ПРВА ИНТЕРЕСОВАЊА ВУКА КАРАЏИЋА
ЗА СРПСКЕ НАРОДНЕ ПЕСМЕ

С пропашћу првога устанка Вук је започео свој нови живот. Бежећи испред турске војске, која је са три стране надирала у Београдски пашалук, он је крајем септембра 1813. године, код Панчева, прешао у Аустрију, носећи у свом пртљагу један повећи »росијски Пјесеник«¹. У Бечу је, сукобљен с неизвесношћу избеглице, написао краћи — нама данас непознати — спис о пропасти Србије у виду писма упућеног Карађорђу и дао га у штампу уреднику Новина српских Димитрију Давидовићу². Овај Вуков рукопис претходно дође на цензуру дворском библиотекару Јернеју Копитару и он у њему открије, на своју велику радост и изненађење, истинског зналца српског говорног, народног језика. Одмах је уследило њихово лично познанство. Било је то негде у децембру 1813. године³.

Тих дана Вук је сву своју ангажованост усмерио
»на литературу нашу«⁴. По Копитаревом наговору,

¹ По мишљењу Љуб. Стојановића (Живош и рад Вука Стиеф. Караџића, Београд, 1924, 66), то је могао бити зборник руских народних песама у редакцији Кирша Данилова, објављен у Москви 1804. године.

² Вук Ст. Караџић: Из исшорије йрвої срйскої ушйанка. (У редакцији Рад. Перовића.) — Београд, 1954, 13—15.

³ Љуб. Стојановић, нав. дело, 31.

⁴ Вукова йрейиска, књ. VI, 257.

7

можда и још неких личности⁵, несхватљиво је брзо,
свега за нешто више од месец дана, од децембра 1813.
до 25. јануара 1814. године, написао, редиговао и ома-
њим предговором снабдео своју прву књигу, збирку
српских народних песама. Чим је Вук за овако кратко
време био кадар да припреми и дефинитивно среди
рукопис те књиге, и то управо онда када је тек започињао
своју књижевну делатност, јамачно да је за овај посао
и одраније морао бити добро припремљен. С тим у
вези и сâм је оставио неких потврда. Причајући, много
година касније, руском научнику Измаилу Ивановичу
Срезњевском о себи, Вук је узгредно поменуо и своје
прво познанство с Копитарем: »Међу другим разгово-
рима била је реч и о српским народним песмама. Видећи
да их ја много знам, Копитар ме стаде наговарати да
их записујем, што више то боље, а после у име бога и
штампам. Е, шта ћу — мене је то забавило и ја ти дај
пиши песме. А што сâм нисам знао, питао сам своју
рођаку [Савку], жену С[тефана] В. Живковића, с којим
сам заједно дошао у Беч. Накупила их се прилична свеска
и изишла на свет под именом Мала йросшонародна славе-
носербска јјеснарица«⁶. И у предговору прве књиге
народних песама другог лајпцишког издања из 1824.
године, Вук је поновио исту мисао: »Све оне пјесме,
што су у првој књижици наштампане у Бечу 1814. године,
ја сам у Беч у глави донио [...] и онђе сам их писао
колико сам се могао опоменути.«⁷

Говорити, дакле, о првом и најранијем Вуковом
интересовању за српске народне песме, то значи обухва-
тити и све песме — има их укупно сто осам, краћих и
дужих, лирских и епских — које је он публиковао у првој

⁵ Љуб. Стојановић, нав. дело, 535—541; Н. Банашевић: Како је Вук йосишао књижевник. — Ковчежић. Прилози и грађа о Доситеју и Вуку, Београд, 1958, књ. І, 54.

⁶ И. И. Срезњевски: *Вук Стjeфановић Караџић.* (Биојрафска и библиојрафска скица.) — Српски књижевни гласник, Београд, 1937, књ. ЛІІ, св. 5, 391.

⁷ Вук Стеф. Караџић: Срйске народне јјесме, Београд, 1891, књ. І, стр. XXIV.

