["При нынешнемъ благодѣтельномъ вниманіи Правительства нашего къ пользовъ науки, всякий шагъ, всякая попытка, даже робкая и малоудачная, новъ которой таится хоть одна искра любви къ народности, ... . . . . . . . . . . . . . .

-10-

Чтмъ бы, кажется, важны были эти слова, не упоп-
требляемыя въ литературѣ и въ мало-мальски обра-
зованномъ обществѣ?

А между тѣмъ они записаны и изданы, — изданы
потому, что они въ самомъ дѣлѣ важны. Какую же
важность, въ сравненіи съ этими, должны имѣть сло-
ва, составившія изъ себя цѣлую огромную вѣтвь если
не обще. Славянскаго языка, то по крайней мѣрѣ —
Великорусскаго? А эта вѣтвь совершенно отдѣльна
отъ Русскаго и отъ Польскаго кория, съ которыми
ее смѣшиваютъ. Я говорю о языке (нарѣчіи) Южно-
русскомъ или Малорусскомъ. Вѣроятно, разработка
его въ ученомъ отношеніи доставила бы не мало-
важную пользу филологіи: но еще никто и не думалъ
— исторически прослѣдить развитіе этой важной вѣт-
ви — отъ древнѣйшихъ временъ, или со времени за-
мѣтнаго ея отдѣленія отъ Великорусскаго языка, до
настоящаго времени; нигдѣ не отмѣчены основатель-
но грамматическія особенности этого нарѣчія, потому
что грамматика г. Павловскаго скудно отвѣчаетъ тре-
бованіямъ филологіи и даже не объясняетъ основныхъ
правилъ Южнорусской рѣчи. А пора бы, кажется,
дать ей мѣсто по крайней мѣрѣ въ одной изъ Рус-
скихъ (ученыхъ) грамматикъ, въ которыхъ иногда
касаются употребленія простонародныхъ словъ и вы-
раженій. Положимъ, немаловажны для филолога зна-
нія особенностей Новгородскаго нарѣчія, тѣмъ болѣе
въ исторической послѣдовательности; утѣшительно да-
же будетъ для него увѣриться, что за нѣсколько сотъ
лѣтъ Володимерецъ также окалье, какъ теперь: (1)
но мнѣ кажется, что еще интереснѣе для филолога
встрѣтить въ нашихъ древнихъ памятникахъ (XIV-го
и даже XIII-го вѣка), какъ уже тогда иробивался

(1) См. Акты Юридич., № 22, и др., и Рус. Достоп
Ч. II.

-11-

Южнорусскій или Малорусскій говоръ сквозь эти Старо-
Славянскія формы, между которыми, обыкновенно,
въ другихъ рукописяхъ, Великорусской редакціи, толь-
ко смѣшеніе г и ю и другія маловажныя измѣненія
изобличаютъ руку писца Великорусса или Новгородца,
и на нихъ-то, какъ на драгоцѣнные остатки старины,
указываетъ филологія. А такихъ рукописей Велико-
русской редакціи очень много, между тѣмъ какъ
Южнорусскихъ переписчиковъ было мало, и, не
смотря на это, Южнорусскій говоръ довольно ошу-
тительно проглядываетъ уже въ рукописяхъ XIV-го
столѣтія.

Для примѣтра возьмемъ рукопись XIV-го вѣка (1),
хранящуюся въ Румянцевскомъ музеѣ подъ № 112:
въ ней такъ поразительно бросаются въ глаза идю-
тизмы Южнорусскаго выговора, что нельзя не при-
знать, чего стоило писцу удерживать свое перо отъ
внесенія въ текстъ той или другой формы его род-
наго языка. А посмотрите, какъ легко Великорусскій
писецъ управлялся съ Старо-Славянскими рукописями:
рѣдко — рѣдко, и то въ XIV — XV столѣтіи, пробьется
наружу — ошибкой, можетъ быть — его родной говоръ,
или прокользнетъ незамѣтно новгородское г вмѣсто
ч, или подвернется лишнее володимерское о. Южно-
русскій же писецъ этого Евангелія видимо боролся
съ своимъ языкомъ — и гдѣ же? въ Евангеліи, текстъ
котораго, вѣроятно, былъ ему извѣстенъ наизусть
отъ начала до конца и каждое слово текста затвер-
жено было машинально отъ самаго младенчества,
преимущественно отъ привычки переписывать подоб-
ныя вещи. А между тѣмъ такъ и слышится, что онъ
почти по складамъ писалъ эти Старо-Славянскія слова
и формы и . . . . . гналъ отъ себя свое
вездѣ одинаковое я. Но и при этомъ онъ не избѣжалъ

(1) Описан. рукоп. Румянц. музея, № 112.

-12-

того, чтобъ не испещрить своего труда родными звука-
ми. Возьмите первый листокъ этого Евангелія и васъ
норазитъ безпрестанное употребленіе у вмѣсто въ: у
томь, вм. въ томь, у свѣдительство вм. свѣдитель-
ство, у міръ вм. въ міръ, у мірѣ вм. въ мірѣ, всели-
ся у насъ вм. вселися въ ны, успіяхомъ вм. вспіри-
хомъ (вос.), — и все это на одномъ только первомъ
листкѣ. За тѣмъ вездѣ, по всей рукописи, вы читаете
у вм. въ и в (въ) вм. у: у дворъ (лист. 26 обор.),
учителю (л. 128 обор.) вмѣсто учителью, ученикъ (л.
40 обор.) вм. ученикъ, вгбо (лис. 58) вм. убо, уто-
рая (вторая), усему (всему), усе (все), въже вм. уже
и т. п.—Положимъ, эта особенность встрѣчается отчасти
и въ Великорусскихъ памятникахъ, но тамъ она яв-
ляется какъ исключеніе изъ общаго правила, а здѣсь
она—почти правило. За то чистый Южнорусскій и-
діотизмъ въ означенной рукописи—это предлогъ изг
или исъ (ис), вмѣсто сл (с): истворю, истворилъ, и-
сбудется, исвяжете, исвязанъ; а въ словѣ совицамъ
(лист. 26 обор.) развѣ не видимъ мы нынѣшняго Ма-
лорусскаго—вовцямъ, вѣвцямъ, (овцамъ)? а въ словѣ
вѣхо (ухо) развѣ не видимъ нынѣшняго вухо (по при-
мѣру—вона—она, ворѣлъ—орѣлъ, воко—око и т. н.)?
Даже несвойственное этому языку х по-неволѣ какъ
бы обратилось въ х, въ словѣ Хрола, вм. Фрола, по
примѣру нынѣшняго х и хв вмѣсто ф (ө): Хома вмѣ-
сто Оома, Хведоръ вм. Өедорг, хвыги вм. фиги и проч.

По мы не станемъ болѣе заниматься доказатель-
ствами древности идіотизмовъ Южнорусскаго языка:
довольно того, если скажемъ, что, вѣроятно, также
какъ въ XIV вѣкѣ, существовало Южнорусское на-
рѣчіе и въ XIII и даже, можетъ быть, въ XII—XI:
потому что такая особенность не могла сама-по-себѣ
родиться въ языкѣ въ иродѣденіе столѣтія, если ся
не было прежде или даже искони, п.ш если она не
заимствована отъ какого-либо другаго языка: но у
Великоруссовъ Южноруссы не могли этого заимство-

-13-

вать, у Поляковъ и подавно, потому что ни у тѣхъ
ии у другихъ иѣтъ этихъ особенностей, которыя мы
встрѣчаемъ въ упомянутой рукописи. Слѣдовательно,
онѣ искони существовали въ Южнорусскомъ нарѣчіи
самобытно, а слѣдовательно (положимъ такъ), искони
и самобытно существовало Южнорусское нарѣчіе,
какъ отдѣльная отрасль языковъ Славянскихъ. Это
заключеніе многимъ покажется очень рѣзкимъ и без-
доказательнымъ: но въ скоромъ времени, мы поста-
раемся доказать это основательнѣе, по памятникамъ
старины.

Думаемъ, можно судить, какое мѣсто занимаетъ
Южнорусское нарѣчіе въ системѣ другихъ язы-
ковъ Славянскихъ: конечно, — не послѣднее, если ужь
мы не оставляемъ безъ вниманія говоровъ Владимір-
скаго и Новгородскаго. Прибавимъ къ этому еще то,
что Южнорусское нарѣчіе имѣтъ уже отчасти свою
литературу или, пожалуй, письменность (погому что
такія сочиненія какъ Т. Г., Гулака—Артемовскаго,
Котляревскаго, Основъяненка, Могилы, П. К., Н. К.
и многихъ другихъ — положили уже основаніе этой ли-
тературѣ): а я не знаю, можетъ ли существовать от-
дѣльно литература какого-нибудь Великорусскаго на-
рѣчія.

Спрашивается, заслуживаетъ ли осужденія тотъ,
кто рѣшается писать на этомъ языкѣ, богатомъ и вы-
разітельномъ? Почему бы, на примѣръ, нашимъ пред-
камъ не бросить своего роднаго языка и не писать
всегда по Церковно-Славянски, какъ они и старались,
впрочемъ, это сдѣлать? За чѣмъ Ломоносовъ, а за
нимъ и вся послѣдующая Россія, рѣшился пожерт-
вовать Церковно-Славянскимъ языкомъ для Русскаго?
На эти вопросы мы отвѣтимъ еще однимъ вопросомъ:
для чего существуетъ самый языкъ, если не гово-
рить на немъ, а если есть возможность, то отчего
и не писать на этомъ языкѣ? Неужели мы принесемъ

-14-

какую-либо пользу себѣ или наукъ, если будемъ ста-
раться о томъ, чтобы какимъ бы то ни было образомъ
изсякла какая-либо отрасль языка, хоть это вещь о-
чень трудная. Стоитъ только указать, какими путами
пѣлъ нынѣшній Хорутанскій языкъ, послѣ того какъ
обратили на него вниманіе и защитили отъ наводняю-
щей его чужеземщины, чтобы видѣть, какъ много
можетъ сдѣлать любовь къ родному языку.

Во время распространенія реформаціонныхъ идей
въ Европѣ, когда и языкъ Нѣмецкій получилъ впервые
литературное значеніе, идеи Лютера коснулись и Сла-
вянскихъ предѣловъ, и, вмѣстѣ съ религіей проте-
стантской, можно было ожидать,— вторгется и языкъ
Нѣмецкій въ Крайнѣ, въ Каринтинію и сосѣдствен-
ныя земли; погибель Хорутанскаго языка—для лпте-
ратуры— была неизбѣжна. Но въ это время былъ тамъ
нѣкто Трубаргъ, человѣкъ образованный и горячій
приверженецъ своей родины. Онъ-то и спасъ свой
языкъ отъ паденія и былъ основателемъ Хорутанской
письменности: онъ первый осмѣлился писать на род-
номъ языкѣ. (1). Можно представить, съ какими труд-
ностями боролся этотъ человѣкъ, чтобы мѣстное, по-
чи простонародное нарѣчіе приспособить къ языку
литературному. Но онъ достигъ своей цѣли (1508—
1586). До самаго Водника (1758 г.) духовная пись-
менность у Хорутанъ не прекращалась, а Водникъ
уже былъ основателемъ художественной литературы
этого народа (2). Теперь всякому, вѣроятно, извѣст-
но, чтō такое языкъ Хорутанскій и, вѣроятно, мно-
гіе также слыхали имена: Ярника, Метелко, Мурко

(1) Jahrbücher für Slavische Literatur, von Schmaler. Bautzen, 1854, II. 131–152.

(2) Jahrbücher für Slavische Liter. 125–125.

— 15 —

и—новѣйшее—Янежига (1). Порицать Трубара за то,
что онъ осмѣлился писать по-Хорутански, едвали кто
станетъ.

Наконецъ, самое поразительное явленіе,
—это язькъ Лужичанъ. Знаменитый любитель Сла-
вянской народности, ученый Штуръ разсказываетъ,
какъ онъ постѣщалъ, во время своего путешествія по
Славянскимъ землямъ (весною 1839 года), общество
молодыхъ ученыхъ въ Будешинѣ, цѣлью котораго
было—сохраненіе и обработываніе роднаго языка,
или какъ у нихъ въ постановленіи сказано было:
«To wotpoladanje teho serskeho Towaristwa je: soby
kozdy Serb swoju maczernu rycz ljepe spoznal, so
ju neby zapomnil, ale ju tak derje nawuknyl, so
junu tym Serbam mol k wuzitku a tym Slawam k
czeszu bycz» (2). Основателемъ этого общества былъ
Смолеръ (Шмалеръ), имя которого мы цитировали
выше, и надо прибавить, что членами общества бы-
ли—ученики гимназіи. Общество имѣло свои поста-
новленія, свою библіотеку. Этотъ самый Смолеръ
уже довольно известенъ ученому міру: да и по са-
мому началу отъ него можно было ожидать многаго,
что онъ и оправдалъ впослѣдствіи. А между тѣмъ
такъ трудно было сохранять этотъ почти-исчезну-
мій языкъ, который, впрочемъ, все еще продолжалъ
годъ-отъ-году уничтожаться отъ вліянія Нѣмецкаго;
теперь же онъ не исчезнетъ для потомства.

(1) Извѣстія Ні отдѣл. Акад. Наукъ, 1854, III. 107, 259
—252 и 1852, І, 119—120.

(2) Денница, литер. газ., Варшава, 1842, стр. 14.

-16-

Страннымъ ли, послѣ этого, покажется, если бы
кто осмѣлился возвысить голосъ въ защиту языка
Южнорусскаго, въ защиту его правъ на вниманіе?
странны ли будетъ пожелать, чтобы люди дарови-
тые, знающіе этотъ языкъ въ совершенствѣ, не сты-
дились выражать на немъ письменно свои идеи и
понятія, которыя могутъ покуда вмѣститься въ рам-
ки этого языка, еще не обработаннаго литературой и
считающагося до сихъ поръ простонароднымъ? А ес-
ли ужъ люди съ дарованіемъ такъ глухи къ своему
родному, то позволительно требовать, чтобы, по край-
ней мѣрѣ, люди менѣе даровитые и умы посредствен-
ные не гнушались своей народностью; пусть пишутъ
даже тѣ, которые только и могутъ, что свободно вла-
дѣть этимъ языкомъ и выражаться на немъ правиль-
нѣ: одно это не дастъ языку снизойти до нарѣчія
грубаго и неприличнаго. Впрочемъ, надо надѣяться,
что, при нынѣшнихъ требованіяхъ филологіи, Южно-
русскій языкъ найдетъ поборниковъ.

Въ числѣ преимуществъ, которые имѣтъ Южно-
русское нарѣчіе предъ Великорусскимъ, это то, что
оно, въ книгѣ, одинаково понятно для всѣхъ слоевъ
общества, чѣмъ не всегда можетъ похвалиться Ве-
ликорусскій литературный языкъ. Возьмите на-удачу
любое Малороссійское сочиненіе и прочитайте его
самому отъявиенному чумаку, который только и знаетъ
своихъ воловъ да дегѣть,— онъ съ участіемъ будетъ
слушать васъ, и каждое слово, каждое выраженіе
будетъ интересовать его въ высшей степени, потому
что вы ему будете читать то, что онъ знаетъ и по-
нимаетъ, и притомъ—такимъ языкомъ, какимъ онъ
самъ говоритъ отъ колыбели. Оттого такъ распро-
странены всѣ эти скудныя литературныя произведе-
нія Малорусской письменности между самыми про-
стыми Малороссами: не найдете, миѣ кажется, ни-
одного изъ нихъ, который бы не слыхалъ отъ сво-
его писаря или отъ другаго кого письменнаго про

["-17-", "парубка Енел и про дієгину Дидону; онъ вамъ да-\nже продекламируетъ иѣсколько стиховъ изъ этой поч-\nти-народной своей поэмы. Съ удовольствіемъ слу-\nшаетъ онъ о похожденіяхъ Шельменка и Конотоп-\nской сотни писаря.—Не легко пріобрѣтается народ-\nность въ языкѣ тамъ, гдѣ этотъ языкъ считается пло-\nщаднымъ и гдѣ для литературы есть свой языкъ,\nнисколько не похожій на народный. Да и вообще, не въ\nодной только Россіи, а и въ другихъ Славянскихъ\nземляхъ, очень немного найдется людей, вполнѣ об-\nладающихъ знаниемъ своей народности, вполнѣ у-\nсвоившихъ ее: такихъ, говоря откровенно, находятъ\nтолько два лица—Вукъ Стефановичъ Караджичъ и\nповойный Челяковскій. Эти, по праву, могли похва-\nлиться — одинъ обладаніемъ знанія Сербской народ-\nности, а другой—Чешской. А почему? потому что\nони подились между своимъ народомъ и народность\nвоспитала ихъ съ младенчества. Вотъ по этому же\nсамому необразованный Малороссъ увлекается, слу-\nшая разсказъ о похожденіяхъ Пана Твардовскаго\n(1), или знаменитаго Желпзняка, или даже Нѣги\n(2), потому что этотъ разсказъ ему понятенѣ, простѣ,\nкакъ любимая сказка, слышанная имъ отъ старыхъ\nлюдей . . . . . . . . . . . . . . .

-19-

сборника Караджича, чтобъ видѣть, что эта пѣсня
похожа на всѣ другія Сербскія пѣсни — и размѣромъ,
и приемами. Но сравненіе Южнорусской поэзіи съ
Восточною будетъ интереснѣе. Въ этомъ случаѣ я
пользовался переводами Итмецкихъ поэтовъ, издан-
ными въ прошломъ году въ Лейпцигѣ г. Юловичемъ:
(1). Конечно, эта книга не можетъ дать полнаго по-
нятія о поэзіи Восточныхъ народовъ: по мы ею вос-
пользуемся за неимѣніемъ лучшей. Если въ ней не
все принадлежить народу, а многое-есть ничто
иное какъ произведеніе ихъ лучшихъ поэтовъ: то и
въ этомъ случаѣ я могу брать эти переводы для
сравненія, потому что, какъ бы ни былъ оригиналѣ
поэтъ, онъ все-таки хоть отчасти — есть вырѣме-
ніе своего вѣка и народа; геній народа во всякомъ
случаѣ отразился на немъ. Разумѣется, не всегда мож-
но довѣряться переводчику, но въ этомъ случаѣ хоть
отчасти надо вѣрить: потому что въ книгѣ иногда
приводятся самые подлинники или размѣръ ихъ, а
въ другихъ мѣстахъ прибавлены поясненія. Возьмемъ
на этотъ разъ Китайскую поэзію и именно изъ самой
древней ихъ Книги пѣсней (Ши-кингъ), надъ собра-
ніемъ которой трудился самъ Конфуцій: одинаковость
выраженій и поэтическихъ приемовъ поразительна, а
всего замѣчательнѣе — повторевіе куплетовъ или чего-
то вродѣ стихотворныхъ принѣвовъ. Берется въ
основаніе какая-либо мысль или картина неміго-
сложная, выраженная, разумѣется, поэтически — алле-
горіей или олицетвореніемъ, и эта картина служитъ
для уподобленія послѣдующимъ картинамъ и повто-

(1) Polyglotte der Orientalischen Poésie (der Af-
ghanen, Araber, Armenier, Chinesen, Hebräer,
(Althebräer, Agadisten, Neuhebräer) Javanesen,
Inden, Kalmücken, Kurden, Madagassen, Malayen,
Mongolen, Perser, Syrer, Tartaren, Tscherkessen,
Türken, Yeziden etc.), 1855.

