. skládá se z dvou dílů, z nichž první Flagellum, druhý Speculum Judaeorum.

Krčín Jakub byl syn Koliňana Jiříka K. na Polepích (řed. Vávra).¹

Krinitus Z. 1609 farářem byl na Dobrovici.

Křižovník Kašpar není než češtěné jméno theologa luterského Caspara Crucigera, an zemřel 1548.

Krum Fr. M. z Pelhřimova, filosofie mistr a theologie bakalář, kaplanoval v Kolíně 1721—23.

25*

338

Krupský.

Krupský z Krupperštorfu Jakub, bakalářem 1595; jemu
1624 Troil věnoval báseň.

Krusius M. V. byl kanovníkem u sv. Vítá.

Láni Michal 1664 v Žilině vydal „Pojednání o smrti.“

Lapidář, rkp. 1389, otišt. v Živě 1859, 268.

*Láska Chilian, benediktin a převor u sv. Ivana, 1758
sepsal spisek: „Ředitel putujících ctitelův k hrobu a k jeskyni
sv. Ivana.“ Rkp. v univ. bibl. pr. XVII. E. 49.

Lazar z Liboslavě B. zemřel 1532.

Lehocký z Králové Lehoty (de Király Lehota) J. O. 1774
studoval v Jeně.

Lehocký Dan. byl z Báňské Bystřice, nar. 1759, a 1782
studoval v Jeně.

Lenhard (ne Leonhard) Václav.

Br. Levinský D. byl správcem zboru v Marszowě, později
v Kosách u Krakova, i zemřel 1647 (Regenv. 436).

Liberda Jan 1732 vydal „Písně vyvoleným sem i tam
rozptýleným českého národu“ (Klíč II. 65 a 109).

Libertin Jan Ignác z Rakovníka, mistr filosofie, 1720 ka-
planoval v Kutné Hoře, 1722 již byl farářem v Mýtě, kdež
ještě 1751 působil.

Libertin Jiří Jan, mistr filosofie a bakalář theologie, od
1713 děkanem byl v Rakovníce, pak kanovníkem a německým
kazatelem u sv. Vítá.

Lišovinus, maď. Lisovinyi, Samuel z Velké Paluze, nar.
1712, od 1732 studoval v Jeně, 1736 stal se zámeckým kapla-
nem v Bitči, odkud přešel do B. Bystřice. V Bystřici 1761
vydal „Pevnou naději věřících v čas obecné úzkosti“ (po po-
žáru tamním); v Prešpurku 1764 vydal Katechismus Lutherův,
1776 Postillu Arndtovu a 1777 téhož Knihu o pravém kře-
stanství i Zahrádku duchovní (Haan Jena 52).

Liturgus Jan rodem byl Pražan.

Lomnický Šimon složil dvě písně při Sokolově Vrtkavém
štěstí 1585 a Adamovi Vltavskému (Muldavus), písaři důcho-
dův nejv. purkrabství, připsal spis v dar nového léta 1595.
Ex. kusý v ČMuseum.

Lužský Melichar bakalářem 1599.

Magrle Václav bakalářem 1589.

Makovský Vincenc, bakalářem 1558, zemřel co rektor školy
u sv. Petra v Praze 5. února 1581 (Marek Bydž.).