8

књизи своје *Пјеснарице*. Међутим, корени тог његовог
интересовања, иначе веома дубоки јер сежу у најраније
и легендом скривене дане његовог детињства, у потпу-
ности нису досад били познати и ближе разјашњени.
Нас, пре свега, у овом тренутку занима то изузетно
уско и релативно још непроучено питање: кад је Вук,
заиста, почео да се интересује за наше народне песме,
с којим је певачима долазио у ближу везу и какве је
песме од њих могао слушати?

I

Тако је, уосталом, и морало бити. У забаченом
Тршићу, у сељачком народу и патријархалној средини,
где је провео управо своје »најбезбрижније дане«,⁸ Вук
је имао све услове да веома рано упозна многе народне
обичаје и да их заволи као сељак који своје традицијом
оплемењене назоре није још искварио новијим варошким
схватањима⁹. Отвореном сељачком душом он је тада
прихватао и прве народне песме. У чланку *Прави узрок*
и *йочетшак скуйљања нашијех народнијех јјесама*, зна-
чајном из више разлога¹⁰, Вук је забележно: »Ја [сам се]
родио и одрастао ондје гдје су се пјесме јуначке пјевале
и казивале (као усред Херцеговине), и знао сам их још
из дјетињства силу божију, и разумијевао сам их све
онако добро као што их и народ разумије, и миле су
ми биле као што су осталом народу.«¹¹

У каснијим делима својим, у разним издањима
народних песама и другде, Вук је оставио неколико
драгоцених записа, досад најчешће недовољно запа-
жених, помоћу којих можемо делимично реконструисати
његова најранија интересовања за народне песме и

⁸ Вукова йрейиска, књ. І, 97.

⁹ И. И. Срезњевски, нав. чл., 390—391.

10 Ђ. Живановић: *Вук у „Скорошечи“*. — Ковчежић. Прилози и грађа о Доситеју и Вуку, Београд, 1958, књ. І, 94—102.

¹¹ Вук Стеф. Караџић: Скуйљени їрамаћички и йолемички сйиси, Београд, 1896, књ. І, 67.

9

открити бар неколицину певача од којих је те песме слушао. У предговору прве књиге песама другог лајпцишког издања из 1824. године, на пример, додао је: »Може бити да је вриједно овђе напоменути да сам ја од ђекојих пјесама још у ђетинству моме слушао само »комаде« и, колико сам послије тражио и питао, нико ми и до данас читаве није могао казати, него све оне комаде, а остало између њих приповиједа се!«¹² Од тих фрагмената Вук је саопштио само две песме, иако је њих морало бити далеко више, о турском паши и Јању Кузиновићу (Кузун Јању) и, другу, о »негдашњем турском и њемачком рату.«¹³ Од непознатих нам певача Вук је, даље, у своме детињству слушао и друге песме, рецимо епско-лирску о Сибињанину Јанку,¹⁴ једну верзију Зидања Раванице,¹⁵ као и шаљиву, можда и не баш изворно народног порекла, песмицу о »мађи-стору« лозничке школе.¹⁶

Од далеко веће важности су оне белешке у којима је Вук записивао од кога је певача коју песму чуо. То су, уједно, били и први његови певачи о којима данас имамо нешто података. У напомени уз песму Смртв Ивана и Јелине, која је само слабија варијанта иначе веома популарне песме Смртв Омера и Мериме, Вук је оставио следећи податак: »Смртв Омера и Мериме (Мерјеме или, управо, Мејреме) ја сам први пут чуо у Тршићу од једнога турскога Циганина из Босне, који је уз гусле пјевао. Потом сам је слушао од млого жена и дјевојака у Мацарској и имао сам је сад преписану од млого руку [...]. Но све ми се чини да ниједна није онако добра као што сам је први пут чуо.«¹⁷

¹² Срйске народне јјесме, књ. I, стр. LVIII.

¹³ Исто, стр. LVIII—LXII.

¹⁴ Исто, 191.