-20-

ряется въ каждомъ куплетѣ. Возьмемъ, напримѣръ,
на-удачу свадебную пѣсню; вотъ какъ она переведе-
на по-Нѣмецки:

«Ein hoher Baum auf Ram dem Berge steht,
Um den sich eine hohe Blüthenranke windet.
Wie lieblich sich's, wie schön es ergeht,
Wo schönes mit Edlem sich findet und bindet.

Ein hoher Baum auf Ram dem Berge ragt,
Um den sich eine junge Ranke schlinget.
Wie hold es ergötzet, wie schön es behagt,
Wo Hoheit zu fesseln der Anmuth gelinget.

Ein hoher Baum auf Ram dem Berge spriesst,
Um den sich eine zarte Winde schmieget.
O Seligkeit, die ihr Verbunden geniesst
Vom schmeichelnden Lüften des Glückes gewie-
get.» (1).

Подобный характеръ имѣетъ Южнорусская поэзія,
по крайней мѣрѣ приемы одни и тѣ же. Повтореніе
куплетовъ встрѣчается въ каждой почти пѣсни, да-
же въ историческихъ. Возьмемъ здѣсь, рядомъ съ
приведенной пѣсностью, нѣсколько страницъ, рѣшитель-
но, можно сказать, испещреннымъ повтореніями куп-
летовъ и сравненіями; чтобы не дѣлать лишнихъ вы-
писокъ, я укажу на начальныя слова куплетовъ, ко-
торые какъ бы служатъ припѣвами для слѣдующихъ
куплетовъ; впрочемъ достаточно будетъ, если я вы-
ставлю здѣсь страницы и число этихъ куплетовъ:
на 5-й же страницѣ, рядомъ съ приведенной пѣсностью,
читаемъ: «Der im Lamfeil glänzend helle,

Mit dem Gurt von Par delfelle—», что по-
вторяется и въ слѣдующихъ куплетахъ, съ неболь-

(1) Der poetische Orient, S. 5.

-22-

Южнорусской поэзии вроде слѣдующихъ:

«На калину вітеръ віе,
Калина линіе,
На козака та неслава —
Робити не вмієв... и т. д.

Но въ Малайскихъ пѣсняхъ примѣненіе куплетовъ
и перемѣщеніе стиховъ бываетъ слишкомъ смѣлое,
такъ что всѣ стихи повторяются, каждый черезъ два
стиха, исключая первого съ третьимъ и третьяго отъ
конца съ послѣднимъ, какъ это можно видѣть въ слѣ-
дующей похоронной пѣснѣ или причитаньи:

«Windbraut toßet unverdrossen,
Eule schreiet in den Klippen,—
Veh'! euch hat der Tod geschlossen,
Blaue Augen, ros'ge Lippen!

Eule schreiet in den Klippen,
Graussig sich die Schatten senken—
Blaue Augen, ros'ge Lippen!
Hin mein Lieben, hin mein Denken!

Graussig sich die Schatten senken,
Regen strömt in kalten Schauern —
Hin mein Lieben, hin mein Denken!
Weinen muss ich stets und trauern.

Regen strömt in kalten Schauern,
Zieh'n die Wolken wohl vorüber,
Weinen muss ich stets und trauern,
Und mein Blick wird trüb' und trüber.

Zieh'n die Wolken wohl vorüber,
Strahlt ein Stern in ew'gen Lichte.

-25-

Ach! mein Blick wird trüb'und trüber,
Bis ich ihn nach oben richtet. (1).

Действительно, это очень странныя причуды народной поэзии; но приведенные нами стихи — не единственные, а такихъ пѣсенъ у Малайцевъ есть цѣлый отдѣлъ, и всѣ онѣ состоять изъ 20-ти стиховъ, и всѣ расположены подобнымъ образомъ; такія же пѣсни: Genug gewandert, und die Korbflechterin — тамъ же.

Да не подумаютъ читатели, что я нахожу что-нибудь общее между этими народными сонетами и Южнорусскими пѣснями — по идѣ и содержанню: разница немалая! Но я опять говорю, что въ приемахъ поэтическихъ очень много общаго: эти необъяснимыя причуды поэзіи, эти частыя повторенія известныхъ стиховъ придаютъ поэтическимъ изображеніемъ боѣе силы и красоты и дѣлаютъ какъ-то нагляднѣе (sic) самую мысль, подобно нашей пѣсни:

> „Изъ-за гори вітеръ віе,
> Жито половіе;
> На козака худа слава,
> Що робить не вміе,
> Що робити не придбати“ и т. д.

Больше приводить примѣровъ не стыду, потому что это заняло бы очень много мѣста. — Впрочемъ, я онять повторяю, что только приемы въ поэзіи всѣхъ народовъ имѣютъ много общаго: сравненія, повторенія и уподобленія всего больше бросаются въ глаза, и даже эпосъ имѣетъ что-то пѣсенное, отрывочное, съ одними и тѣми же эпитетами и повтореніями (Го-

(1) Polygl. d. oriental. Poesie, S. 654.

-25-

Ну, заржи, встрепенись и ко мпъ ты примчись—
Зазвени стременами стальными!
Глянь, мой вѣрный, о, глянь, на меня посмотри,
Плачу—видишь слезами какими?

Но довольно о переводахъ. . . Оно, конечно, для русскаго уха привычиѣе слышать подобныя вещи: и понятиѣе какъ-то, и языка не сломаешь. . . .

Впрочемъ, проза у всѣхъ выходитъ какъ-то сноснѣй, хотя многіе какъ-будто на подборъ стараются щего-лять тривіальными выраженіями и словами, именно такими, которые употребляются въ самомъ низкомѣ кругу Малороссіянъ, да и то только подъ веселую руку и въ шутку. Но ужъ стихи еще много хуже прозаическихъ сочиненій: подборъ фразъ и размѣртъ, несвойственный Малорусской поэзіи, всему причиной. Желая обыкновенно выразить высокія чувства, пыл-кія страсти,— увлекаются по-русски, и всякая идея, выраженная такимъ языкомъ, отчасти вычурнымъ, отчасти ужъ слишкомъ площаднымъ,— становится смѣшною. Главная причина здѣсь, разумѣется, та, что языкъ еще не подготовленъ къ литературѣ: какъ ни говорить о его богатствѣ и гибкости, но ему еще не-подъ-силу выраженіе идей серьезныхъ и высо-кихъ; онъ остается покуда простонароднымъ. Но про-тивъ размѣра можно бы, кажется, и не грынить Мало-русскимъ поэтамъ: зачѣмъ заимствовать эти Лермон-товскіе и Гораціанскіе размѣры, когда они и для Русскаго уха не всегда удобны? А между тѣмъ такъ хороши размѣры Малорусскихъ пѣсенъ и думъ: есть, кажется, гдѣ позаимствовать.

Что касается до моего опыта, который я теперь предлагаю благосклоннымъ любителямъ Южнорусской народности, то объ немъ скажу, что только любовь къ своему родному языку дала миѣ смѣлость надѣять-

-26-

ся, что опытъ мой не встрѣтить осужденія за не-
умѣстное, быть можетъ, появленіе въ свѣтѣ, и что
эта самая любовь защитить меня отъ должныхъ у-
прековъ и нареканій. Миѣ скажутъ, можетъ быть,
что одна любовь къ пародности не оправдываетъ
появленія въ печати плохой книжки (1), что для
этого права авторъ долженъ, кроме любви, обладать
еще талантомъ и безукоризненнымъ пониманіемъ ху-
дожественности... Но—въ такомъ случаѣ лиціними
будутъ оправданія и заблаговременныя оговорки,— и
книжка останется пустой книжкой, которую едва-
едва можетъ закрыть собой отъ упрековъ эта без-
сильная любовь, не породившая въ авторѣ даже пск-
ры творчества... Богъ съ ней!... но она достигнетъ
своей цѣли: авось этой самой нелѣностью возбудить
она чувство негодованія въ истинномъ дарованіи, и
дарованіе, въ отмщеніе за плохую книжку, подарить
насъ высоко-художественнымъ произведеніемъ. Такъ
полуночная пѣсня лягушки вызываетъ будто на со-
стязаніе соловья, обладающаго въ высшей степени
художественнымъ тактомъ. А я въ этомъ случаѣ мо-
гу оградить себя истертой и ужь вовсе не народной
половицей:

Quod potui, feci: faciant meliora potentes.

Кто знаетъ, не подадутъ ли подобныя
плохія книжки поводъ заняться основательнѣе исто-
ріей Малорусскаго нарѣчія (опасаюсь называть его
языкомъ). Результаты еще не извѣстны, но нѣтъ со-
менѣнія, они будутъ важнѣе для исторіи Русскаго я-
зыка, чѣмъ результаты отъ изученія какой-нибудь
Средне-Болгарской письменности, т. ө. правописанія

(1) Авторъ намѣревался издать ее особо.

["-27-", "Болгарскаго, которое, конечно, всегда было и бу-\nдетъ важно только для правописанія. Кто насъ увѣ-\nритъ, что иѣкоторыя непонятныя особенности Старо-\nСлавянскаго языка не были вліяніем Южнорусскаго\nговора? Не выросъ же, самъ по себѣ, этотъ говоръ\nни съ того ии съ другаго, каѣь деревцо среди\nукраинской стени; не вареники, я думаю, въ самомъ\nдѣлѣ, и не галушки съ саломъ имѣли вліяніе на из-\nмѣненіе органовъ произношенія у Малоросса, и, вѣ-\nроятно, не вслѣдствіе лѣни произноситъ онъ е какъ\nэ и ю какъ з. А если даже и такъ, то подобное из-\nмѣненіе произошло, должно думать, не мгновенно, а\nбыло ужъ давно и, вѣроятно, очень давно, можетъ\nбыть даже прежде, чѣмъ дъякөнъ Григорій своими\nневольными промахами далъ намъ возможность увѣ-\nриться, что былъ тогда какой-то Русскій языкъ, не\nтакой, какой мы читаемъ въ его Евангеліи.", "Пусть же много, много явится прекрасныхъ про-\nизведеній вслѣдъ за моей скудной книжницей: я бу-\nду утѣшенъ. . . . . . . . . . .

— 32 —

По Польші зь пужарями літавъ,
Ляхівъ якъ малу дитину лякавъ,
Козаківъ звеселявъ:

Якъ батько Богданъ,
Надъ королями гетьманъ.
Туречиною та Волошиною,
Безглуздою ордою
Татарвою,
Мовъ тютюномъ та люлькою
Самоволно розпоряжавъ,
Кому хотівъ палити-курити дававъ,
Себе не забувавъ;

Якъ козаки татаръ малахаями, мовъ гереду, у по- лонъ заганяли,

На аркани низали,
По три шеляги на базарі продавали;

Байраки, байраки глибокі,
Могили високі!

Якъ діти — батьківъ,
Матері — синівъ,
Дівчата козаківъ
Сумно на войну проважали,
На високихъ могилахъ сідали,
Рукавами дрібні слёзи утірали,
Довго, довго своїхъ зь чужоі землі виглядали,
А ще довше по ихъ плакали — ридали...

И мову знакому вітеръ мені шепче — навівас,
Байракъ зь могилою,

-40-

А про неї й карі очі
Идосі співають...
Гомінь, галась! по-підъ гаемъ
Дівчата танцюють,
А у гаю підъ вербами
Парубки пустують;
Пустовали, жартовали,
Пора танцювати, —
Сюди — туди! — змовлялися
Дівчатъ полохати.

(Подбѣгають къ нимъ).

1 дієгіна.

«Де въ біса! які звичайні. . . . А кажуть люди, доб-
рихъ батьківъ діти.»

1 парубокъ.

— Эчъ, яка цокотуха! наче попадина квочка. . . . А яка-
жъ коса довга!»

1 дієгіна.

«Довга-жъ! та не для тебе придбана.»

1 парубокъ.

— «Для кого жъ?»

2 парубокъ.

«Для Грицька Берестовенка, що поіхавъ зъ бать-
комъ Турку смалити, тютюну добувати.»

1 дієгіна.

«Неправда бо. . . .»

2 дієгіна.

— «А ти-жъ плакала, якъ вінъ іхавъ.»

—41—

З парубоке.

—«Цитьте! щобъ вамъ назадъ пьяти. . . хиба не чу-
ете — тамъ шось співае на вигоні; мабуть, русалка
при місяці косу чеше.»

З дівдина.

—«Охъ, лишечко!»

З парубокв.

—«Цитьте! . . . Не кричіть, цитьте-бо, хлопці! Дівча-
точка, гарпесенькі, цитьте-бо! Ходіть, подивимось, що
воно таке е.»

Усі.

—«Ходіть, ходіть!»

(Слышень голос).

«Ой, пливи високо, місяченьку ясний,
Пливи надо ми пою;

Ой глянте, проглянте зъ високого неба,
Зіроньки святіи;

Схилися до мене, до бідноі Галі,
Верба молоденька;

Повій же тихенько, вітрець холодненькій,
По темному гаю,

Ой чи не почую знакомої мови
Зъ незнамого краю. . . .

Скажи жъ мені правду, скажи мені щиру,
Мій вітре тихенькій,

Чи бачивъ у полі, чи бачивъ на морі
Мого козаченька?

Чи туже мій милий, соколонько любий,
По своїй дівчині?

Чи вінъ не розлюбе, чи вінъ не забуде
Галю на чужині?»

1 дівдина.

«Се Галя. Неруште її, хлопці, вона плаче.»

—43—

Галля.

—»Охъ, лишечко! . . . Та се ти, Христя. — Якъ же ви мене злякали.»

З дівţина.

«Ми думали, що русалка співає.»

2 дівţина.

— «Галю, чого ти плакала? А — знаю, сёгодня Остапа проводила.»

Галя.

«Та ні, се я такъ. . . »

З парубокъ.

— «Де вже то такъ!»

1 парубокъ.

«А коли такъ, то ходімъ зъ нами на улицю.»

Галя.

— «Ходіть... Та въ мене шось голова болить. . . , та чи не пізно вже?»

Усі.

«Ні, не пізно! ходіть, ходіть!

Гей, гопъ, на улицю!
Ходе хлопець, не журиться.
Дома батько, дома мати,
Дома ще чотирі брати!
Гей, гопъ, метелиця!
Ходе хлопець, не жениться,
Горілочку пъе,
Ляхівъ, Турківъ бъе!

--47--

И тутъ казанъ, и тутъ таганъ.
Огні запалали.
Орелъ злетівъ, клекочучи,—
Огні сполошили ...
Літа, клекче, розиравляе
Широкіи крила.

1 козакъ.

Добра каша на голодні зуби! а була-бъ ще луччі
після чарки горілки.

2 козакъ.

Бачъ, забажавъ Панасъ печеного лёду... Якъ би
була баба, насушила-бъ, може, криги зо-дві—зо-три ко-
закові на дорогу...

3 козакъ.

Эге! годі, куме, істи, бо не буде на пироги місця:
горілка, кажуть, не дівка — а козакові зась! пістъ на
Великдень.

1 козакъ.

Де ёго! спасена душа: въ середу баба постила, а
кобилу вкрала.

4 козакъ.

Эчъ, які на вигадки! а мабудь не вигадували, якъ
на порогахъ чайки перевертало.

1 козакъ.

Де годі було до вигадокъ: самъ дідко десь відъ
страху Богу молився; та и Грицько Берестовий свої
вигадви, мабути, у шапку поклавъ.

-48-

Гай, гай! що-то вже було! і самъ Ничипіръ бігавъ
усюди якъ цуцкъ за тічкою — «и те зробіть, і ту-
ди поверніть!» — лихо та й годі. ...

Грицько.

Найшовъ лихо! єтъ лихо, якъ каша гаряча.

Остань.

Ні, брате,— а ще буде лихо, коли проідимъ Скар-
бинацю... туди до Лимана та до Очакова, а бо ще й
ближче — забігаешъ!

Грицько.

Яке-жъ тамъ лихо? — Лихо бабі на печі, шо пічь
висока!

Остань.

А отъ що! спитай, дурню, попа, якъ бублики істи.
А буде й тобі тамъ на бублики.

Грицько.

А скажи, справди, Остане, якъ тамъ проізжають?

Остань.

А отъ якъ: (мені казавъ дядько Ничипіръ, спитай
хочь ёго) — нижче, за сією Кашиварницею та за Хор-
тицею е городъ Тавань; одъ сёго Тавань-города че-
резъ Дніпръ до другого боку перетягнуті здорові лан-
цюхи, на середині Днинра — ворота для проізду; отъ,
зъ того и зъ другого боку виглядують изъ городківъ
гармати, прямісінько на ворота. Якъ проідишь? А ми
отъ якъ проідемъ: повишче тихъ городківъ зрубаемо
здоровенний дубъ, та такъ зо-всімъ, зъ гиллямъ, и
пустимо ёго по Дніпру; вінъ зачепе ланцюхи; ланцю-
хи забряжчать, изъ гарматъ вистрелять у дерево, —
а тутъ ми и проідемо!... Та такъ и мимо Очакова —
отъ що, дурню. (3)

["— 49 —", "Грицько.", "Спавибі, дурню.", "Кирикъ (підходе до ихъ).", "Дуже скоро, хлопче, мимо Очакова пробігъ! Такъ\nти, чого доброго, и Січъ проідешъ — не побачешъ . . . .\nЩо вже ёго, молода голова: разомъ и на Турку! А отъ,\nще побачешъ Січъ, подивисся на Скарбницю: оче-\nретъ, хочъ тобі хату роби. — А тамъ вже й стережись\nза Скарбницею . . . Згадати, такъ моторошно, мовъ за\nплечі хвата! . . . Отъ, бачете, у мене на грудяхъ хрестъ\nзолотий? . . . Де я ёго взявъ? . . . Та що вже згадувать!\nНе легко достався . . . . Уже, бачъ, одъ Турка хреста\nне достанешъ: кулю добудешъ, а не хрестъ . . . . . .", "А чи давно жъ то й було! роківъ зъ двадцять або\nї тридцять небілшъ... Ми зъ Ничипоромъ ще молод-\nші були... Та де ёго молодші!-тілько не такі білі чун-\nрини були... Самъ гетьманъ, перший на Вкраіні геть-\nманъ, покойноі намъяти, Богданъ Рожинський... (4)\nОто тамъ же за Скарбницею... Гей, доле! *(Задумавсь.)*\n— Сідае, потімъ бере бандуру; бренька і співайе):", "Не чорніи хмари на небі збірались,\nНе вітеръ въ діброві вершини хитавъ,\nНе Дніпръ по заборахъ скажений плигавъ:\nТо ми до Богдана опівнічъ зъізжались . . . .\nОсь бачете уси? Недовгі вони?\nХочъ білі, та довгі, а довші бували . . .\nТа де ёго, дітки! . . . . . . . .\n. . . . . . . . . . . . . . . . .

- 50 -

Кирикъ.