¹⁵ Вук Стеф. Караџић: Срйске народне јјесме, Београд, 1895, књ. II, 197–198.

¹⁶ Срйске народне јјесме, књ. I, 213. (То је био Живан Гргуревић.)

¹⁷ Исто, 256.

10

За песму *Кад се дјеца цуцајући на кољену забављају*
Вук напомиње да су му је »као маломе дјетету пјевали«
у кући.¹⁸ Судећи по садржају — у песми се пева како
вуци хоће његову мајку да закољу »у шеници у пољу«
и како их он моли да то не чине, јер »мајка ми је драга«
— поготову по њена два последња стиха који опомињу
да се она, можда, певала и као успаванка, сасвим је
могућно да је Вуку ову песму певала његова мати Јегда
Зрнић-Караџић. И од свога оца, Стевана Јоксимова
Караџића, Вук је још у најмлађим данима чуо неколико
песама, иако је он, »као побожан и збиљски човек,
врло мало марио за песме«.¹⁹ С друге стране, у првој
половини 1815. године, Вук је од свога оца у Сремским
Карловцима записао четири лепе песме, *Комаде од различнијех косовскијех ѝјесама, Диобу Јакшића, Вук Анђелић и Бан Задранин те, најзад, Шеховић Осман, као и варијанту песме Женидба краља Вукашина, коју једино за живота није објавио па нам је она данас непозната.*²⁰ У пропратној напомени уз ове песме Вук је додао да их је његов отац »готово нехотице упамтио од свога оца Јоксима и брата Томе, који су не само млоштво песама знали и радо их певали и казивали, него и песме спевавали«.²¹

Поводом ове Вукове изјаве у литератури су, недавно,
вођене оштре и непомирљиве полемике. Доводећи у
везу *Комаде од различнијех косовскијех ѝјесама* са Ву-
ковом напоменом у првом издању *Рјечника* уз реч
»Лазарица«, стилизованом највише годину дана после
записивања *Комада*, с друге стране уочивши у стиховима
ове фрагментарно публиковане песме два сремска дија-
лекатска облика (»Можемо ли с Турци бојак бити...«;
»Не би Турком ручка осолили...«), као и извесне
мотивске сличности с појединим песмама насталим
зацело на уско локализованом терену Срема, Светозар

¹⁸ Исто, 203.

¹⁹ Вук Стеф. Караџић: *Срйске народне ѝјесме*, Београд, 1896,
књ. IV, XXV.

²⁰ Исто, стр. XXV, XII.

²¹ Исто, стр. XXV.

11

Матић је у неколико махова скретао пажњу да ови Комади потичу управо са сремског терена, односно да је ту песму Вуков отац могао чути и научити тек кад је избегао из Карађорђеве Србије у Срем, од септембра 1813. године, а не у Тршићу »од свога оца или брата«, како је то Вук сведочио.²²

По Николи Банашевићу, међутим, Комади Вуковог оца Стевана не могу се ни у какву везу доводити с Лазарицом, која је »више нека врста романа у стиховима«, пошто се при пажљивом читању сасвим лепо може доћи до закључка да ови одломци, како су нам познати у Вуковом бележењу, представљају заиста само комаде од »различнијех« песама о косовском боју. Узимајући, даље, у претрес основне поставке домишљања Свет. Матића, Н. Банашевић је пошао од тачног становишта да Вук никако не може бити сумњив сведок, »нарочито кад говори о Тршићу«, истичући у својој критици да нема, бар засад, ниједног још стварног разлога помоћу којег би се у сумњу могла довести Вукова тврдња о Стевану Караџићу као певачу и да би, најзад, апсурдно било и помислити да је Вуков отац, »у чијој су се кући по целу зиму певале и казивале песме, научио под старост, у туђем крају, најлепше стихове које је син од њега забележио«.²³

У овом тренутку, како видимо, поставља се само једно питање: да ли је Стеван Караџић научио поменуте Комаде (да ли и остале песме које је Вук од њега забележио у Сремским Карловцима у првој половини 1815.

²² Свет. Матић: Порекло косовских јесама крайкоја сijиха. — Зборник Матице српске за књижевност и језик. Књ. І (1953), Нови Сад, 1954, 8—9; Свет. Матић: Порекло косовских јесама крайкоја сijиха. (Одговор і. Н. Банашевићу.) — Зборник Матице српске за књижевност и језик. Књ. ІІІ (1955), Нови Сад, 1956, 224—226; Свет. Матић: Вуков однос јрема екавским јесмама народним. — Наш језик, Београд, 1958, књ. ІХ, св. 3—4, 93—94.

²³ Н. Банашевић: С. Машић, Порекло косовских јесама крайкоја сijиха (приказ). — Прилози за књижевност, језик, историју и фолклор, Београд, 1954, књ. ХХ, св. 3—4, 329—330.

12

године?) тек у Срему, како нас у то жели убедити
Свет. Матић, или их је он знао још у родном Тршићу
и своме сину, вероватно у ретким приликама, реци-
товао и говорио, како то Вук сведочи? Не улазећи
засад у суштину самог питања, чије нам дефинитивно
решење није тако далеко као што би то, можда, могло
изгледати у први мах, ми ћемо указати на једну досад
неуочену појединост у уверењу да се у њој, чак и овако
усамљеној, крије путоказ којим би требало даље ићи
у испитивању порекла ових песама. У својој грађи о
женидбеним обичајима у нашем народу Вук је, у једној
напомени испод текста, узгредно додао да је још »у
Тршићу од свога оца слушао како се у народној пјесми
Диоба Јакшића (у II књ. нар. пјес. 98, на страни 626)
каже за љубу Дмитра Јакшића:

Она оде у йодруме доње,
Те узима чашу молишвену,
Саковану од сувоја злаћа
Шшо је она од оца донела —

али сад управо не знам да ли се у Србији зна по чему
се зове »молитвена чаша«.²⁴

Вук је, дакле, још у Тршићу од свога оца чуо песму
**Диоба Јакшића** коју ће, касније у Срему, од њега и забе-
лежити. Ако пођемо од ове несумњиве чинјенице, зашто
онда не бисмо могли претпоставити да је он и друге
песме од свога оца могао чути у родној кући у Тршићу,
па и споменуте **Комаде**? И ово утолико пре кад знамо
да је Вук у своме предговору четвртој књизи другог
такозваног »лајпцишког« издања народних песама из
1833. године изричито тврдио, да јасније није могао,
да је његов отац све четири забележене песме, па и
**Комаде**, чуо и запамтио од свога оца Јоксима и брата
Томе. »Зар Вуков отац — упитао је Н. Банашевић —
»побожан и збиљски човек, који је »врло мало марио

²⁴ Вук Стеф. Караџић: Живош и обичаји народа српској, Беч, 1867, 131.

13

за песме«, није имао друга посла него да под старост учи стихове у туђем крају. «²⁵

Имамо, међутим, и других информација да је Стеван Караџић своме сину, поред стихова из народних песама, понешто причао и објашњавао у жељи да га што боље припреми за живот. У својој напомени о слепој певачици Јеци из Земуна, у првој књизи народних песама трећег бечког издања из 1841. године, Вук је узгредно додао: »У манастиру Троноши у Јадру био је с десне стране код двери намоловат го старац, кога су гује опасале те га кољу и пију му сисе. Као што обично родитељи различне иконе по црквама и по манастирима дјеци толкују, тако је и мени мој отац казивао да се онај старац звао Богати Гаван и да је, поред свега великога богатства, био врло тврд и немилостив, па га зато бог онако осудио. Сад ја управо не знам, или је ово каква црквена историја, или само народна приповијетка. .. «²⁶ Много година касније, током 1846, кад је поново посетио родно место, Вук је зажелео да види из детињства идично запамћену Гаванову слику из манастира Троноше, али »њега ондје више нема, него — као што је црква за времена Карађорђијева харана и паљена — на његовом месту исписан некакав светац«.²⁷