Тамъ бувъ колиъ городъ, понижче Скарбниці:
Н шо то за городъ!... Бувало блищать
Далеко на сонці гармати, рушниці;
На мурахъ високо якъ сови сидять,
Платками повиті, невірні... Далеко
Орлячее око дивилось!... Десь жаба
У-день не пролізла бъ помимо проклятихъ:
По піні, бувало, знавали, де йдуть
Дніпромъ Запорозці... Бувало й скіпки,
Якъ робимо човни, збіраемъ до-купи,
Шобъ Дніпръ не пригнавъ ихъ до тихъ берегівъ.
Пізнають по скіпці, що наші пливуть.
Ото вже бувъ городъ!... Теперъ тамъ живуть
Гадюки, та галічъ голодна кружае,
Та де-коли яструбъ на камінь сідае,
Шобъ гадину діткамъ безперимъ піймать...

Зібрались до-купи, и Дніпръ загатили
Човнами... А місяць по небу идє;
Надъ нами ні хмари... Отъ, городъ встає,
Чорніє на кручі... По міднихъ гарматахъ
Якъ блискавка місяць холодний игра,
Та де-коли шабля у сонного Турка
Блиснє та й погасне... Пристали човни...
Проснулись гармати, ревуть по Дніпру!
А наші, крий Боже! якъ шершні гудуть—
На мурпі, гармати, на шаблю и ножикъ...
Голосе тутъ гетьманъ, мовъ добра гармата:
Веде підъ огнями товариша й брата.
«Кобзарю!» такъ каже, «якъ голову знімуть
Мені тамъ на мурахъ, або якъ гармата
Далеко де-небудь закине мій чубъ,—
Співай тогда діткамъ про мене, мій орле!
Співай, шобъ по віки Украіна знала,
Що доброго сина вона згодувала...
На мурпі, на мурпі!»... Замовили гармати:

-52-

Найщовъ я й Богдана! .. Не лопнули очі,
Дивлячись на батька! ... На-силу пізнавъ,
И тамъ, підъ вербою, заривъ опівночі,—
Зъ розбитого тіла я хрестикъ изнявъ.....

Гетьмате, гетьмане!
Хрестомъ побратиме,
Спочинь на тімъ світі
Зъ душами святими!
Спочинь, сизий орле,
Спочинь, отамаке!
Украіна знае
Про тебе, Богдане...»

(Кирикъ пішовъ геть зъ бандурою...)

### Остапъ.

Та се вінъ казавъ про Ослань-городъ...

#### 1 козакъ.

Добра каша! добре жъ и наівся: теперъ на животі хочъ залізо куй.

#### 3 козакъ.

Та й я добре: а ну-бо, Шарпаю, обкрутни мене на животі, якъ дзигу.

#### 4 козакъ (устае).

Спасибі Богові за хлібъ за кашу.

#### 2 козакъ.

Эге! бачъ, якъ тамъ висшівують поснідавши... А гарпа кобза у нашого діда Кирика!

#### 1 козакъ.

А ще луччій у ёго той язикъ: отъ уже язикъ!
А у насъ шось вінъ оце погтноі співавъ,

IV.

«Nitra, milà Nitra, ty wysoka Nitra:
Kdeze sü te czasy w ktorych si ty kwitla?

Wczilek twoja slàwa w tuoni skryta lezj,
Tak sa czasy menia, tak tento swet bezj.»

Ой, що жъ то за гомінъ тамъ Дніпромъ роз-
лягаеться?

Чого орли сизіи по гаю жахаються?

Чого кобець — постільга у лози ховаеться,

Тамъ соколи, яструби одъ гніздъ піднімаються,

Зозуля-вороженька въ кущі забірається, —

Такъ що-жъ то за гоміцъ тамъ Дніпромъ роз-
лягаеться? ...

Хиба жъ ви не чуете, — у Січі, гарматами

Стрічають отамана съ синами усатими,

Розносять по берегу горілку ушатами,

Якъ рідні цілуються убогі зъ багатими,

Ревуть не вгаваючи гармати зъ гарматами:

Ото-жъ то и гомінъ той Дніпромъ розлягаеться,

Ото й орли сизіи по гаю жахаються,

Того кобець — постільга у лози ховаеться,

Зозуля — вороженька въ кущі забірається, —

-55-

Такъ бачъ чого гомінъ той Дніпромъ розля-
гаеться...

Затихъ гомінъ... До Покрови дружина брела,
Зъ золотими коровгами Пречисту несла:
За попами панъ кошбий зъ Дорономъ иде,
А за ними тисячъ сорокъ — громада гуде...
Нема жінки ні дівчини: уси та чуби!
Телень та бовъ на дзвіниці... Молились попы
За козацство, за Вкраіну, за церкву святу,
За побіди надъ Ляхами, за Січъ золоту,
За погибель супостата, за тихъ шо въ Криму
Погибають у полоні за віру святу,
За козацство, що на морі, на суші лягло,
Якихъ хвилі поховали, піскомъ занесло...
За Богдана, шо розвіявъ Осланъ-городокъ,
Кого Кирикъ підъ вербою заривъ у пісокъ...
Поминали Самійленка, шо двісті човнівъ
Та громади десять тисячъ на морі згубивъ... (5).
Поминали ёго душу: молились попи,
Віявъ вітеръ сорокъ тисячъ козацькихъ чубівъ...

Підпершися булавою отаманъ стоявъ,
Молоді годи, щастя, море споминавъ,—
Якъ зъ Димитромъ Самійленкомъ, зъ Богданомъ
ходивъ,

Зъ трёмастами байдаками галери топивъ,
Якъ на мурахъ Акермана менини справлявъ,
На воротяхъ Трапезонта вішавъ яничаръ,
Якъ служили панахиду по своихъ братахъ
У Тамані, Балаклаві, въ Херсонськихъ церквахъ...
Озирнувся до Дороха—«и вінъ посідівъ,
Розмахавъ чуприну довгу и усъ побілівъ»....
Нахилився... Булавою шось тамъ копирсà,
И не баче, якъ на уси скотилась слёза...

Оглядівсь: стоіть дияконъ,
Книгу розгинае,
И по книзі слово Боже
Голосно читае:

— 60 —

Сидить козакъ підъ яворомъ,
На бандурі грае,
Биля ёго кінь копитомъ
Землю пробивае;
Лежить шабля некуплена,
Порохъ та рушница,
Чарка, пляшка, на яворі
Висить ладівниця.
Сидить, люльку потягае,
На бандурі грае,
Підъ нимъ мудро підписано:
Хто вміе — читае:

« А чого ти на мене дивисся? хиба не угадаешъ,
відвіль родомъ и якъ зовуть? нечичиркъ не знаешъ?
У мене мення не одно, а есть ихъ до-ката: якъ
улучишъ на якого свата. Якъ хочъ називай, на все
позволяю, тільки крамаремъ не називай, бо за те
полаю... Я ніколи не міряю по аршину, хиба кому
изъ винтівки гостинця подарую у спину. Та правда,
лучалось ярмаркувати: изъ Ляхами кожухи на жупа-
ни міняти, та и горілочку добре куликати... Гай,
гай! якъ я молодъ бувавъ: що то въ мене за сила
була: що Ляхівъ борючи и рука не мліла; а теперъ,
здаеться, що и вошъ сильніша, якъ козакъ зъ Ля-
хами: тільки день побиться, плечі и кихті болять.»(8).

И що-дня старий отаманъ
За боки береться,
Безъ записки прочитае,
До впаду сміеться;
И теперъ читавъ громаді:
Громада сміялась
Десь усоте... й підъ лавками
До ранку осталась.
Бо гуляли...

— 65 —

Сіді, чорні чуприноньки
По вітру гуляють.

Посправляли: шаблі брали,
Шапки надівали.

«Остапъ! Грицько! Ничипоре!»
Й нікого не стало...

Шелесть—шелесть! — розсипались
Лебедики чорні:

Тамъ шабелька, вёселечко
Блисне,— та й моторні!

Десь у біса навчилися
Літати чубаті

На байдакахъ: а невіра

Заснула триклята!

Заснула, заснула! . . Чи встане то ранкомъ,
Якъ сей-день устала? а може й не спить:

Нічого не видно. Мовъ чорная галка
Карабль середъ моря опівнічъ стоіть.

Чайки підлітають... все ближче... блищить
Лихтарь на галері: галеру хітае

Вітрець полуношний; вода гомонить,
Полоще, колище заснулихъ... моргае,
Гойдае лихтарикъ: чи довго-жъ то вінъ
Світитиме нашимъ козакамъ чубатимъ? . .

«Гай, гай, моі діти! гай, гай, орлиняга!»
Чайки довгоносі галеру скубуть...

Якъ кобці вчепились. — Невірні встають,
Встають и лягають на віки спочити...

Громада гуляе: гуляють ножі
По шинахъ турецькихъ! — галера — козача!

Уся червоніе... Ніхто не заплаче,
Якъ Турка объ чайку козакъogrівае,
Хапае, зпріже, и въ воду шпуряе,
Якъ малу дитину: рушниці не треба,
Де шабля та ножикъ зъ рукою гуля.

А батько отаманъ? — Отаманъ не зрадить:
Не вперше бродити старими погами

5.

-77-

До Пруси летіли...

А козаки... гуръ-гуръ въ чайки!
Поки сонце зійде,
Биля Пруси козачого
Не знайдуть и сліду...
Зійшло сонце: козаченьки
По морю гасають,
Та на шатахъ, златоглавахъ
Лежать, потягають
Зъ лклёкъ гарнихъ, золоченихъ,
Зъ своіхъ — коріньковихъ,
А де-не-де який співа
Про чорніи брови,
Про Украіну, про родину,
Про гай зелененький...
Дежъ Ничипіръ? Э — згадус
Украіну —еньку.
Не сиділось у запічку
Старому! ... скучае...
Діти — вбиті, а унуки
Зъ Доропомъ гуляють.
Не годъ, не два — годівъ зъ-сорокъ
Вештався небога
Зъ байдаками скрізь по морю —
Знакома дорога!
Не годъ, не два, не десятокъ
Сідую чуприну
Сушить сонцемъ, оцимъ сонцемъ,
За матіръ Вкраіну.
Изходився... старі очі
Не такъ добачають,
Якъ бачили давно колись;
Въостанне бажають
Дивитися на Вкраіну,
Щобъ сонечко гріло,
Сонце! те, шо ще на хлощі
На ёго гляділо...

IX.

Стамбуле, Стамбуле! чого ти такъ смутно
Одъ ранку до ночі въ тумані стоішъ,

Не бачешъ, якъ сонце весіннее сходить,
Якъ зорі червоні на небі горить?

Чи чумна година спіткала небогу,
Карае ні-за що старого й малого,

У матері краде незрослихъ дітей.

А матіръ у батька неврікъ однімае,
Безбатченківъ дітокъ сирітъ оставляе,
Пускае дитину малу міжъ людей?

Чи може те сонце зъ далекого неба
Поля попалило, послідне зерно.

Що цтиця весною минула на ниві.—
Послідню билину на корні спалило.

И чорніи рілля порожні давно?

Чи може не стало старого Ахмета...

Любивъ не підъ пору панлюгъ молодихъ ...

И кинувъ порожнімъ престолъ Магомета

Безъ рідного сина? ... Чого-жъ таъ затихъ

Стамбулъ нехрещений? ... Габою новиті

Вештаються де-де по улицяхъ критихъ

Діди старі, бородаті,

Зъ довгими люльками,

-84-

У-пєль Турка й Татарина
Годъ зá годъ рубали;
Одъ Стамбула до Ингула
Та ажъ до Азова
Чорнимъ моремъ роздавалась
Козацькая мова;
Одъ Тамана, Акермана,
Моремъ до Скутарі
Погибали у султана
Вірні яничари....

Читали годъ зá годъ.... Не легко читалось,
Якъ кожаяс літо въ Стамбулі султанъ
Дрижавъ щобъ не вкрали шовковий жупанъ
Зъ зогнутоі спини; якъ часто лучалось

Ланцюхами старий городъ
Стамбулъ боронити,
Щобъ не вміли враги люті
Стамбулъ запалити.

И соромно стало старому султану:
Схилився небога, на світъ не глядить,
Старою рукою ножа не достане!
Хотівъ би всі царства теперъ погубить
Власною рукою — и мовчки сидить!
Хиба-жъ то й не соромъ? Та соромно, люде,
Коли ёго море враги одняли,
И мовъ по ливаді журавлі гасають,
Изъ моря болото зробили, гуляють
Мовъ діти на човні у себе въ ставку.
А наче-бъ то море замкнуто кругомъ:
Замокъ у Босфорі, ключи — у султана:
Пускае вінъ въ море, кого забажае:
Купці Генуэзські, Венеція славна,
Зъ Леванта, зъ Дамаска, зъ Каіра купці —
Скупають по Криму людей табунами....
Его жъ худобина — и Кримъ и Суджакъ,

— 85 —

Орди тамъ за Бугомъ, орди за Лиманомъ,
За Дономъ кочують, за Маничемъ граблять —
Его-жъ батраки то; ёго табуни
Пасуться степами до самого Псёла.
По морю заборомъ стоять городи,
Его-жъ городи то: Скутарі, Килія,
Синопъ зъ Трапезонтомъ, Дунайскіі гірла,
Измаілъ и Кафа, Херсонь и Козловъ,
А тамъ — Балаклава, Таманъ и Азовъ —
Его-жъ стару руку цілують, зогнувшись...
А тамъ, де Німóта, и Цесарець зайцемъ
Сидить не двигnetься, Волохъ и Сербинъ,—
И Папа у Римі ёго проклинае —
Старий, бачъ, старого боіться й клянє:
Бо власную руку ніхто не зогнє,
Ту-жъ руку султанъ сей на всихъ накладає!....

Хиба-жъ и не соромъ?... Султанъ устає,
Приказъ бородатимъ папамъ оддає:

«Ціле стадо галеръ моіхъ
На море — за ними!
Не вловите — повішаю:
Півцарства загине!»....

-88-

«Гей, за нами, изъ ножами!»
Кругомъ не шелехне,
Тихо, тихо! .. ажъ сумно щось,
Себе самихъ страшно.....
Що-жъ то? Шепче? Чи не ворогъ?
Козаки молились,
На східъ сонця, зъ ножемъ въ руці,
Правою хрестились...
«Де ви, хлопці?» — «Ти де, батьку?»
— «Ось де я» — озвався...
Хочъ въ око стрель! ... Изъ-за хмари
Місяць показався.
«Ні, високо... оградою
На той бікъ»... Полізли,
Одинъ, другий... «Сюди!» — шубовсть!
Голуби проснулись...
Упавъ Турчинъ... «Хрестись и ти!»
Другого немае...
Остапъ схиливсь, — убитого
У воду спихає...
Шубовсть! ... Доропъ по берегу,—
За нимъ, мовъ та хмара,
Копишуться — кругомъ, кругомъ —
«У городъ?» — «Не пáра!
У городі тісно буде...
Нє молись!»... Молились:
Цілували ножі... «Зъ Богомъ!»
Кругомъ засвітилось....

Засвітилось добре, коли то погасне,
Коли, не питайте! щобъ ёго не бачить...
Не місяць то світить, не сонечко ясне:
То свічка козача, щобъ видно лічить,
По скільки на ножикъ невірнихъ достане,
Щобъ видно, якъ бити, кого и куди,
И ножикъ и шаблю не дурно тупити
Объ голови бриті... Пожаръ гуготить.
И городъ занявся. Летять яничари—

— 90 —

Зъ ножами поломъя несуть

Погибали, — та не наші,
Турки погибали:
Своіхъ коней и гармати
Срамно покидали...
«Дітки, добре! виручайте!»
Громада пануе:
Голомозу Туречину
Шаблями шануе.
Пошатнулись... «Керимъ — Аллахъ!»
Проходъ загатили, —
И громада кляту віру,
Мовъ тютюнъ кришила...
«До гòрода!» — По гòроду
Розлились, рубають:
Доропъ ріже ажъ сміється
До своіхъ гукае:
«Бий о камень ихъ младенцы!
Били, — утомились...
Кровъ лилася, тісно стало —
Ножі пощербились...

«Ой, рано по раненьку у городі у Синопі
Стара мати Туркеня, хвора, зъ ліжка встае — прочинае,
По городу похожае,
Дрібні слёзи по пожарищу на засохлу землю роняе,
Босі ноги объ шаблі та ножі перегорілі попаляе,
Дітей шукае
Голосно гукае:
«Ой, дітки моі, Турки яничари, де ви подівались,
Чи труномъ, руками, головами мертвими поприкривались,
Золою — попіломъ у пожарі позаспинались,
Чи живими у попонъ попались?
Ой, вòрони чорненькіи,
Чого ви крячете — груіте жалібненько,
Надъ трупами літаете, —
Чи ви моіхъ девъяти синівъ по пожарину шукаете?

-91-

Хиба жъ мало мертвечини по Синопу розкидано,
Старого й малого,
Свого и чужого:

Іжте, відрони, спрітъ одинокихъ,
Та козаківъ чорноокихъ:

Ихъ нікому оплакати,
У спру землю закопати...»

Ой ходить по городу дідъ старенький,
Якъ голубъ сивенький...

То паша Синопський, якъ сирота, одинъ по пустихъ улицяхъ похожае,

Яничаръ, на віки поснулихъ, скликае,

Загибшу славу города слёзами окропляе,
Руки ламае,

Гірко промовляе:

«Діти моі, яничари! чого ви такъ довго — кріпко спните,
не висипаетесь,

Чомъ ви, голови мертві, до батька не відкликаєтесь,
Одъ себе птицю не відганяете,

Годуете відрона чорного,
Орла спзонерого?

Чи ви не чуете, якъ по вашому тілові білому,
Погорілому,

Вашъ батько паша старими ногами похожае,

Ваші голови, у крові запеклі, перевертае, розглядае,
Знакомоі не пізнае....

Синопе, Синопе! мій городе рідний!

Надъ кимъ теперъ я, старий паша, буду панувати,

Хиба буду, старий паша, малими дітьми та собаками
замишляти,

Золою — поніломъ якъ дитина гратись?....

Проснись, мій городе, проснись — пробудись,
На себе бідного подивись:

Де-то твоя слава подівалася—

Чубатимъ козакамъ досталася!

Де-то твоі діти яничари поховалися —

Рідного города одцураліся,

Димомъ — куряною по стену порозліталися!...»

-92-

Кріпко заснувъ Синопъ, не просипаеться,
Мовъ мертвий на столі.—не прочинається,
Тілько де-не-де димокъ надъ кучею золи піднімається,
Та по вітру, якъ давнішняя слава Синопа, разлітаеться:
Надъ нимъ сонечко сяе,
Про славу козацьку миру сповідае,
Та вóронъ криче—літае,
Яничаръ доідае,—
А батько Доропъ, якъ и перше, по морю гуляе..»

### Козаки.

Отъ такъ Кирикъ! Спасибі, батечку, спасибі.

### Кирикъ бандурникъ.

Ні· за що, люди добрі,— самъ тугу розганяю.

### 1 козакъ.

Оце жъ нкий! нісні позичати не буде: бачъ таки,
ще почитай Синопъ видно, а вінъ вже й пісню злю-
живъ. Оце! Десь вона въ ёго у ріжку зъ кабакою за
халявою стриміла.

### Остапъ.

Нічого гріха таіть: утявъ, якъ кажуть тамъ, до
гапликівъ, ажъ пальці знати.

### 1 козакъ.

Бреши, якъ кажуть тамъ, куций! а хвоста не вер-
нешъ...

### Остапъ.

Баба на трое сказала...

### 2 козакъ.

Чого ви лаетесь, якъ жінки на ярмарку? Онъ, хиба
не бачете, Ничипіръ зъ своіми іде... Де то вони
були, чимъ похвалються?

— 93 —

### 3 козакъ.

Та чимъ! Вже бачъ не Синопомъ... Не бісівъ же й городокъ, цей Синопъ: богацько й нашихъ по-кусавъ! Ну, та вже не нà весну... А довго покру-жили й коло сёго проклятого Трапезонта: не дався въ руки.

### Остапъ.

Такъ що-жъ, Синопові досталось на бублики...

### Кирикъ кобзарь.

А ще колись достанеться й на оріхи...

XI

«Ой, море, море, та Чорнее море,
Ногадай зо мною,

Ой вітре мій рідний, вітре зъ України,
Не шумми водою:

Нехай отаманська корогва спочине,
Бо давно гойдае,

Нехай пріляже моя сіда чупринонька,
Бо давно по світу гуляе,

Нехай спочине корогва червона,
Бо кінці на чужині оббила.

То може-бъ и загравъ, може и заспівавъ бы
Пісні голосноі...

Ой море глибоке, широкее мое море,
Промовъ до мене словами

Та про тихъ отаманівъ, що плавали по тебі
Та зъ чорними чайками,

Та про тихъ козаківъ, що тужили на тебі
По далекій Україні,

Та про тихъ молодихъ, що плакали на тебі
По своїй родині...

Кобза моя, кобза, та кобза старая,
Заграй голосенько,

— 95 —

Та нагадай мені, кобзо, та нагадай, старая,
Про літа мої молоденькі:
Якъ по степахъ Татарськихъ, по могилахъ ко-
зацькихъ

Я вештався зъ тобою,
Якъ зъ тобою за спиною, моя бандура любая,

Та зъ тобою підъ яворомъ сідали,
Голосно співали...

Якъ волики чумацькіи,
Походили, повозили,
Ляха, Турка попобили;
Були въ Криму, въ Волошині,
Літо Туркамъ припосили,
Верталися по-осени,
Жінкамъ плахти привозили.

Та ще-жъ не все минулося:
Не всі старі погнулися.

Аби ножі не гнулися,
То ще-бъ може мотнулися

Одъ Полтави до Варшави—

Тютюнъ, люльку за халяви—

То може бъ и погуляли...

А де-жъ мої товариші?
Де ви подівались?
Одинъ, другий—скалічений—
Десь дома зостались...

Прудкий Вихоръ на вигоні
Давно спочивае,
Надъ нимъ и хрестъ зогнувшись

--97--

Такъ діла не скільки: біжать байдаки
На веслахъ; а инший потилицю чуха,
Коли въ Московщині бувавъ — перенявъ
Звичаі Московські. «Остапе, дивись!»
Отаманъ гукае: «Отò вже не дурно
Орли по-підъ небомъ надъ нами стоять,
Чого-сь виглядають...» — «То гуси летить.»
— «Не гуси!» — «А онде, паноче, щось мріе,
Чи піна на морі здалека біліе,
Чи хвиля висока, чи парусъ...» Кругомъ!
Кругомъ, щобъ за нами оставити сонце,
Щобъ въ вічі світило невірнимъ воно.»
Та пізно! якъ птиці невірні летіли —
Череда на морі галеръ крутоносихъ!
Отъ — отъ — и гармати.... Закляті чайки
Розсипались... де-де гукнуть козаки,
Доропъ замишляе, здалека гукае,
Чайки десь по морю до-купи збірае.
Зібрались до-купи. Пливуть, гомонять...
Галери за ними: отъ — отъ доганяють...
Розсипались знову, якъ мухи літають—
Нехай же по одній теперъ забірають...
И знову до-купи... рушниці блищать.
Галери за ними: вони не втікають;
Стіною зомкнулись, на веслахъ летять,
А другі по кулі гостинця пускають:
Скотився десятокъ инирокихъ борідъ
У воду зъ галери.— Гармати ревуть...
И знову якъ мухи, чайки розлітались,
А тамъ, якъ и перше, до-купи збірались;
Стіною, якъ перше, чубаті идуть...
Рушниці блеснули: зъ другоі галери
Безъ малого зъ тридцять головъ полягло!
Ревнули зъ сіеі галери гармати —
И приснули въ розсипъ неначе шпаки
На веслахъ легенькихъ закляті чайки...
И знову по морю отаманъ гукае,
Чайки довгойосі до-купи збірас...

7.

— 100 —

Жито въ полі половіло,
Давно и пожали,
Червоную калиноньку
У лузі ламали:
А козаки все гуляли
По Чорному морю,
Набачились того-сёго
И лихого горя;
Изъіздили враже море,
Додому вертались:
Мовъ уточки по Чорному
Чайки колихались.

Сидить Останъ зъ отаманомъ,
Ничишіръ изъ ними:
Розмовляе гарний хлопець
Зъ батьками сідими:
«А що, скажіть, чи проідешъ
До Ерусалима
Зъ байдаками?»—»Та проідешъ».
—«Буде зъ тебе, сину.
Погулявъ и ти порядкомъ,—
Десь дівчина плаче. . . .»
Стрепенулось, наче голубъ,
Серденько козаче. . . .
«Батьку, батьку! коли-бъ воля,
Новівъ би громаду
За Царьгородъ! а тамъ, дальше, —
Куди Богъ норадить. . . .
Пішовъ би я на край світа,
Де сонечко зходить,
Щобъ боялись и за моремъ
Козачого роду. . . .
Пішовъ би я!»—«Малий дуже,—
Мати виглядае,
Та й дівчина давно вже десь
Слізоньки втирас.»

XIII.

«Мамо, мамо! що такъ рано
Дзвони загуділи?
Чи не наші? Охъ, мамочко!»
Якъ снігъ побіліла,
Рученята білі склала,
Господа прохала,
Зъ чорнихъ очей, бозна зъ чого,
Слізка пробивала...
«Що зъ тобою, донько моя?»
—«Мамочко, не знаю.»
—«Яка-жъ бо ти, Галю.»—«Мамо!». . .
А дзвінъ не вгавае:
Бовъ та бовъ! одинъ и другий —
Неначе на свято:
По всёму Крилову миру
Богато, богато!
—«Ходімъ, мамо, подивимось.»
—«Ходімъ, моя пташко.»
Поки мати зібралася,
Дочка — не пітайте!

Ревуть дзвони на дзвінцяхъ,
Козаківъ стрічають.
Миру, миру! . . . Тихий вітрець

-108-

## Нзогнунься якъ дуга!»

### Нигипірь.

Эчъ якъ розгулялась пані отаманова: сіда чунрина не зна, будь й дітись... Гляди лишь, жаба піцьки дасть! .. Батьку Доропе, чуй,—якоі се?

### Доропь.

Гей, гукъ, Ничипоре,
Нехай стара снопи бере.
Гулний, дурню, безъ пояса,
Поки батько воду носить,
Стара баба люльки просить.

### Нигипірь.

Тютю, дурний, немазаний! Бачъ, старий, везе якоі нісенітниці. Хочь би до-ладу.

### Козаки.

Добре співа панъ отаманъ: хочь би й кобзарю Кирикові удалось такоі утнути.

### Жінка.

Се бачъ, дядьку, тому Кирикові, що, кажуть би то, у полонъ попався?

### 1 козакъ.

Та такъ же жъ, кажу, тому, що у полонъ попав-ся; той самий, кажу! та ще й зъ Остапомъ зъ Ми-рошникомъ, отъ що!

#### Жінка.

Охъ, лишечко! Чи не Татари то ідуть! Охъ, моя сестрице, моя матінко!

### 2 козакъ.

Де въ біса Татаръ побачила! Осмалили вовкові

-109-

хвоста: у-друге не полізе. Що за лихà мати! що-бъ то воно таке справди? Ажъ куриха ляга.

### 3 козакъ.

Дивись, та не шапкою, а вічьми, коли не повила- зили! То, бачъ, наші, що оставили коло Лимана; — мабудь, гонять табунъ Татарський — добра череда!

### 1 козакъ.

Се-бъ то Грицько.

### 2 козакъ.

Та вінъ же, мабудь, коли не ёго дядина.

#### Приїзжі козаки.

Здоровенькі були-гуляли, пане отамане зъ дядькомъ Пичипорөмъ!

#### Доропг (перестае танцювати).

Спасибі, хлонці... Дайте духъ перевести... Отожъ табунъ?

#### Козаки.

Табунъ.

#### Доропъ.

Спасибі... Идіть теперь до батьківъ та до матерівъ, — а въ кого е — до жінокъ, коли вопи не тутъ.

#### Козаки.

Та отъ що, пане отамане: коли не забули, будте здорові, якъ ви насъ покинули у тій проклятій толоці, де Останъ зъ Кирикомъ та зъ другими козаками у полонъ попались; отъ, коли ви насъ оставили, ми й пішли по стену — табунівъ, якъ саранчі! Вибірай, який хочешь. Ми й вибрали: половили луччихъ

XV.

Ходить сонце по-надъ стеномъ,
Палить степъ широкий:
Не день, не два на тімъ степу
Лежить одинокий
Поцюканий, порубаний
Козакъ молоденький,
Край могили скубе траву
Коникъ вороненький . . .
Орли грають, орли клекчуть,
Козака дуванять,
Чорні очі козацькіи
Зъ лоба винімають;
Орли грають, орли клекчуть,
Поминки справляють, —
А по степу козаченьки
Козака шукають . . .
Не день, не два шукаючи,
Коней притомили,
Козацькіи головоньки
Додолу схилили;
Не день, не два шукаючи,
Сумно розмовляли,
Та и сліду відъ копитівъ
Нігде не пізнали.

— 116 —

1 козакъ.

Эге.

2 козакъ.

Чого жъ вона сердешна шукае? Добридень, бабу-
сенько.

Мирониха.

Здоровенькі були, люди добрі.... Чи не бачили де мого Грицька? Отъ уже третій день я ёго шукаю, а вінъ, дурний, и не озоветься... Мабудь сховався... Казали, що ёго постріляли Татари, а я ёго бачила сюнічъ: вінъ приходивъ до мене.... А теперъ впъять десь поіхавъ.... Отамъ на могилі вінъ бувъ зо мною.

Козаки.

Ходімъ зъ нами, бабусе, до города. Грицько вже
дома: вінъ тебе жде.

Мирониха.

Ходіть.

1 козакъ (тихо).

Жаль бідного Грицька: а добрий бувъ на вигадки.

— 119 —

Поливали чужі стени
Дрібними слёзами.
Идуть було... Гуде кругомъ
Орда за Ордою,
Свое зъ своімъ белькочучи;
Арба за арбою
Скринить, везе старе й мале,
Худобу и хату.
Идуть слідкомъ, сумуючи,
Бурлаки чубаті...
Летить орелъ по-надъ степомъ
Геть—геть на Вкраіну:
«Неси, сизий, про на съ біднихъ
Вісти до родини»...
Загрà, було, вітеръ въ полі,
Ковилъ нагинае:
«Лети, вітре, лети буйний,
До рідного краю»...
Та впъять степомъ скриплять арби,
Козаки—за ними:
Понотерли босі ноги
Шляхами чужими!
На що кобзарь—та й той мовчить,
Пісень не співае—
«Лихо зъ ними козакові
У чужому краю».
Хочъ кобзаря й поважали,
Не те що простого—
Цілу кобзу зоставили,—
Та що ёму зъ того!
Висить кобза за плечами,
Кобзарь не співае,
За Ордою мовъ приблуда
До Криму шагае.
Вони не зъ Ордою:
Продали ихъ на базарі
По сорокъ зъ копою,

XVII.

Ой на Татарськихъ поляхъ,
На козацькихъ шляхахъ
Не вовки-сіроманці квилять-проквиляють,
Не орли чорнокрильці клекочуть и підъ небесами
літають:
То еидить на могилі козакъ старесенький,
Якъ голубонько сивесенький,
У кобзу грае-вигравае,
Голосно співае...
Кінь біля ёго постріляний, порубаний,
Ратище поламане,
Піхви безъ шаблі булатноі,
У ладівниці ни однісенького набою...
Тільки й зосталась ёму бандура подорожняя,
Та у глибокій кишені люлька—бурунька
Та тютюну пів-папушки.
Козакъ сердега люлечку потягае,
У кобзу грае-вигравае,
Жалібно співае:
«Гей братця, пани-молодці,
Козаки занорозци!
Де ви ся повертаете,
Якъ ви ся маете?
Чи до города Крилова прибуваете?

— 122 —

Чи до города Крилова прибуваете,
Чи Ляхівъ ворогівъ кіями покладаете,
Чи Татаръ бесурменівъ малахаями, якъ череду, у
полонъ заганяете?
Коли-бъ мені Богъ помігъ старі ноги розправляти,
За вами поспішати,
Може-бъ ще я здужавъ на останку віку вамъ заграти,
Голосно заспівати!

Нехай би моя кобза знала,
Що мене рука христіянська поховала!

А то пропаде моя кобза ни за собаку:
Лежатиме сама собі у степу...

А вже мені старенькому безъ коня пропадати:

Не зможу я по степахъ чвалати,
Будуть мене вовки-сіроманці зустрівати,
Будуть дідомъ
За обідомъ
Коня мого заідати!

Кобза-жъ моя, дружино вірнан,
Бандура моя малёваная!
Де-жъ мені тебе діти?

А чи у чистому степу спалити
И попелець по вітру пустити?
А чи яка могілі положити?

Нехай буйний вітеръ по степахъ пролітае,
Струни твоі зачінае,
Смутнесенько, жалібнесенько грае-вигравче...
То може подорожні козаки бігтимуть близенько, —
Почують, що ти граешъ жалібненько,
Привернуть до могилки. ... (14).

Що-жъ то по степу маяче,
Чи Ляхъ, чи Татаринъ?
Чи то козакъ свого брата
Козака шукае?
Бачъ, по степу мовъ ластівка
Ширне небога...
Чи то біглий изъ полону

-125-

співала, молодицю свое щастя прогуляла?

Де ти моя дитина рідная, слухъяная? Де ти, мое
сонечко весеннее? Не довго було твое дівовання, не
довго ти свою кіску чорную заплітала. Теперъ во-
на росплетена, по плечахъ разложена! ...

Хто жъ мене старую привітае, хто закрие очі моі,
у домовину положе, якъ я теперъ кладу тебе, ди-
тятко мое ріднее?

Встань, моя дочечка, встань, моя Галочко! Про-
мовъ до мене хочь одно словечко, спитай мене хочь
про козака свого чорноокого, якъ у-послідне питала
мене, моя ясочка!

Не чуешъ, дитя мое, не чуешъ мене! не глянуть
на мене твої очі каріи, не заговорить до мене твоі
уста мертвіи... Одходили твої ніженьки маленькіи,
одробили твої рученьки біленькіи, оддивились оченя-
та каріи...

Спить, не чуе...

Що жъ ти не сказала мені, моя доненько, відкіль
тебе виглядати? зъ якої сторони и коли тебе, би-
лина моя завъялая, у гості ждати?... Чи зімою хо-
лодною? снігомъ занесе, стежки и дорожки позамі-
тае!.. Чи весною? — водою залье! Чи літечкомъ теп-
лимъ? травою заросте...

Дочко моя любая, надія моя послідняя! На що ти
мене стару раньше покинула, чімъ я тебе молоденькую
зоставила?.. Не довго дівовала, не довго мене ра-
довала.

Дитя жъ мое, дитя розумпее, ягідка моя червоная!
Де-жъ мені теперъ тебе, мою долю, шукати? Чи моя
доля у огні, мовъ сухее листя, погоріла, чи у Дніп-
рі-воді потонула, чи мою долю, мовъ пилину, у по-
лі вітромъ рознесло, по-підъ небомъ розмахало...

Дочко, дочко! ...

ПРИМЧАНІЯ.

1) Койдакъ—первый порогъ на Днѣпрѣ.

2) Островъ на Днѣпрѣ—Кашеварница, гдѣ казаки, окоп-
чивъ опасную переправу черезъ пороги, отдыхали и уго-
щались кашей. Бопланъ—Описаніе Украйны, Спб. 1852,
стр. 25.

3) Исторія о казакахъ Запорожскихъ, изд. Одес. Общ. Истор. и Древ. Одесса, 1851.

4) См. Боплана. прим. 58 стр. 151. «При взятіи казака-
ми въ 1576 году крѣпости Псламова городка, погибъ пер-
вый ихъ гетманъ—мужественный князь Богданъ Рожип-
скій. Въ жару приступа онъ былъ поднятъ на воздухъ при
взорваніи подкопа»

5) См. у А. Метлинскаго въ *Южнорус. народ. пьёшихъ* (1854) думу на стр. 574.

6) Войсковой политаврщикъ, сзывавшій рады.

7) Преданіе: серебряная пуля имѣетъ сверхъестествен-
ную силу.

8) Подобныякартины остались и теперь, какъ древность:
у автора имѣется такая точно картина и съ такой подписью,
которая приведена здѣсь. См. этотъ же портретъ при Ис-
торіі о каз. Запорожскихъ, изд Одес. Общ.

9) Каруса, городокъ недалеско отъ Синопа.

10) Бопланъ говоритъ, что, при нападеніи галерѣ днемъ,
казаки такъ становились, что солнце было у нихъ за спи-
ной и свѣтило въ глаза непріятелю.

11) По понятіямъ Малорус. послѣ Польши дня облака мо-
гутъ ходить на небѣ даже противъ вѣтра.

12) День св. Пантерейона; а 1-го августа (Маковіп)
ѣдятъ особое кущанье (шулики) съ макомъ.

13) Прогной—мѣсто, гдѣ казаки перетаскивали по-суху
свой лодки изъ Чер. моря въ Днѣпрѣ.

14) Эта дума взята мной цѣликомъ изъ Извѣстій II Отл.
Академіи. за 1855 годъ; опа помѣщена и у Метлинскаго.
Записана г. Аванасьевымъ.

— 138 —

Голосомъ сказали,
И на раді присудили
На поганихъ стати,
Напитись шоломомъ Дону
И слави набрати.

Тоді въ Киеві на рипку
Вояки вричали:
«Кому памъятно, Кияне,
Що батьки вчиняли.
Кому мила земля Руська
И віра святая,
Хто не хоче нить въ неволі
У чужому краю,
Або жінви, або дочки
Въ полонъ оддавати,
Хто не любить на спалені
Церкви поглядати, —
Той нехай бере оружье,
На коня сідае,
Та зъ князями въ Половецьку
Землю поспішале!»