Од свога стрица Томе Јоксимова Караџића Вук је забележио само једну песму. Објавио ју је тек у предговору четврте књиге другог такозваног »лајпцишког« издања из 1833. године »због историје народних наших песама, а не ради каке њене лепоте или друге важности«. О њеном настанку Вук је оставио следећу забелешку: »Сина његовог [Јоксимовог] Тому ја сам 1803. г. гледао како, радећи пољски посао, шапће и спевава песму о смрти Смаил-бега Бегзадића, који је пре 4—5 дана био погинуо па, седавши да се одмори, дозове мене к себи и смешећи се стане ми је казивати. Ја сам ову песму,

²⁵ Н. Банашевић: С. Майић, Порекло косовских йесама ..., 329.

²⁶ Срйске народне ъјесме, књ. І, 133—134.

²⁷ Вук Стеф. Караџић: Живой и обичаји ..., 235.

14

колико сам је од њега упамтио, написао још 1814. године.«²⁸

Свакако најзначајнији певач кога је Вук у своме детињству, у селу Тршићу, могао чути био је његов дед Јоксим Караџић, звани »Бандула«. Једно непроверено казивање, међутим, којим се Вуку приписао постанак песме *Како се Миšар йоšурчио*, учинило је да се ни до данас није дефинитивно утврдило које су песме биле у Јоксимовом репертоару. Како је ово питање од посебног значаја, задржаћемо се на њему нешто исцрпније.

Један Вуков биограф пише: »Да ли је Вук у тим данима [то јест у селу Тршићу] и писао нешто, није поуздано, али у Лозници и данас живи предање да песма *Како се Миšар йоšурчио* потиче од младића Вука. У песми је опеван један обичан сеоски догађај. Сиромах удовац, с много деце, иде да проси лепу удовицу Анђушу у суседно село. Када му она даје корпу, удовац с пријатељима хоће силом да је одведе. Жена позива своје дрӳге и цео подухват добија овај трагикомичан завршетак[...]. Вероватно је да је Вук већ тада бележио народне песме, па и сâм покушао да неке догађаје опева. Предање да песма о сиромаху Митру и лепој удовици Анђуши из Грнчаре потиче од Вука — није без основе.«²⁹

На први поглед изгледа заиста могућно да је Вук још у Тршићу покушавао да испева по неку песму у духу народних десетераца. Одрастао у крају где је епско гусларско песништво било јако развијено, где није само песма била певана у десетерцу већ се причало и пословичило њиме, нехотице и сасвим неприметно, он је врло рано упознао многе облике народног живота и, нема сумње, повећи број народних песама. Њему ни тада, поготову касније, није могао бити стран дух ове поезије, утолико пре што је у родитељској кући покаткад био присутан и када су се песме стварале. Но и поред свега овог, нужно објективног, не смемо испустити

²⁸ Срйске народне йјесме, књ. IV, стр. XXV.

²⁹ Д. Поповић: *Вук и њећово доба*, Нови Сад, 1940, 19—20.

15

из вида чињеницу коју је сâм Вук истакао на самом
почетку свога ангажованог рада на бележењу и при-
купљању народних песама. У предговору прве књиге
Пјеснарице из 1814. године он је изричито нагласио да
је све песме из те збирке записао по сећању из оних дана
кад је »јошт прије 12 година, у најсрећнијему состојанију
смертних, овце и козе чувајући живио«,³⁰ да их, наиме,
није сâм састављао — јер није био »певач«.³¹ Тиме је,
нема сумње, себе хтео да оправда пред тада још сасвим
младом читалачком публиком, оном коју је касније и
сам стварао, да су све песме из његове прве збирке управо
народне песме, дакле оне које није »дух воображења,
читањем књига обогаћен, по правилима пјеснотворства
измишљавао«.³² Супротно, наиме, Качићу, који је своје
»пјесне у хаљину народну тако обукао да их народ
прости не може разликовати од својих пјесана«.³³ Да
је Вук и касније с тугом признавао да не уме да саставља
десетерачке стихове, имамо и других потврда.³⁴ Одго-
варајући на једно стиховано писмо Николаја Ивановича
Надеждина, Вук му је у своме писму од 24. септембра
1847. и ово дописао: »Ако никад нијесам жалио што не
умијем правити стихова, то сад морам жалити — да
бих Вам могао отпјевати као што се пристоји.«³⁵