А въ Киеві вдова жила
Чесна та старенька;
У вдовниці синокъ любий,
Якъ сокілъ ясненький.
Вона ёго годувала,
Нестила, кохала;
Изъ нимъ вона доживати
Віку сподівала.
Ночувъ синокъ закликанье,—
Палае серденько;
На батьківські мічи-списи
Погляда пилненько.
«Благослови, стара мати,
На добрее діло.
За свитую Руську землю

IV.

ПОГИБЕЛЬ ЕРУСАЛИМА.

Гірше лиха Седекіи,
Гірше ніжъ Содому
Сталось граду Давидову
И Господню дому.

Галасъ, сурьми, сгонъ побитихъ,
Брязкотня мічами,
Стукъ таранівъ, димъ пожарний
Чорними смугами.

Отъ вінъ, день той... день великий
Наступа грозою...
День провіщаний зарані
Мовою святою.

Отъ вінъ, день той... день великий!
Тамъ голодна мати,
Безумная, рве зубами
Плоть свого дитяти.

Отъ вінъ, день той... за волсья

Гоголь въ Украинскихъ разсказахъ своихъ рисуетъ намъ черты Малорусской народности — по-Русски. Какъ пи высокъ талантъ его, какъ ни живо очереди-ваетъ онъ характеры лицъ, — все чувствуется. какъ-будто чего-то не достаетъ въ этихъ разсказахъ; что иначе говорили бы и Солопий Черевикъ съ жинкою, и пасичникъ Рудый Панько; что лучше дишкуровали бы и риторъ Тиберий Горобецъ, и богословъ Халява, и философъ Хома Брутъ; что сильнѣе и живѣе выра-жался бы Тарасъ Бульба — по-Малороссійски. — Въ У-краинскихъ разсказахъ Гоголь такой Малороссъ, такой пасичникъ, что, читая ихъ, такъ, кажется, и видишь, какъ онъ, сидя въ своей хаткѣ, куритъ люльку и плю-етъ черезъ губу: не достаетъ лишъ одного, чтобъ говорилъ онъ такъ, какъ слѣдуетъ пасичнику — на своемъ родномъ языкѣ; тогда и народность, имъ изоб-ражаемая, выразилась бы вполнѣ, потому что языкъ — не послѣднее въ дѣлѣ народности. — Вотъ что по-будило меня представить публикѣ Малорусскіе разсака-зы Гоголя — на Малорусскомъ нарѣчии. Но съ полнымъ переводомъ всѣхъ его повѣстей я не рѣшился выступить на первый разъ, не зная, въ какой мѣрѣ пере-водъ мой можетъ соотвѣтствовать требованіямъ кри-тики: я старался строго слѣдовать конструкціи гого-левской рѣчи, оттого что, хотя и выраженная по-Рус-ски, рѣчь его имѣтъ чисто-Малорусскій строй. И если первый опытъ, представленный теперь на судъ зна-токовъ Молорусской письменности, не вполнѣ удался мнѣ, то я надѣюсь, въ послѣдующихъ выпускахъ Ма-

-154-

лорусскихъ повѣстей Гоголя, по возможности удовле-
творить ихъ требованіямъ, если они не откажутъ мнѣ
въ своихъ замѣчаніяхъ. — Для перваго же выпуска я
нарочно выбралъ одинъ изъ тѣхъ разсказовъ, которые
самъ авторъ ихъ признаетъ (снервоначальными уче-
ническими опытами, не достойными строгаго вниманія
читателя), съ тѣмъ что если переводъ мой пскажитъ
Гоголя, то пусть лучше искажаетъ его въ произведе-
ніи болѣе посредственномъ: съ Тарасомъ же Бульбой
и Старосвѣтскими помещиками я не осмѣлился появить-
ся, не будучи увѣренъ въ достоинствѣ своего пере-
вода.

Д. М.

«Що б' се ще за диковина: Вегера на хуторъ
близь Диканьки? Які-жъ то се вечера? И скомпоно-
вавъ бачъ який-сь насічникъ! Слава тобі Господи!
ще-бъ то мало оскубли гусей на пірья и перевели
ганчірокъ на папиръ! ще-жъ то мало народу, усяко-
го звания и зброду, покаляло пальці у тихъ атра-
ментахъ! Нагадала жъ нечиста мати и пасічникові
похатись у-слідъ за другими! Ей-же-Богу, друкова-
ного папиру розвелось стілки, що не приберешъ вже
скоро, що въ ёго й загортати».

Чуло, чуло жъ бо мое серденько усі оці речі ще
за місяць! се-бъ то я кажу, бачъ, що нашому брат-
чику, хуторянину, висунути нісъ изъ свого захо-
лустя у той великий світъ—батечки моі! — та се
все-жъ одно, якъ часомъ лучаеться, иноді заплетесь
у будинокъ великого пана: усі обступлять тебе и ні-
шіи глузовать; ще-бъ то воно и не тее, нехай вже
собі велике холопство, такъ ні-жъ, кажу, яке-небудь
общарпане хлопъя, подивиться—каность, що копаеть-
ся на заднёму дворощі, и воно пристае; и почнуть
на тебе притуповать ногами: «куда, куда, зачимъ?
пошолъ, мужикъ, пошолъ!...» Я вамъ скажу... Та
що-то вже й казать! Мені легшъ двічі за-годъ поі-
хати у Миргородъ, де-отъ вже роківъ съ-пъять-якъ
не бачивъ мене ні підсудокъ изъ земського, ні самъ
панотець, ніжъ показати нісъ у той великий світъ;
а показавъ — плачъ, не плачъ, а давай одповідь.

— 156 —

У насъ, моі любезніі читатели, не во гнівъ будь сказано (ви, може, и розсердитесь, що пасічникъ говорить зъ вами якъ-то тее, мовъ би то якому сватові, або тому кумові), у насъ, у хуторянъ, ведеться ще одъ батьківъ,—що коли вже одробляться всі зъ жнивами, мужикъ за пізе одпочивати на всю зиму підъ самий комінъ, а нашъ братчикъ заховае своіхъ бджілокъ у омшаникъ, коли не тобі журавлівъ на небі, а ні грушъ на дереві не побачите білшъ, тоді, що вечеръ, то вже де-небудь у-кінець улиці блима огонёкъ, сміхи та співи чути генъ-генъ издалека, бренькае тобі балабайка, а часомъ и скрипка, гомінъ, галасъ... ото у насъ вечерниці! Вони, скажу я вамъ, вони здаються трохи на ваші бали; тілки гріхъ сказать, щобъ таки зовсімъ. На бали коли ви ідете, то не за чимъ иништъ, якъ подригати ногами та позівати собі нишкомъ у руку; а у насъ, зійдеться у одну хату гурьба дівчатъ овсі не для балу, зъ ве-ретеномъ та зъ гребнемъ; и спершу наче-бъ то и за діло приймуться: веретена гудуть, пісні такъ и плачуть, и кожна тобі и очей не зведе; а тілки якъ синуть у хату парубки зъ скрипачемъ—підніметься галасъ, заведеться дурь, пійдуть танці и вигадають такого, що й розказати не можно.

А лучче надъ усёго, коли зібьются до одніі купи та почнуть загадувати загаден, або просто, везти то се, то те. Боже ти мій! чого тілки не розкажуть! відкіль старовини не викопають! якихъ то страхівъ не набрешуть! Тілки нігде, може, не було розказано стілки диковицъ, якъ на вечерахъ у пасічника Рудого Панька. Зà-що мене миряне прозвали Рудимъ Панькомъ—ей-же-Богу не вмію сказать. И волосся, здасться, у мене теперъ білшъ сіде, віжъ руде. Та у насъ, не во гнівъ будь сказано, такий звичай: якъ дадуть кому люде яке прозвище, то и до-віку зостанеться воно. Бувало, зійдуться, передъ празникомъ, добрі люди, у-гості, у пасічникову хатину, сядуть за стілъ,—и тоді прошу тілки слухать. И те

-157-

сказать, що люди були не простого-таки десятку, не
де-які мужики хуторянські; та, може, иншому и по-
вище пасічника, сталося би за честь бачити у себе
такихъ гостей. Хочъ-би приміромъ сказать, коли ви
знасте, дякъ диканськоі церкви, Хома Ригоровичъ?
Отъ голова! що то вже за-исторіи вмівъ вінъ під-
пускати! Дві найдете у сій книжці. Вінъ ніколи не
носивъ тихъ дзюбованихъ халатівъ, які ви, може,
бачили на нашихъ сельскихъ дякахъ; а заверніть
до ёго хочъ у будень, вінъ и тоді зустріне васъ у
жупані изъ тонкого сукна—цвітомъ якъ ото бува
застудишъ кнсіль изъ картохи—, за котре плачувавъ
вінъ у самій Полтаві—колибъ-ажъ чи не по шість
рублівъ за аршинъ! Чоботи ёго, у насъ ніхто не
скаже у цілому хуторі, щобъ воняли хочъ трохи
дёгтемъ; бо коженъ знавъ, що вінъ мазавъ ихъ са-
мимъ добримъ смалцемъ, якого, здается мені, радъ
би бувъ ишший мужикъ положити собі у кашу. Ні-
хто-жъ таки и сёго не скаже, щобъ вінъ коли ути-
равъ нісъ полою свого жупана, якъ то бачъ роб-
лять иші люди ёго звання; а вінъ, хочь-коли, вий-
мавъ изъ за пазухи чепурненько згорнуту, білу хуст-
ку, вишту по усіхъ краяхъ красною заполочью, и
зробивши що тамъ слідуе, згортавъ її знову у два-
надцатеро и ховавъ за пазуху. А одинъ изъ гостей...
ну, то вже-бачъ бувъ такий наничъ, що хочъ заразъ
одягни ёго або засідателемъ, або хочь би й підко-
моримъ. Бувало, поставить передъ собою палець, и
дивячись на кінець ёго, зачне розказывать—хитро
та ажъ невторопно, самісеньке якъ ото у тихъ дру-
кованихъ книжкахъ! Часомъ лучается, слухаешъ, та
ажъ якось-то моторошно стане. Нічого, хочъ убий, не
второпаешъ. Відкіля вінъ словъ понахапавъ такихъ?
Хома Ригоровичъ разъ ёму на-счётъ сёго мудру
сплівъ приказку: вінъ розказавъ, якъ одинъ школяръ,
Учучись у якогось-то дяка писанию, прихавъ до бать-
ка и ставъ такимъ латиньцикомъ, що забувъ уже й
машъ язикъ православний; усі слова перевертавъ на

— 158 —

усь: лопата у ёго лопатусь; баба, бабусь. Отъ, лу-
чилось разъ, пішли вони у-двохъ зъ батькомъ на
поле. Латикъщникъ побачивъ граблі та й питае бать-
ка: «якъ оце, батьку, по вашому зоветься?» та й
наступивъ, роззявивши ротъ, ногою на зубці. Той
не вспівъ зъ одвітомъ зібратись, якъ ручка, роз-
махнувшись, підскакула, та — лусь ёго у лобъ. «Сук-
лятьсякі граблі!» закричавъ школаръ, ханаючись ру-
кою за лобъ и підплигнувшись на цілий аршинъ: «якъ
же вони, чортъ би спхнувъ зъ мосту ихъ батька,
ловко бьються!» Такъ отъ якъ! згадавъ и имъя, сер-
дешний! Така приказка уколола саме підъ нісъ того
мудрого розкажчика. Мовчки вставъ вінъ зъ місця,
ростопіривъ ноги посередъ хати, нагнувъ голову
трошки упєредъ, застромивъ руку у задній карманъ
горохового свого жупана, витягнувъ круглу підъ ла-
комъ табакирьку, луснувъ палцемъ по намалёваній пи-
ці якогось-то бесурманського генерала и зачипивши
чималу пучку кабави, розтертоі зъ золою и любист-
комъ, піднісъ її коромисломъ до носу, и витягнувъ
носомъ на-літу усю кучку, не доторкнувшись и до
першого пальця, — а таки ні пари зъ устъ; да якъ
полізъ у другий карманъ та витягъ синю мережену
хустку, такъ тоді тілки промурмотавъ ніби про-себе,
якось-то наче сей стихъ: «не мечіте бісеръ передъ
свиньями...» Бути-жъ теперъ биді, подумавъ я,
бачучі, що пальці у Хоми Ригоровича такъ и сту-
ляються дати дулю. На-щастя, баба моя догадалась
поставити на стілъ гарячий книшъ изъ масломъ;
всі узялись за діло. Рука Хоми Ригоровича, замість
того, щобъ показати дулю, простягнулась до книпа,
и, якъ хочь-коли воно ведеться, почали прихвалю-
вать хазяйку. Ише бувъ у насъ одинъ розкажчикъ;
такъ той (не треба-бъ на нічъ и згадувать ёго) та-
кі викопувавъ страшні исторіи, що волосся ходило
по голові. Цуръ зъ ними, я ихъ викинувъ изъ сво-
єі книжки: ще налякаешъ добрихъ людей такъ, що
насічника, прости Господи, яъ чорта усі жахіти-

-159-

муться; нехай лучче коли Богъ дасть доживу до но-
вого року и видрукую ще одну книжку, тоді вже
можно буде полякати прочанами зъ того світа и ди-
вами, які діялись у старовину, у нашій краині пра-
вославній. Міжъ ними, може, найдете казокъ зо-
дві самого пасічника, які розказувавъ вінъ своімъ
онукамъ. Аби слухали та читали, а въ мене, коли
тее — лінь тілки гаспидська копаться — набереться и на
десять такихъ книжокъ.

Та отъ-таки! трохи не забувъ про саме главне:
коли будете, панове, іхати до мене, то прямесенько
держіть по стовбовому піляху, на Диканьку. Я для
сёго и постановивъ її на першій пагині, щобъ швид-
че знайшли стежку до нашого хутора. Про Диканьку
жъ, мабуть, ви начулись таки чимало. Та й то ска-
зать, що тамъ будинокъ трохи чи не почище ишшоі
пасічниковоі халабуди. А про садъ и говорить ні-
чото: у самому тому вашому Петемурсі, коли тее,
не знайдеться такого. А приіхавши у Диканьку, спи-
тайте тілки перве-яке попадеться-хлопъя, що у за-
мазані сорочці пасе гусей: «а де тутъ живе пасіч-
никъ Рудий Панько?» «А онъ дє!» скаже вінъ, по-
казуючи палцемъ, а коли хочете, то й доведе васъ
до самісінького хутора. Тілки прошу не дуже таки
закладувати назадъ руки и. якъ тамъ кажуть, хвин-
тити, бо дороги по нашихъ хуторахъ не такі гла-
денькі, якъ передъ вашими хоромами. Хома Риго-
ровичъ позаторікъ, і дучи изъ Диканьки, понавідавсь
таки у провалля зъ новою таратайкою своею и гні-
дою кобилою, хоч самъ бачъ правивъ та ще и по-
зверхъ своіхъ очей надівавъ иноді куповані.

За то вже, коли милость ваша заідете у-гості, то
динь подамъ такихъ, якихъ ви зроду, може, не іли,
а меду, и забожусь, луччого не найдете на хуторахъ:
я-жъ вамъ кажу, якъ оце принесешъ сотъ—духъ пій-
де по усій хаті, що й сказать не можно—який: чи-
стий, якъ ото елёза або хрусталь дорогий, що бува
въ сергахъ. А якими пирогами нагодуе мои баба! що

—160—

то вже за пироги, якъ би ви тілки знали: цукуръ,
истинний тобі цукуръ! а масло, отъ-отъ такъ и тече
по губахъ, коли почиешъ істи. П прийде таки на
думку: чого-то вже не зроблять оці жінки! Отъ хочь
би—чи пили ви коли, панове, грушовий квасъ изъ
терновими ягодами, або варенуху зъ родзинками та
сливали? або, може чи не лучалось вамъ, иноді, іс-
ти путрю зъ молокомъ? Боже жъ ти мій, якихъ то на
світі нема стравъ! іси-не наісися, та й годі; солод-
ке, що й Богъ ёго знае! Торікъ. . . . Та що се бо я,
справди, розбрехався такъ? . . . Отъ приїзжайте бо
тілки, та приїзжайте поскорішъ; а нагодуємо такъ,
що будете розказувать и своему и чужому.

Пасічникъ Рудий Панько.

Вечеръ пакануй Пвана Купала.

У Хоми Ригоровича бувъ чудний собі звичай:
вінъ якъ бо-зна чого не любивъ двічі що небудь
розказувать. Бувало, оце иноді ублагаєшь ёго роз-
казать що у-друге, то вже й дивись—укине новень-
кого, або переверне такъ, що й не пізнаешъ. Якось-
то разъ, — одинъ изъ тихъ хвинтиківъ — намъ про-
стимъ людямъ трудно й вимовить іхъ — сказать-би-то
друковані, такъ ні и не друковані; а хиба те саме,
що жиди по нашихъ ярмаркахъ. Нахапають, напро-
сять, накрадуть усякоі всячини, та и випускають
книжечки не товще буквари коженъ тобі місяць або
и тиждень. Одинъ изъ такихъ хвинтиківъ и вико-
ледувавъ у Хоми Ригоровича оцю саму исторію, а
сей вже й забувъ про те. Отъ, коли приізжае изъ
Полтави той самий паничъ у горохвъяному жупані
(про якого я казавъ вже вамъ, и одну казку ёго,
може, вамъ довелось и прочитати), привозить изъ
собою невеличку книжечку и, розогнувши по середи-
ні, показуе намъ. Хома Ригоровичъ налагодився вже
осідлати нісь свій окулярами, та, бачучи, що забувъ
нідмогать іхъ ниткою и обліпити воскомъ, передавъ
мені. А я, трошки таки розуміючи писанне и якъ не
ношу тихъ окулярівъ, зачавъ читати. Не вспівъ пе-
рекинути двохъ листочківъ, якъ вінъ заразъ спинивъ
мене за руку: «Погодіть! першь надъ усего скажіть
мені, якого біса ви читаете?»—Призnamсья-бъ-то, я

11.

— 162 —

и ротъ роззявивъ одъ такого спросу. «Якъ бо се — що
читаю. Хома Ригоровичъ? вашу биль, ванні власні
слова». — «Який гаснідъ вамъ казавъ, що се моі сло-
ва?» — «Та якого-жъ ще вамъ! тутъ и надруковано:
розказанная такимъ-то лячкомъ». — «Плюйте-жъ на
голову тому, хто се надруковавъ! — бреше, сучий мос-
каль! Хиба я такъ розказувавъ? що-то вже, якъ у
кого чортма кленки въ голові! Слухайте жъ, я вамъ
розкажу її заразъ. Ми присунулись до стола, и вінъ
почавъ:

Ділъ мій (нехай царствуе! бодай ёму на тімъ сві-
ті ілись одні тілько буханці пшенишні та маківники
зъ медомъ) умівъ мудро розказувать. Бувало, якъ
поведе річъ—увезднички бъ не посунувсь зъ одно-
го місця, усе-бъ-то ёго слухавъ. Вже вінъ бачъ не
рівня абиякому теперешнему брехуну, що якъ почне
москаля везти, та ще й мовою такою, прости Госпо-
ди, що наче-бъ то ёму три дні істи не давали, — такъ
хочъ берись за шанку та изъ хати. Якъ оце теперъ
бачу — покійниця стара моя мати була ще собі жи-
ва — у одинъ довгий зімній вечеръ, коли на дворі
тріщавъ морозъ и замуровувавъ узеньке віконце на-
шоі хати, сиділа вона за гребнемъ и виводила рукою
довгу нитку, колишучи ногою колиску и співаючи
пісню, таку, що наче-бъ-то й теперъ усе вона мені
чується. Каганець, наче-бъ-то чого лякаючись, світивъ
по хаті и-то блимавъ світлішь, то ніби притухавъ.
Веретено джижчало; а ми усі, діти, зібравшись до
купи, слухали діда: відъ старости білішь пъяти годъ
не злазивъ вінъ зъ печі. Тілько-жъ-то не дивніи речі
про давнюю старовину, про запорожські походи, про
Ляхівъ, ні про лицарськін діла Підкови, Півтора-Кожуха
и Сагайдачного не були намъ по думці такъ, якъ ті
розказні про яке-небудь диво, одъ чого дрижаки бі-
гали по спині и волосся на голові ворушилось. Иноді,
бувало, страхъ такий наведуть дідови розказні, що
усе підъ-вечіръ здається тобі бо-зна-якою марою.

— 163 —

Оце, лучиться, вийдешъ коли ніччю за якимъ діломъ изъ хати, такъ тобі и зъ думки не виходить, що отъ-отъ на постелі у тебе уклався спать входець зъ то-го скіта. И бодай мені у-друге не довелось сего розказывать, коли мені тоді не чудилось, що замість моеї жъ свитки у головахъ у мене уклався самъ ди-яволъ. Треба жъ таки ще й те сказати, що въ роз-казнихъ своїхъ дідъ бачъ ніколи зроду не брехавъ; и що-бъ-то було ни скаже, то такъ воно и е! — Одну ёго диковну розказню розкажу теперъ вамъ. Знаю, багацько набереться такихъ умниківъ, які понисують по судахъ та читають мало що по церковному, а и саме гражданське нісьмо, — котрі, коли дать імъ у ру-ки простий часловець, не втнуть таки й аза: чимало е такихъ скализубівъ. Імъ бачъ усе, що ни розкажешъ — сміхъ. Таке то вже невіріе розійшлось по-світу! Та що,— отъ, не люби мене Богъ и Пречиста Ма-ти! ви, може, й не повірете: разъ якось то натякнувъ я про відёмъ—що жъ ви думаете? напішовся голо-ворізъ — відьмамъ не вірить! Та слава тобі Господи, отъ я, скільки живу вже на світі, бачивъ такихъ недовірківъ, що імъ провозити попа у рететі легші було, ніжъ нашому братчику кабаки понюхать, та й ті одхрещувались одъ видёмъ. Хай імъ присниться... тілько не хочется витговорить, що таке — объ такихъ и калякать вічого.

Роківъ, де тобі! білші піжъ за сто, говоривъ по-кійникъ дідъ мій: нашого села и не пізнавъ би ніхто: хутіръ—самий що то ни е тобі бідний хутіръ! ха-тинъ, чи то буде й зъ десятокъ, не мазанихъ, не укритихъ, стреміло то самъ, то тамъ посередъ поля. Ні тина, ні лопаса тобі доброго, де-бъ поставити скотину або візъ. Се жъ-то-бъ ще заможні такъ жили: а подивились би на нашого братчика, на голо-ту: викопавъ у землі яму—отъ тобі й хата! Тілько що хиба по-димові и можно було пізнати, що живе тутъ чоловікъ божий. Ви, може, спитаете, чого жъ

— 164 —

вони жили такъ? Біз'n'ость—такъ ні жъ, и не бід-
ность; тоді, бачъ, козакувавъ почитай усякий, и до-
бувавъ по чужихъ земляхъ чимало добра; а білшъ
відъ того, що ні для-чого було заводитися хатиною.
Якого народу не шманало тоді по усихъ тобі усю-
дахъ: Кримці, Яняхи, Литвинство. Бувало й таке, що
своі наідуть кучею та й луплять своіхъ же. Усёго
бувало.

Отъ у сѣму-то хугорі показувавсь часто чоловікъ
—не чоловікъ, а диволъ у чоловічому образі. Від-
кіль вінъ, за чимъ приходив, ніхто сѣго не знавъ.
Оце гулие, пъянствуе, и—разомъ пропаде, якъ у во-
ду—и слуху нема. А тамъ, дивисся,—зновъ тобі
якъ зъ неба унавъ; рище було улицами по селі, одъ
якого теперъ и сліду не стало, и було воно не білшъ
якъ шагівъ за сто відъ Диканьки. Понабере козаківъ,
які де попадуться: реготъ, пісні, гроші такъ и спп-
ляться, горілка—якъ вода. Пристане, було, до дів-
чатъ: надае стрічокъ, сергъ, намиста — дівать нігде!
И те правда, дівчата таки й задумувались трохі, бе-
ручи подарунки: Богъ ёго знае, може все те пере-
йшло черезъ нечисті руки. Рідна тітка мого діда дер-
жала тоді шинокъ, отъ що теперъ по опошняській
дорозі: у тому-то шинку часто гулявь Басаврюкъ
(такъ звали того бісовського чоловіка); вопа таки й
говорила, що ні за яке добро не взяла бъ відъ ёго
подарунківъ. Та впъять таки й те, якъ и не озь-
мешъ: бо всякого дезикаки проймуть, коли насунить
вінъ, бувало, своі іжаковаті брови та изъ підъ лоба
лупне такими очіма, що, здается, убравъ би своі но-
ги Богъ знае куда; а озьмешь — такъ на другу жъ
тобі нічъ и причвалае у гості який-небудь братуха
зъ болота, зъ рогами на голові, и почавъ тебе ма-
цать за шию, коли на шні намисто, гризти за на-
лець, коли па ёму обідець. або — поволікъ за косу,
коли вилетена до коси стрічка. Богъ зъ ними тоді,
зъ тими подарунками. Та й тутъ тежъ лихо — не

— 165 —

одчеписся: шпурпештъ у воду—пливе чортівъ обі-
дець або намисто позверхъ води, и—тобі жъ таки
у руки!

На селі була церква, та ще—колибъ не збрехать —
святого Палькоши. Живъ тоді при ній перей, блажен-
ноі памяти отець Ахванасій. Отъ запримітивши, що
той Басаврюкъ и на великдень не бувавъ у церкві,
порешивъ бувъ погомоніти на ёго —наложити покуту.
Такъ де-жъ тобі! самъ облизня піймавъ. «Слухай, па-
ноче» гриминувъ вінъ ёму на те: «знай свое діло, а
за чужимъ не турбуйся, коли не бажаешъ, щобъ ко-
зинячу пельку твою заліпли гарячою кутею.» Що
будешъ робить зъ окаяннимъ! Отець Ахванасій объ-
явивъ тілько, що кожного, хто спізнається зъ Баса-
врюкомъ, считатиме за катилика, ворога христовоі
церкви и усёго чоловічеського роду. Отъ що!

Въ тімъ селі, у одного козака, прозвищемъ Кор-
жа, бувъ батракъ; звали ёго люди Петромъ Безрід-
нимъ, може тимъ, що ніхто не зазнававъ ні батька
єго, ні матері. Титарь наштъ казавъ, правда, що во-
ни на другий ще рікъ померли чумою; а тітка мого
діда знать того не хотіла, и зъ усієі сили наділяла
єго родичами, хочь бідному Петрові до родичівъ бу-
ла така жъ нужда, якъ оце намъ до торішнєго спі-
гу. Вона-то казала, що наче-бъ то батько ёго и досі
на Запорожжі; бувъ у турецькій неволі, натерпівся бо-
зна-якихъ мукъ, а далі якимъ-сь-то дивомъ тягу давъ,
одягнувшись евипхомъ. Чорнобрівимъ дівчатамъ и
молодицамъ мало було нужди ло ёго родні. Вони
казали тілько, що коли бъ одигнуть ёго у новий жу-
панъ, підперезіть червонимъ поясомъ, надіть на то-
лову шапку изъ чорнихъ смушокъ зъ гарнимъ спнімъ
верхомъ, причепити до боку турецьку шаблю, дать у
одну руку малахай. у другу—гарну мережену люльку,
то усімъ парубкамъ далеко було бъ до Петрусі, якъ
куцому до зайця. Тілько те лихо, що у бідного Пет-

— 166 —

руся всёго на-всёго була одна сіра свитка, а на
свитці було білшъ дірокъ, ніжъ у ишшого жида у
кишені злотихъ. И се бъ ще не велике лихо; а отъ
лихо: у старого Коржа була дочка, така краля, якоі,
здается мені, наврядъ чи й доводилось вамъ бачити.
Тітка покойного діда розказувала — а жінці, сами ум-
ні знаете, легшъ поцілуваться зъ чортомъ, не во
гнівъ будь сказано, ніжъ назвать другу жінку гарною,
—що повненькіи щоки козачки були свіжі и гарні,
якъ макъ самого луччого рожового цвіту, коли вінъ
умившись божою росою, ажъ горить, та випрямляс
своі листочки и красуется передъ сонечкомъ; що
брови, мовъ чорніи шнурочки, які купують теперъ для
хрестівъ и дукатівъ дівчата наші въ москалівъ, що
ходять зъ коробками по селахъ, — такъ и погнулись
тобі колесомъ, ніби зазпраючи у ясніи очі; що ротикъ
—глядючи на его парубки тілько облизувались — на
те и создавъ Богъ, щобъ виводивъ соловъячіи пісень-
ки; що коси її, чорні якъ воронови крила и мнякі
якъ молодий лёнъ (тоді ще дівчата наші не запліта-
ли іхъ въ дрібушки и не переплітали червоними и
усявими скипдячкамц) падали кучерями на гантова-
ний кунтушъ. Эхъ! ....... коли я, оттутъ же, не роз-
цілувавъ би її, хочъ уже бачъ сідь проростае по
усёму старому лісу, що покрива мою потилицю, а
—нідъ бокомъ моя баба, якъ більмо у оці. Ну, отъ
коли де нарубожъ и дівка живуть близько одинъ бияя
другого. ... сами розумі знаете, що зъ того вихо-
дить. Бувало ні світъ, ні зоря, підківки червонихъ
чобітокъ вже й знати на тімъ місці, де розмовляла Пи-
дорка зъ своімъ Петрусемъ. Та все бъ то таки Кор-
жу и на думку не спало що-небудь недобре, та разъ
—ну, се вже й знати, що ніхто пнший якъ не лу-
навий его дёрнувъ — вигадавъ Петрусь, не оглядівшись
якъ слідъ у сіняхъ, поцілувать, якъ то кажуть, одъ
усіеі душі, у рожові губки козачку, и той же самий
лукавий. ....... налагодивъ зъ-дуря старого хріна
одчинити двері у хату. Одубівъ Коржъ, рознавивъ

-167-

рітъ и вхонився рукою за двері. Проклятий той по-
цілунокъ оглушивъ ёго зразу. Ему почуливсь вінъ
такимъ громомъ, якъ ото ударять макогономъ объ
стіну, тимъ макогономъ, що теперъ у нась
мужикъ проганяє кутю, не маючи рушниці та
пороху.

Схамъянувшись, ухопивъ вінъ зъ кілка дідівський
нагай и уже хотівъ бувъ покронити імъ спину сер-
дешного Петра, якъ де не возьмись маленький по
шостому году братъ Нидорчинъ, Ивась, прибігъ и
зъ переляку схопивъ рученятами ёго за ноги и заго-
лойсивъ: «тату! тату! не бий Петруся!» Що будемъ
робити? у батька серце не каменне; повісивши той
канчукъ на стіну, вивівъ Петра потихеньку зъ хати:
«Тілько ти мені та покажесь коли-небудь у хаті,
або хочъ би й підъ вікномъ, то слухан, Петро: ей-
же-то Богу, пропадуть чорні уси, та и оселедец-
твій — отъ уже двічі обкручується вінъ коло уха — не
будь я Коржъ, коли не розпрощається зъ твоею дов-
бнею!» Промовивши тее, давъ вінъ ёму легенькою
рукою стусана у потилицю такъ, що Петрусь, не
бачучи й землі підъ собою, полетівъ сторчака. Отъ
тобі и доцілувались! Узяла туга нашихъ голубівъ; а
тутъ и чутка по селу, що до Коржа понадивсь ходи-
ти який-сь-то Ляхъ, увесьсь тобі гаптований, зъ уса-
ми, зъ шаблею, зъ шиорами, зъ варманами, що бриж-
чали якъ дзвоникъ одъ того каншучка, зъ якимъ на-
ламарь нашъ, Тарасъ, шкандибае що-дня по церкві.
Ну, звісне діло, за чімъ ходять до батька, коли у
ёго завелась чорнява дочка. Отъ, якось-то разъ, Пи-
дорка схопила, слізно гелосячи, на руки свого Ивася:
«Ивасю мій милий, Ивасю мій любий! біжи до Пет-
русь, моя золота дитина, якъ стріла зъ лука; розка-
жи ёму усе: любила бъ ёго каріи очі, цілувала бъ
ёго біле личко, та не велить доля моя. Не одинъ
рушникъ вимочила гіркими слёзами. Нудно мені. Ва-

— 168 —

жко на серці. І рідний батько ворогъ мені: нево-
лить итти за нёлюба-Лях. Скажи ёму, що и весілля го-
тують, тілько жъ не буде музики на нашому весіллі;
дяки співатимуть, замість кобзъ та сонілокъ. Не пі-
ду я танцювать зъ женихомъ своїмъ: понесуть мене!
Темна, темна моя буде хата: изъ кленового дерева, и
замість верха, хрестъ стоятиме на криші!»

Ніби окамінівъ Петро, слухаючи, якъ мала дитина
лепетала ёму Пидорчини слова: «А я думавъ, бідо-
лаха, итти у Кримъ, у Туречину, навоювать золота
и зъ добромъ прихати до тебе, моя ясочко. Та не
буть тому. Недобре око подивилось на насъ. Буде жъ,
моя дорогая рибко, буде и въ мене весілля: тілько
й дяківъ не буде на тому весіллі-воронъ чорний
прокряче замість попа надо мною: чисте поле буде
моя хата; сиза хмара — моя криша; орелъ виклюе моі
карі очі; вимнють дощі козацькіи кісточки и вихоръ
висушить іхъ. Та що бо я? на кого? кому пожалось?
Такъ уже, мабуть, Богъ велівъ — пропадать, такъ про-
падать!» та такъ таки прямо и побрівъ у шинокъ.

Тітка покойнаго діда здивовалась таки трохи, по-
бачивши Петруся у шинку, та ще въ таку пору, ко-
ли добрий чоловікъ иде до утредни, вилупила на ёго
очі, мовъ зъ просонокъ, коли запросивъ вінъ кухоль
горілки, мало не въ піввідра. Тілько дурно думавъ
бідолаха затопити свое лихо Горілка щипала ёго
за язикъ, мовъ кропива, и здавалась ёму тіршъ по-
лині. Шпурнувъ вінъ кухоль объ землю. «Годі нудь-
говать тобі, козаче!» загриміло щось надъ ёго
ухомъ. Озирнувся: Басаврюкъ! у! яка пика! Волосся-
щетина, очі — якъ у вола! «Знаю, чого тобі треба: отъ
чого!» Тутъ брязнувъ вінъ, зъ бісовськимъ усмі-
хомъ, шкуратянимъ капшукомъ. що теліпавсь у ёго
за поясомъ. Здригнувъ Петро. «Ге, ге, ге! та якъ
горить!» заверівъ вінъ, пересипуючи на долоню чер-
вінці: «ге, ге, ге! та якъ брижчить! А и діла одного

— 169 —

тілько потребую за цілу гору такихъ цяцёкъ.» — «Ди-
яволъ!» закричавъ Петро: «давай ёго! на все піду!»
Ляснули по рукахъ. «Гляди-лишень, Петро; ти улучивъ
якъ разъ підъ-пору: завтра Иванъ Куцала. Тілько
сю-нічъ на ввесь рікъ цвіте панороть. Не проворонь!
Я почекаю тебе опівнічъ у Ведмежому байраці».

Здається мені, що и кури такъ не дожидаються
тиєі пори, коли баба винесе імъ зерна, якъ дожи-
давсь Петрусь вечера. Знай, усе дивиться, чи не ста-
новиться тінь одъ дерева довшою, чи не червоніе
сонечко, спускаючись нижче, — и чімъ далшь, тимъ
дужче бажавъ вінъ вечера. Охъ. якъ довго! здається,
день божий загубивъ десь кінець свій. Отъ уже й
сонця немае. Небо тілько червоніе зъ одного краю.
И воно вже примеркае. У полі стало якось-то холод-
нішь. Примеркае, примеркае и — смерклось. Насилу!
Серце тілько-тілько що не вискакнуло изъ грудей,
якъ зібрався вінъ у дорогу и бережнєнько спустивсь
густимъ лісомъ у глибокий яръ, що звали Ведме-
жимъ байракомь. Басаврюкъ уже дожидавъ ёго. Тем-
но, хочъ у око стрель. Рука-объ руку продирались
вони по тонкихъ лиманахъ, то чіпляючись за густін
колючін терни, то спотикаючись. Отъ и рівне місце.
Озирнувсь Петро: ніколи ще не лучалось ёму забро-
дити сюда. Тутъ остановився и Басаврюкъ. «Бачишь
ти, стоять передъ тобою три могилки? Багацько буде
на нихъ квітокъ рознихъ; тілько стережи тебе пекель-
ная сила зірвать хочъ одну. А якъ зацвіте папо-
роть, ханай — и не озирається, щобъ тобі ззаду ни чу-
дилось». Петро хотівъ бувъ спитать... зиркъ — и
нема вже ёго. Підійшовъ до могилокъ: де жъ квіт-
ки? Пічогісінько не видно. Округи чорнієї дикий
буръянъ и глушивъ усе своею гущиною. Ажъ отъ,
блиснула на набі зірниця, и передъ нимъ виросла ці-
ла поляна квігокъ, усе гарнихъ-розгарнихъ, та такихъ,
якихъ вінъ зроду не бачивъ; а тутъ и просте листя
папороті. Щось не віриться Петрові и міркуючи самъ