Како, насупрот овим чињеницама, треба образло-
жити горње тврђење да је Вук у својој најранијој младо-
сти испевао једну песму у духу народне поезије?

Извор овоме казивању налази се у једном чланку
Милана Ђ. Милићевића. Он је у Лозници од окружног
проте Ивка Поповића забележио тобожње Вукове речи

³⁰ Вук Стефановић: Мала йросйонародња славено-сербска йеснарица. Беч, 1814, 19.

³¹ Исто, 19.

³² Исто, 18.

³³ Вукова йрейиска, књ. І, 144.

³⁴ Ж. Младеновић: Вук као редакцискор народних йесама. — Ковчежић. Прилози и грађа о Доситеју и Вуку, Београд, 1958. књ. І, 64—93.

³⁵ Ст. Новаковић: Вук Караџић и Н. И. Надеждин. — Годиш-њица Николе Чупића, Београд, 1907, књ. XXVI, 22—23.

16

о постанку песме *Како се Миšар йошурчио*: »Бијаше у Тршићу неки Павле Чотрић,³⁶ сиромах човек и прличан нерадник. Томе Павлу умре жена и он, с неколико друга, оде у село Грнчару да проси неку удовицу Анђелију. Анђелија их одбије. То се рашчује по Тршићу. Ја [Вук] сједнем и срочим о томе шаљиву пјесму. Кад Павле једно вече дође на казан мојега оца, ја узмем гусле и пред њим и свима другим испјевам ову пјесму.« У своме чланку Милићевић је саопштио и саму песму како ју је, после толико година, запамтио прота Ивко Поповић.³⁷

Ово казивање тешко може да буде поуздано. Опевани
догађај и начин на који је постала сама песма — сасвим
су друкчије дати у непосредном Вуковом казивању.
У предговору прве књиге народних песама другог
лајщишког издања из 1824. године Вук је, на жалост у
одломцима,³⁸ саопштио песму у нешто измењеној
ситуацији и с другим личностима. Неки Митар Мијаи-
ловић Терзић (не више Павле Чотрић) из Тршића хтео
је да се ожени лепом девојком Милицом Кујунцић из
Клубаца (не удовицом Анђелијом Анђушом из Грнчаре),
сестром жене Живана Гргуревића, који је у Лозници,
последњих година XVIII века, држао једну школу у
коју је и Вук ишао. Но од тога брака није ничег било
и селом су почеле да круже разне приче. На то Вук
додаје: »Ето посла за пјесму! Послије неколике неђеље
дана стану момчад по свему селу пјевати како је он ишао
да отме ђевојку, па није могао.«³⁹

³⁶ Судећи по презимену (име Павле, иначе, није нам познато) рекли бисмо да је он могао бити Вуков рођак, можда баш и син Спасоја „Чотре“ (Љуб. Стојановић, нав. дело, 1—3).

³⁷ М. Ђ. Милићевић: *Найослێку још нешћо о Вуку Ст*. *Карацићу*. — Споменик Српске краљевске академије, Београд, 1890, књ. VII (6), 53—55; Н. Милошевић: *Једна Вукова шала*. — Народна одбрана, Београд, 1937, 684—685, 699—700.

³⁸ Ако Вук 1824. године није могао у целости да се присети ове песме, јер ју је заборавио, занимљиво је запитати се како ју је касније могао изрецитовати проти Ивку Поповићу?

³⁹ *Срйске народне јјесме*, књ. I, стр. XLIII.