— 170 —

зъ собою ставъ вінъ передъ ними, підперши боки руками. «Що за диковина? не десять разъ на-день, лучається, бачишъ оце зілла: яке жъ бо тутъ диво? Чи не вигадала дияволова ника глумонатись зъ ме-не?»—Зиркъ—червоніе маленька брунька того цвіту и, мовъ жива, ворушиться. Справди, диво! Ворушить-ся и росте все білшъ, білшъ, и червоніе мовъ гаря-чий уголь. Блиснуло зірочкою, щось тихо тріснуло— и квіточка розпукуючись передъ ёго очіма, мовъ поп-ломъя, освітила усе коло себе. «Теперъ нора!» поду-мавъ Петро и простягнувъ руку. Зиркъ! ажъ тягнуть-ся изъ-за ёго сотні лахматихъ рукъ тежъ до цвіт-ка, а позаду мовъ щось перебіга зъ місця на місце. Заплющивши очі, смикнувъ вінъ за стебліну, и цві-токъ—у ёго въ рукахъ. Усе замовкло. На пеньку впъять сидить Басаврюкъ, весь спіній, якъ мертвець. Хочъ би тобі поворушивъ однимъ наццемъ. Очіма не поводить, и мовъ баче щось, чого ніхто не баче; рітъ до половини роззявивъ—ні паръ изъ устъ. Кру-гомъ не шелехне. Ухъ, моторошко!... Отъ, почуди-лось, що хтось свиснувъ, у Петра и въ животі по-холонуло, и бачилось ёму, що наче травою зашеле-стіло, цвіти зачали поміжъ собою перешептуватись тоненькимъ голоскомъ, мовъ срібніи дзвоники; дуби загреміли и мовъ страшно сварились... Лице у Ба-саврюка кіби ожило; очі блеснули. «Насипу верну-лась яга!» промурмотавъ вінъ крізъ зуби. «Дивьсь, Петро, заразъ стане нередъ тобою краля: роби усе, що вона скаже, а то загинешъ на віки!» Тутъ роз-горнувъ вінъ сучковатою падкою кущъ терпівъ и передъ ними уродилась, якъ тамъ кажуть, «(избушка на курачихъ ніжкахъ)». Басаврюкъ вдаривъ лулакомъ и стіна заколихалась. Здоровенна чорна собака вибіг-ла на-зустрічъ, заскиглила, и, перекинувшись кішкою, кинулась імъ у вічі. «Не бісись, не бісись, стара чортихо!» промовивъ Басаврюкъ и привернувъ таке слівце, що добрий чоловікъ и уха бъ затуливъ. Зиркъ — замість кішіли—баба, така зморщена, мовъ печене

-171-

яблуко, и уся зогнута дугою; нісъ зъ бородою мовъ
щипці, якими оріхи давлять. «Гарна краля», подумавъ
Петро, и наче комашня полізла у его за спиною.
Відьма висмикула у его зъ рухъ той цвітокъ, нахи-
лилась, и щось довго шентала надъ нимъ, сприскую-
чи якоюсь водою. Искри посились у неі зъ ро-
та; піна забілілась на губахъ. «Кидай!» сказала вона,
даючи ему цвітокъ. Петро підкинувъ—що за диво?
цвітокъ не впавъ просто, а довго носився огнянимъ
клубочкомъ и, мовъ човникъ, плававъ надъ ними; а
далі тихенько ставъ спускатись нижче и впавъ такъ
далеко, що ледве — ледве видна була зірочка не білшъ
макового зерна. «Тутъ!» глухо прохрипіла баба; а
Басаврюкъ, даючи ему заступъ, промовивъ: «копай
тутъ, Петро; тутъ побачишъ ти стілько золота, скіль-
ки ні тобі, ні Коржу не снилось.» — Петро, поплю-
вавши у руки, ухопивъ заступъ, надавивъ ногою и
вивернувъ землю, у-друге, въ-трете, ще разъ...
щось тверде!.. Заступъ бряжчить и нейде далшъ.
Тутъ очі его ясно побачили чималу скриню. окова-
ну залізомъ. Уже хотівъ бувъ вінъ достать її рукою,
ажъ скринька стала топнуть у землю, и усе глибшъ,
глибшъ; а позаду, чувъ вінъ, щось-таке сміялось,
мовъ гадюка пиніла. «Ні, не бачити тобі золота,
поки не добудешъ крові людської!» сказала відьма и
підвела до его дитину, годъ шести, покриту білимъ
рядномъ, даючи знать, щобъ вінъ одрубавъ ій го-
лову. Одеревянівъ Петро. Чи то жъ легко таки од-
різати ні за се, ні за те чоловікові голову, та ще
малі дитині! Зъ-серцівъ. смикнувъ вінъ рядно зъ го-
лови дитини, и-що жъ би було? Передъ нимъ стоявъ
Ивась. И рученята зложило бідне хлопъя на-хрестъ, и
головку повісило... Якъ скаженьї підскочивъ зъ
ножемъ до відьми Петро, и вже бувъ заміривсь...
«А що ти обіщавъ за дівчину?»... Гримнувъ Ба-
саврюкъ и мовъ кулю посадивъ ему у спину. Відьма
тупнула ногою: сине поломъя бризнуло зъ землі; се-
редина її вся освітилась и стала якъ изъ кришталю

-172-

вилита; пусе, шо ни було підъ землею, стало видно
якъ на долоні. Червінці, дороге каміня у скриняхъ,
у казанахъ, кучами було навалено самісеньке підъ
тимъ місцемъ, де вони стояли. Очі его загорілись...
розумъ помутився. якъ одурілий схонивъ вінъ ніжъ,
и безневпина кровъ бризнула ему у вічі... Діяволь-
ський реготъ загремівъ одъ усюли. Страшенні проч-
вари гуртами скакали передъ нимъ. Відьма, учени-
шись руками за безголовий толупъ, якъ вовкъ пила
зъ его кровъ... Усе пішло кругомъ въ голові его.
Зібравшись зъ силами, кинувсь вінъ навтікача. Усе
покрилось передъ нимъ краснимъ цвітомъ. Лісъ, якъ
у крові, ніби горівъ и стогнавъ... Небо, розналав-
шись, дрижало... Огненні пытна, мовъ блискавці,
верзлись ему въ вічі. Вибившись изъ мочі, добігъ
вінъ до своеі хатини и якъ сніпъ покотився на зем-
лю. Мертвий соńц склепивъ ему очі.

Два дні і дві ночі спавь Петро, не проспинаючись.
Прокинувшись на третій день, довго озиравъ вінъ
кутки своеі хатини; та шкода — нічогісінько не зга-
давъ: пам'ять его була мовъ кишеня старого слу-
пердяя, відкіля й шеляга не виманимъ. Потягнувшись
трохи, почувъ вінъ, що у ногахъ щось бризнуло.
Дивиться: ажъ два мішки зъ золотомъ. Тілько тутъ,
ніби крізъ сонъ, згадавъ вінъ, що шукавъ якось-то
кладу, що було ему одному страшно у лісі... А
за яку ціну; якъ достався скарбъ, того вінъ ні якъ
не вмівъ згадати.

Побачивъ Коржъ мішки и — розпустился якъ у воді:
«Сякий-такий Петрусь, немазаний! та чи я жъ не лю-
бивъ его? та хиба жъ не бувъ вінъ у мене, якъ
синъ рідний» і повізь, старий собака, таку нісеніт-
ницю, що того ажъ до слізъ проннялъ. Чудно тілько
стало Нидорці, коли стала розказувать, якъ цигани
вкравли Иwasя: Петро не вмівъ згадать, яке и лице
къ єго — такъ онутала проклята бісовщина! Бариться

- 173 -

було нічого. Яху дали підъ нісъ дулю, та й зава-
рили весілля: напекли шишокъ, нащили рушниківъ
та хустокъ, ликотили жбанъ горілки, посадили за
стілъ молодихъ, розрізали коровай, брязнули въ бан-
дури, цимбали, сонілки, кобзи — и загуляли! ...

У старовину, весілля було не те що оце у насъ.
Тітка мого діла, бувало, розкаже — о бодай ёго! ...
Якъ дівчата у наряднихъ віночкахъ изъ жовтихъ,
блакитнихъ и червонихъ стрічокъ зъ золотими закар-
вашами позерху, у тоненькихъ сорочкахъ, мереже-
нихъ краснимъ щовкомъ и дрібненными срібними
квіточками, у сапъянихъ чобіткахъ на високихъ за-
лізнихъ підківкахъ, — то повагомъ, якъ пави, то прудко,
якъ вихоръ, скакали горлиці. Якъ молодиці зъ караб-
ликомъ на голові — верхъ ёго увесь изъ сутозолотого
аксамиту зъ невеличкимъ вирізкомъ икъ потилиці, від-
біль дививсь золотий очіпокъ зъ двома ріжками — о-
динъ напередъ, а другий назадъ — самого дрібного
чорного смушка; у синіхъ изъ дорогого полутабенту
зъ червоними прорізнями кунтушахъ, узявшись у-
боки, пишно виступали одна за другою и підъ-ладъ
вибивали гопака. Якъ парубки у високихъ козацькихъ
шапкахъ, у тонкихъ козацькихъ свиткахъ, підпере-
завшись шитими золотомъносами, зъ люльками у
зубахъ. розснились передъ ними бісиками и підпу-
скали усякому по Якову. Самъ старший Коржъ не втер-
лівъ, дивлячись на молодихъ, щобъ не трухнути ста-
риною. Зъ бандурою у рукахъ, смокчучи люльку и
приспівуючи, зъ чаркою на голові, утнувъ старий
навирисядки — кругомъ галасъ та реготъ та сміхи!
Чого то вже ни вигадають, якъ у голову трохи по-
паде? Почнуть, бувало, рядиться прочварами — Боже
жъ ти мій! и на чоловіка жъ то не зхожі! Се вже бачь
не те, якъ у насъ теперъ наряжаються на весіллі.
Що теперъ? тілько що передражнюють циганокъ та
москалівъ. Ні, а то якъ бувало одинъ нарядиться
жидомъ, а другий чортомъ, почнуть спершъ цілу.

-174-

ватється, а далі—за чуби. Що то вже Боже мій!
сміхъ такий нападе, що за життє бересся. Оце
одятуться у турецьку або татарську одежу: усе го-
рить на іхъ, мовъ той жаръ... А якъ почнуть ду-
рити, та се, та те... ну, тоді хочъ лягай та й
умірай! Зъ тіткою покойного діда—бо й вона жъ
таки була на весіллі — лучилась чудна кумедія: була
вона тоді одятнута у татарський широкий кунтушъ и,
зъ чаркою у рукахъ, частувала усю громаду. Отъ,
одного підвітъ лукавий окропити її зъ голови до
нігъ горілкою: другий такий же пройдисвітъ викре-
савъ заразъ огню, та й підпаливъ... кунтушъ зана-
лавъ: сердешна тітка зъ переляку ну—роздягаться до
сорочки — передъ цілою громадою,.. Гвалтъ, реготъ,
галасъ вставъ такий, мовъ на ярмарку. Правду ска-
зать, старі люди не запомнить ще ніколи такого
весілля.

Отъ и стали жить Пидорка та Петрусъ, якъ панъ
изъ панею. Усёго до-волі, усе ажъ блишить.. Тілько-
ѣ-то добрі люди качали щось головами, дивлячись
ла іхъ життя. «Відъ чорта не буде добра». говорили
усі увъ одинъ голосъ. «Відкіля більшъ, якъ не одъ
ликусителя люду православного, прийшло до ёго ба-
гатство? Де ёму було узяти таку кучу золота? Зъ чо-
го таки, бачъ, у той самісенькій день, коли розбо-
гатівъ вінъ, Басаврюкъ пропавъ якъ у воду?» Кажіть
же теперъ, що буцімъ люди вигадують! А воно такъ,
бачъ, не минуло ще й місяця, а Петруся й пізнать
було неможна. Відъ чого то, що зъ нимъ подіялось,
Богъ ёго знае. Сидить на одному тобі місці, и хочъ
би слово зъ кимъ. Усе думае, и мовъ би хоче щось-
таке згадати. Коли Пидорці и доведеться часомъ за-
ставити ёго побалакать, то вінъ наче й забудеться
трохи и поведе річѣ, и ажъ повеселіша трошки; а
отъ якъ оце коли зирне впятъ на мішки—«по-
годи, погоди! забувъ!» кричить, и зновъ задумаетесь,
и зновъ силкусься про щось згадати. Иноді вже,

-175-

коли оце довго сидить на одному місці, почудиться ёму, що отъ-отъ усе зновъ приходить на умъ... и впъять усе пропало. Здається: сидить у шинку; несуть ёму горілку, пече ёго горілка, гидка ёму та горілка. Пітъ лье зъ ёго градомъ и вінъ, мовъ розбитий, сідае на свое місце.

Чого-то вже ни робила Пцдорка: и ходила до зна-
хурокъ, и нереполохъ виливали, и сояшницю зава-
рювали: ні що тобі не помогло. Такъ минуло и лі-
то. Багацько козаківъ одкосилось, багацько козаківъ,
що були розгульніші другихъ, и у походъ поплелись.
Гурти дикихъ утятъ ще копипились на лиманахъ на-
шихъ; а кропивъянокъ вже й заводу не було. Въ сте-
пу зачервоніло. Скирти хліба де-ни-де, мовъ козаць-
кіи шапки. рябіли по полю. Попадались вже по до-
розі й возні зъ хворостомъ и дровами. Земля стала
твердіша и де ни-де пробивав морозець. Уже и снігъ
почавъ сіятись изъ неба, и гилля засніжилось мовъ
заячимъ пухомъ. Огъ уже въ ясний холодний день
красногрудий снігирь, мовъ пинний польський шлях-
тичъ, гуляе собі по сугробахъ, шукаючи зерна, а
діти здоровениими кійкали ганяли вже по лёду деревъ-
ні шари, коли батьки іхъ одлежувались собі на пічі,
виповзаючи иноді, зъ запаленою у зубахъ люлькою,
тюкнути негожимъ словомъ московський морозець,
або провітритись и промолотити у сіняхъ залежалий
хлібець. Далі, снігъ ставъ таяти и шука хвостомъ
лєдъ розколотила; а Петро все такий же, и чімъ
далішь, тимъ не легше. Мовъ прикутий, сидить по-
середъ хати,-а мішкі стоять у ёго у ногахъ. Обезлю-
дівъ, обрісь волоссямъ, ставъ такий страшний, и усе
тобі думае про одно, усе силкується щось згадати, и
сердиться, дуже сердиться, що ніякъ не згадае. Ча-
сомъ якось-то дико піднімається зъ свого місця, роз-
водить руками, оце уставить на щось очі. мовъ би
хоче ёго піймати; губи ворушаться, ніби бажають мо-
рити якесь давно забуте слово—и зновъ переста-

-176-

ли... Якъ скажений стане вінъ; и мовъ одурілий гри-
зе и кусае своі руки и зъ-досади рве насмами волос-
ся, поки, утихомирившись, не впаде мовъ би въ
яке забиття, а далі зновъ силкується щось згадати,
и зновъ якъ божевільний, и зновъ мука... Що за
кара божа? Жисть не жисть стала Пидорці. Страшно
ій було оставатись одній у хаті; а потімъ зжилась,
сердешна, зъ своімъ лихомъ. Тілько тиеі Пидорки
вже й пізнать було неможна. Ні кровинки тобі въ
лиці, ні усміху веселенького; изтаяла, висохла, ви-
плакала ясніи оченята. Разъ добрі люди пожаліли вже
іі. порадили йти до ворожки, що жила у Ведмежому
байраці, и про яку ходила чутка, що вміе лічить уся-
кіи на світі хоробі. Порешила попитать послідне; убла-
гала де якъ бабу йти зъ собою. Се бъ то було ве-
черомъ, якъ разъ саме підъ Купалу. Петро безъ пам'я-
ти лежавъ на лавці и не бачивъ новоі гості. Ажъ
отъ, по малу ставъ підніматись и придивляться. Та
разомъ якъ затруситься, мовъ передъ катомъ, волос-
ся встало горою... и вінъ засміявсь такъ страшно,
що у Пидорки й серце замерло. «Згадавъ!» крикнувъ
вінъ не те що весело, а якось-то страшно, и роз-
махнувшись сокирою, пустивъ нею изъ усіі мочі
въ знахурку. Сокира на два вершки въілась въ
дубові двері. Баба згинула, а дитина, годъ семи, въ
білій сорочецці, зъ покритою головкою, стала середъ
хати. Рядно спало. «Ивась!». крикнула Пидорка и
кинулась до ёго... а воно, зъ голови до нігъ, ра-
зомъ почервоніло відъ крові и освігло усю хату
червонимъ світомъ... Одъ страху вибігла вона въ
сіни; та схамъянувшись трохи, хотіла була помогти
єму,—шкода! двері захлопнулись за нею такъ кріпко,
що не підъ-силу було іхъ одчинити. Сбігся народъ;
приннялись торкаться; виломили двері: хочъ би тобі
душа! Уся хата повна дому, а посередині тілько, де
стоявъ Петрусь, куча золи, и одъ неі місцями ще
уставъ паръ. Кинулись до мішквъ: одні биті че-
ренки лежали замість червінцівъ. Вилупивши очі и

— 177 —

роззявивши ротъ, боячись моргнуть усомъ, стоялъ козаки, мовъ укопані. Такий жахъ нагнало на іхъ се диво.

Що було дальньшъ, не згадаю. Пидорка дала обітъ ітти на богомілля; зібрала худобину, яка зосталась після батька, и скоро вже й не було її на селі. Куда пішла вона, ніхто добре не знавъ. Наші баби послали були вже й її туди, куди Петро попхався, та якось-то разъ одинъ козакъ, ідучи зъ Кіева, розказувавъ, що бачивъ у лаврі черницю, худу и суху якъ мертвець, и що, буцімъ, вона все молилась; по приметахъ земляки пізнали Пидорку; казавъ, що ще ніхто не чувъ одъ неї ні одного слова; що прийшла вона пішкі и принесла окладъ до образа Божої Матері, унизаний такимъ світлимъ каміннямъ, що всі заплющували очі, дивлячись на ёго.

Погодіть-лишень, симъ ще не все кончилось. У той самий день, коли лукавий прибравъ до себе Петруся, появився знову Басаврюкъ; тілько всі драла одъ ёго. Догадались, що то за цяця: ніхто инший, якъ сатана у чоловічому образі, щобъ шукати скарби; а якъ, бачъ, скарби не даються у нечисті руки, то вінъ и підманюе до себе охочихъ. Того жъ року усі позоставляли свої землянки и перекочували до села; та й тамъ таки не було спокою одъ бісового Басаврюка. Тітка покойного діда казала, що більшъ усёго адомъ дихавъ вінъ на неї, за те що покинула свій шинокъ на опошнянській дорозі, и зъ усієї мочі хотівъ те відомстити на тітці. Разъ якось старшини села зійшлись до шинку и, якъ тамъ кажуть, бесідовали по чинамъ, поставивши на стіль, гріхъ сказать щобъ малого, печеного барана. Мірковали про се, про те, було и про диковинки усякі и про чуда. Отъ и почудилось—щебъ воно нічого, колибъ одному, а то таки усімъ,—що баранъ наче-бъ-то піднявъ голову, очі ёму мовъ ожили и засвітились,—відкіль ни возьмись

12.

-178-

чорні іжаковаті уси, и заморгали до громади. Усі разомъ пізнали на овечій голові нику Басаврюка; тітка діда мого вже й думала таки, що отъ-етъ попрочить горілки... Честиці старинки—за шапки, та меншій додому. У друге самъ титарь, що любивъ таки иноді мірковати у-двохъ зъ дідовою чаркою, не вспіявъ ще й двохъ разівъ достати дна, ажъ бачить, що чарка кланяется ёму въ-ноясъ. Чортъ зъ тобою! давай хреститись!... А тутъ зъ ёго старою таке жъ диво: тілко що начала була вона місить тісто въ предзоровенній діжі, діжа й вирвалась изъ рукъ: «Стій! стій!» такъ де тобі! узявшись у-боки, поважно, пустилась вона навприсядки по усій хаті... Смійтесь; а нашимъ дідамъ було, бачъ, не до сміхівъ. И таки ... тітка покойного діда довго жалілась, що, якъ тілько настане вечіръ, хтось стукотить все на горищі и скрябается по стіні.

Та що вже! Отъ теперъ саме на оцёму місці, де стоіть наше село, здается, наче-бъ-то усе тихо; а бачъ ще не стакъ и давно, ще покойний батько мій и я зазнаю, якъ поузъ розламаного шинка, що нечисте племъя довго таки ще поправляло на свій коштъ, —доброму чоловікові й пройти було неможна, Изъ ночорнілого димаря стовномъ валивъ димъ и, піднявшись високо у-гору, такъ що подивиться—шапка спадала,—розсипався гарячимъ уголямъ по усёму тобі степу, и чортъ—нічого бъ и згадувать его, собачого сина—такъ хлипавъ жалібно у своїй скоті, що гайворони зъ перелаку гуртами піднімались зъ ближнего дубового лісу и зъ дикимъ крикомъ кидались по небу.

— 182 —

Слізьми опрощенце дацала,
Шо на горе собі ёго вигодавала.

Въ царствованіе польскаго короля Генриха изъ дома Вальуа,
молдавскій господарь Ивонія, утѣсняемый турками, обратил-
сь съ прошеніемъ о помощи къ украинскимъ козакамъ,
которые тогда только по одному имени были подданными
королей и польско-литовской Речи-Посполитой. Козаками
правилъ тогда гетманъ Свѣрговскій. Онъ отправился на
войну противъ турокъ за Молдавію. По сказанію «Літо-
писи Самобидца» онъ одержалъ четырнадцать побѣдъ надъ
непріятелемъ. (Лѣт. Самов. 2.) Тоже повѣствуетъ другая
украинская лѣтопись подъ названіемъ: «Исторія о пре-
зѣльной брани», прибавляя, что у Свѣрговскаго было толь-
ко тысяча четыреста человѣкъ, а Повѣсть о томъ, что
слугилось въ Украинъ, даетъ ему двѣ тысячи конныхъ
воиновъ. Оба числа не достовѣрны; едва-ли подъ личною
командою гетмана могло быть такъ мало воиновъ. Послѣ
блестящихъ своихъ побѣдъ, Свѣрговскій былъ атакованъ
огромнымъ турецкимъ войскомъ подъ Киліей и по сказа-
нію Лѣт. Самов. и Ист. о през. бр. убитъ въ сѣчѣ. Конисскій
повѣствуетъ, будто Свѣрговскій былъ взорванъ на воздухъ
турецкими минами, во время штурма Киліи. (24). Повѣсть о
томъ, что слуг. въ Укр. говоритъ, что Свѣрговскій былъ
убитъ подъ Киліей измѣною. Миллеръ въ своемъ сочиненіи
«О Малорос. нар. и о Запор.» говорилъ, что Свѣрговскій
попался въ плѣнъ и турки просили за него такую огром-
ную сумму, что не нашлось охотниковъ истощать за него
своепѣніе. Мы имѣемъ прекрасную пѣсню о его смерти,
напечатанную въ сборникахъ Срезневскаго и Максимовича.
Тамъ говорится, что Свѣрговскій былъ взятъ въ плѣнъ
турками и тотчасъ же потерялъ голову, которую враги по-
вѣсили на бунчукъ и ругались надъ нею. Вѣтѣдъ за тѣмъ
изображается плачъ всей Украины. Въ нашей пѣснѣ опи-
сывается отправленіе козаковъ. Зборовскій—вѣроятно Са-
муилъ Зборовскій изгнанный изъ Польши за поединокъ въ
королевскомъ дворцѣ съ Тенчинскимъ, и потомъ служив-
шій въ Украинъ. Сурьми—въ козацкихъ пѣсняхъ обыкно-
венно трубы вообще, но здѣсь они должны означать какой-
то старинный видъ военныхъ духовыхъ орудій. Болѣе под-
робныхъ извѣстій о Свѣрговскомъ смот. въ моей статьѣ:
«Иванъ Свѣрговскій Украинскій гетманъ XVІ в. Москвѣ.
1855 г. К 19 и 20.

— 183 —

2.

СЕРПЯГА.

1577.

За рікою, за бистрою,
Бьеться турокъ зъ Молдавою:
На Дунаі, на Дністрі,
Льються крові води бистрі!

По тімъ боці лісъ рубають,—
А на сей бікъ тріска летять:
Козаченьки въ Волощині
Господарити хотять.

По тімъ боці огонь горить,
А на сей бікъ луна йде;
Панъ отаманъ що Серпяга
Въ Волощину Січь веде.

По тімъ боці дзвони дзвонять,
А на сей бікъ гомінъ иде:
Панъ отаманъ що Серпяга
Въ Волощину иде.

Заржавъ коникъ на Вкрайні:
Чути ржанье на Занорожьі...
Гей Серпягу молодого...
Що погинувъ ... сжалься Боже!

Ой у Львові сенатóри
Серпягові смерть судили
И козака молодого
Да израдою вловили.

По дорозі вітеръ віе,
А изъ Львова візь іде:

— 184 —

То козацьство отамана
На Україну везе!

А всі дзвони задзвонили,
А всі сурьми засурьмили,
Якъ Серпягу молодого
Да въ Канёві положили.

Серпяга есть извѣстный въ исторіи козакъ Иванъ Под-
кова. Это ясно показываетъ какъ самая эта же пѣсня,
такъ еще болѣе другія о немъ пѣсни, напечатаная въ
сборникахъ Срезневскаго и Максимовича и извѣстныя въ
народѣ на Волынѣ, но не помѣщенныя здѣсь, потому что
не заключаютъ никакихъ отмѣнъ отъ напечатанныхъ въ
упомянутыхъ сборникахъ. Тамъ говорится о Шахѣ, другѣ
Подковы. Исторія о презѣльной бр. говоритъ, что Подкова
прославился своей храбростію и партія молдаванъ, недо-
вольная своимъ господаремъ Петромъ, призвала Подкову
управлять Молдавіею. Подкова, сдѣлавшись молдавскимъ
господаремъ, съ помощью украинскаго гетмана Шаха, два
раза разбивалъ Петра, который, съ помощью турковъ, хо-
тѣлъ возвратить утраченную власть. Но потомъ, недовѣряя
молдаванамъ, Подкова самъ оставилъ Молдавію и прибылъ
на Нодоль; Стефанъ Батори боялся возраставшей козацкой
силы, стремился поставить козаковъ въ границахъ пови-
новенія, и по жалобамъ Петра и турковъ, приказалъ поймать
его и судить. Подкову поймали, заманивши лестію, по
выраженію лѣтописи, осудили на смертную казнь въ львов-
скомъ трибуналѣ и казнили во Львовѣ въ 1577 году. Ко-
заки привезли его тѣло въ Украину и похоронили въ ка-
невскомъ монастырѣ. Согласно съ этимъ повѣствуетъ Ль-
топись Самовидца. Шахъ, другъ Подковы, поднялъ вой-
ну противъ короля, отомщая за смерть Подковы. Тогда-то
было положено начало столѣтней борьбѣ южнорусскаго на-
рода съ Польшею.—Не удивительно, что Подкова носить
названіе Серпяги: у южноруссовъ есть привычка сверхъ
фамилии придать еще прозвища. Подковой онъ прозванъ
потому что ломалъ конскія иодковы; можетъ-быть онъ
ломалъ и серпы, и оттого прозванъ Серпягою. Образы
звона колоколовъ, пожарнаго зарева и порубки лѣса—изоб-
ражаютъ славу молдавскихъ подвиговъ Серпяги въ Украинѣ

— 185 —

а в'єсть о его смерти въ Запорожье, представлена въ об-
разѣ ржанія коня: неразлучный сопутникъ удалаго рыцаря,
конь всегда сочувствуетъ смерти хозяина.

### 3.
ОТРЫВОКЪ О ХМЕЛЬНИЦКОМЪ.

Ой Хмеле — Хмельничьку!
Учинивъ еси ясу
И межъ панами великую трусу!
Бодай тебе, Хмельничьку, перва куля не мишула,
Шо велівъ орді брати дівки й молодиці!
Парубки йдуть гукаючи, а дівчата співаючи,
А молоді молодиці старого Хмеля проклинають:
Бодай тебе, Хмельничько, перва куля не мишула!

Кровавая эпоха борьбы южнорусскаго народа съ Польшею во времена Богдана Хмельницкаго ознаменовалась разореніями Южной-Руси со стороны татаръ, союзниковъ Хмельницкаго, которые уводили въ пѣнъ жителей южнорусской земли, особенно женскаго пола. Памятникомъ такихъ разореній остался въ народѣ этотъ отрывокъ, единственный изъ извѣстныхъ до сихъ поръ, гдѣ имя Хмельницкаго, прославляемое въ пѣсняхъ украинскихъ, явилось подъ народнымъ проклятіемъ. На Волынѣ не было постояннаго козачества, а потому имя Хмельницкаго не могло остаться въ такомъ лучезарномъ ореолѣ, какъ въ Украинѣ, тѣмъ болѣе, что Хмельницкій возмущалъ волынскихъ крестьянъ противъ пановъ, а потомъ, при заключеніи мира съ поляками, обыкновенно оставлялъ ихъ миценію владѣльцевъ. Отрывокъ этотъ можетъ относиться или къ 1651 году, ко временамъ сраженія подъ Берестечкомъ, или къ концу 1655 и началу 1654 года, когда, по жванецкому договору, поляки позволили татарамъ разорять Русскія земли въ теченіи шести недѣль. Хмѣлемъ называли Хмельницкаго, по созвучію его фамиліи, современники даже и въ дѣловыхъ бумагахъ.

— 186 —

4.

БИТВА ПОДЪ БЕРЕСТЕЧКОМЪ.

1651.

Висшили козаченьки зъ високоі гори;
По переду козакъ Хмельницький на воронімъ коні.
«Ступай, кою, дорогою, широко ногами;
Не далеко Берестечко и Орда за нами.
Стережися, папе Яне, якъ Жовгоі-води:
Йде на тебе сорокъ тисячъ хорошоі вроди.»
Якъ ставъ джура малий хлопець коника сідлати;
Стали подъ тимъ кониченькомъ ніженьки дрожати.
Якъ заговорить козакъ Хмельницький до коня словами:
«Не доторкайся, вражий кою, до землі ногами!
Чи не той то хміль, хміль, що на тички вьешься?
Чи не той ти козакъ Хмельницький, що зъ ляшками
бьешься?
Ой не я той хміль зелений — по тички не вьюся!
Ой не я той козакъ Хмельницький... зъ ляшками не
бьюся!
А гдежъ твоі, Хмельниченьку, ворони коні?
У гетмана Потоцького стоять на пригоні.
А гдежъ твоі, Хмельниченьку, кованиі вози?
У містечку Берестечку заточені въ лози.
Що я зъ вами, вражи ляхи, не по правді бився;
Якъ принустивъ коня вороного — містъ мині влемився.

Въ этой пѣснѣ вмѣсто козакъ Хмельницкій пѣли также
козакъ Нечай, но какъ здѣсь идетъ дѣло явственно о Хмельницкомъ,
а не объ Нечать, ногибшемъ за четыре мѣсяца до
берестечскаго сраженія, то я вмѣсто Нечай избралъ имя Хмель

-187-

ницкаго. Странно, что въ самомъ Берестечкѣ, гдѣ и за-
писана эта иѣсня, поселянинъ разсказывалъ мнѣ о битвѣ,
пронсходившей иѣкогда на родныхъ поляхъ его, довольно
вѣрно, но имени Хмельницкаго даже и не слышалъ, а при-
писывалъ его дѣла Нечаю.

Битва подъ Берестечкомъ происходила между гетмамомъ
украинскимъ Богданомъ Хмельницкимъ и поляками, подъ
предводительствомъ короля Яна-Казимира, 18 и 19 июня
1651 года. Мало въ исторіи было битвѣ, гдѣ бы сражалось
такъ много войска съ обѣхъ сторонъ. 19 июня ханъ крым-
скій,— (который пошелъ помогать Хмельницкому единствен-
но по приказанію турецкаго двора), если можно довѣрить
сказаніямъ украинскихъ лѣтописцевъ, (Лѣг. Самов. 16 и
Кр. ист. опис. о Мал. Рос. 16) подкупленный поликами,
бѣжалъ съ поля битвы и насильно задержалъ при себѣ
Хмельницкаго, когда тотъ бросился было удерживать его.
Козаки и вооруженныея толпы украинскихъ и волынскихъ
крестьянъ защищались десять дней, но, послѣ раздоровъ и
измѣнъ, винницкій полковникъ Богунъ началъ выводить
реестровыхъ козаковъ за рѣку Пляшовую; тогда крестьянѣ,
узнавъ, что ихъ опытные воины покидаютъ, бросились въ
бѣгство... множество ихъ потонуло; множество погибло отъ
голода въ опустошенной землѣ. Шатеръ Хмельницкаго до-
стался побѣдителямъ со всѣми пожитками: на это намекаютъ
16 и 17 стихи нашей пѣсни.

Нынѣ Берестечко значительное мѣстечко дубенскаго уѣз-
да на австрійской гранцѣ, принадлежитъ графу Ожаровско-
му. Прежде оно было собственностью фамиліи Лещинскихъ.
На широкой равнинѣ есть слѣды польскихъ окоповъ. Тамъ,
гдѣ, по описанію современниковъ, должны были, во время
битвы, находиться козаки, есть также окопы и большой кур-
ганъ. За рѣкою Стырью показываютъ другой курганъ съ
часовнею, гдѣ находится каменное изображеніе Св. Перво-
мученицы Осклы. Тамъ, по-преданію, было погребено мно-
жество женщинъ и дѣвушекъ, пришедшихъ искать спасе-
нія въ польскомъ лагерѣ; во время битвы съ козаками,
татары, зашедши въ тылъ польскому лагерю, перерѣзали
ихъ.

Шаномъ Яномъ названъ въ пѣсни король Яна-Кази-
миръ. Жолтая-Вода, которой бояться иѣсня заставляетъ
короля—протоколъ, недалеко устья рѣки Тясмина, впадающаго
въ Диѣпръ, гдѣ 5 мая 1648 г. Богданъ Хмельницкій одер-
жалъ первую свою побѣду надъ поляками.

— 191 —

Сей взбранній воєводі,
Церковь кунно зъ нами,
Вірними спнами,
Храняци во всякой приг ді.

7.

ХАРЬКО.

1766.

Ой иповъ сотникъ Харько черезъ Булане місто, да
сівъ горілку пити,
А за имъ, за имъ сімсотъ молодцувъ: ступ, батьку, не
журися!

Ой якъ же мині, панове молодцове, якъ мині не
журиться,
Коли подо мною муй кунь вороний да найліпший ста-
новиться.

Ой и ставъ Харько, да и ставъ батько до Паволочи
призджати,

Ой и ставъ ёго панъ Паволоцький медомъ — виномъ на-
новати.

Ой и ставъ Харько, ой и ставъ батько меду-вина
підпивати,

Да на лядськее білее ліженько, да й ставъ спати ля-
гати.

Ой и прихали два козаченьки да изъ лядського полку,
Да узяли Харька, узяли батька да забили въ колодку.

А вже прислали пані сотниці да лихні вісти;

Ой вибігла пані — сотничка, а въ неі рученьки въ тісті.

Бодай же вамъ, панове — молодцове, да три ліга боліти,

А шчо ви мене посиротили и друбеньки діти!

А у нашого пана лейвентаря за плечима ручниц,
Ой похожае сотничка Харчиха бідная вдовиця;

А у нашого пана лейвентаря за плечима янчарка:

Ой и похожае сотничка Харчиха якъ приблуднан ярка.

— 193 —

9.

МОРОЗЕНКО.

1.

Вибираєнne Морозенко на войну:
Хиба жъ я тебе, муй синоньку, не пойму?
Бодай тебе, Морозенку, своі ся цурали;
Бодай тебе, муй синоньку, турки зарубали.
Не лай мене, моя ненько, бо за-що гудити,
Коли трудно козакові безъ войны прожити!
Не лай мене, моя нене, грізними словами:
Схаменешься, — обільлешься друбними слізами. —

2.

Ой Морозе, Морозекку, ти славний козаче!
За тобою, Морозенку, вси Україна плаче!
А не такъ вся Україна, якъ те горде вісько,
И старенька твоя ненька, и дучи на місто.
А не такъ та стара ненька, якъ молода дівчина:
Сжальсья, Боже, Морозенка, козацького сина!
Ой були жъ у насъ були, да три отамани:
Еденъ ляхъ, другий русинъ, третій изрісъ зъ нами.
Що бувъ ляхъ, той въ Україні вельми обладався;
Славъ козаковъ, въ Московщину, хороше вбирась;
Що бувъ русинъ — той козакамъ много приспівъ долі,
Возивъ скарби зъ Туреччини по Чорному морі;
Що бувъ изрісъ зъ козаками, той мавъ чорні очи,
Воронъ-конемъ, вихромъ въ стену, игравъ въ день и
въ ночи.

13.

— 194 —

А всі ті три отаманні пили медъ—горілку,
Н любили циримъ сердцемъ хорошую дівку.
Ой у місті, у городі, три козаки бюються,
Ой за тую дівчиноньку да й не погодяться.
Ой Морозе, Морозенку, зморозивесь просо;
Ой побігла дівчинонька до ворожки просто.
Ой ворожко, стара неньцю! вчини мою волю!
Причаруй ти козаченька на вікні зо мною;
А ворожка стара ненька тее учинила;
Урізала коню гриву — дівчину курила.
Еденъ козакъ сидить въ стола, друбни листи пише;
Другий стоіть коло стола червінцями спіле;
Третій стоіть край порога слёзами залився.
Той, що писавъ друбни листи, то той засмутився;
Той, що сипавъ червінцями, вельма зажурився;
Той, що слёзами залився — да й розвеселився.
А въ три труби затрубили. у бубни заграли;
Въ три сторони козацькее вісько розепили:
Ляхъ отаманъ попішовъ въ едну — Москву воевати;
Въ другу русинъ отаманъ Туреччину рабовати,
А що изрісъ зъ козаками — въ степъ конемъ играти,
Зъ поганими татарами въ Криму погуляти.
Ой зъ за гори, изъ за кручи горде вісько виступає:
Нередъ віськомъ Морозенко воронъ конецъ вигриває;
Склонивъ же коньъ головоньку свому коню на гри-
воньку:
Бідна моя головонько! Кримъ чужая сторононька!
Молодая дівчинонька заломила руки:
Чогось міні тяжко-важко да изъ тей розлуки.
Не буде вже дівчиноньку пригорнути кому:
Либонь же ти, Морозенку, не верешъ до-дому.
Не плачъ, не плачъ, дівчинонько, верусь я до дому;
Якъ я буду умірати — звязьемъ мі голову!
Стара ненька Морозиха вибігла изъ хаги:
Не могу жъ я, сама ненька, ні істи, ні спати. —
«Годі, годі, Морозихо, за синомъ тужити;
«Ходи зъ нами козаками медъ-горілку пити.»
Чогось міні, козаченьки, медъ вино не пьеться: —