2 Вук Караџић

17

О творцу ове шаљиве песмице Вук је проговорио неколико година касније. У предговору четврте књиге народних песама другог такозваног »лајпцишког« издања из 1833. године он је, помињући које је песме забележио од свога оца Стевана у Сремским Карловцима, додао да их је његов отац »готово нехотице упамтио од свога оца Јоксима и брата Томе«, а одмах у вези с тим, у напомени испод линије: »Све оне пјесме које су споменуте у предговору к првој књизи, од стране ХХ до XXVII, спевао је мој дед Јоксим.⁴⁰« Ако своју радозналост задржимо и даље, видећемо да су на назначеним странама у предговору оригиналног издања прве књиге народних песама другог лајпцишког издања из 1824. године додати фрагменти ових шест песама: 1) Како се женио Павле Стварчевић; 2) Како се некакав сипремао да разбије свацкове и да ошме ђевојку, ја дозивао слуђу Рисивоја (кога ја познајем); 3) Како је некакав Трићићанин удавао кћер; 4) Како је некоме била ушекла жена, ја се куђила џоћера за њом; 5) Како се женио Пейпар Ивановић (кога ја такођер памтим) и, најзад, 6) песма названа Како се Мишар џошурчио.⁴¹

О Јоксиму Карађићу, као и стрицу Томи, Вук је, видели смо већ, оставио драгоцен податак да су они »не само млого песама знали и радо их певали и казивали, него и песме спевавали«.⁴² О Јоксиму постоји још једна Вукова белешка. Пре него што је навео фрагменте шест његових песама, а затим и испред шесте песме, Вук је дописао следеће: »Који човек зна педесет различних пјесама (ако је за тај посао), њему је ласно нову пјесну спјевати[...]. У Тршићу је један човек под саму старост своју [то је, у ствари, био његов дед Јоксим] спјевао млоге смијешне пјесме од којих ја не знам читаве ниједне, него ћу овђе додати само неколико комада[...]. Оваке се смијешне пјесме и данас често спјевавају по народу, но будући да нијесу ни од каких важних и

⁴⁰ Срйске народне јјесме, књ. IV, стр. XXV.

⁴¹ Срйске народне јјесме, књ. I, стр. XXXVIII—XLV.

⁴² Срйске народне јјесме, књ. IV, стр. XXV.

18

опште познатих догађаја, зато се и не разилазе надаље,
него ђе постају ту и остају, док се и не забораве[...].
Из ових неколико комада види се да се оваке пјесме
спјевавају понајвише око женидби, кад се штогођ сми-
јешно догоди, нпр. кад се сватови посвађају, па коме
разбију главу или га одадру батином по леђима (али
да који падне мртав, онда се шаљива пјесма не би пје-
вала), кад коме побјегне жена а особито кад се женидба
поквари или кад отмичари остану јалови. «⁴³

Да је Јоксим Караџић имао изванредно великог
утицаја на Вука у његовом најранијем интересовању
за народне песме сведочи и овај податак. У предговору
четврте књиге народних песама другог такозваног
»лајпцишког« издања из 1833. године Вук бележи:
»Ја сам се родио и одрастао у кући где су које дед и
стриц, које различни други Херцеговци, који су готово
сваке године на зимовање долазили, по целу зиму песме
певали и казивали.«⁴⁴ Данас, на жалост, ништа одре-
ђеније не знамо о тим »херцеговачким« песмама, али
нам ова белешка може послужити као доказ да је у
свом првом упознавању народних песама Вук долазио
у могућност да слуша и песме с веома развијеног и
епски умногоме специфичног херцеговачког терена.

На основу изложеног можемо закључити да се за
народне песме Вук заинтересовао још у најранијем детињ-
ству, у родном Тршићу. Једном пробуђена радозналост
није се више могла угасити, утолико пре што је он и
тада имао могућности да чује велики број песама од
добрих, понекад чак и врло добрих, певача и гуслара.
Међутим, догађаји који су убрзо затим, по закону исто-
ријске нужности, уследили и готово присилили српски
народ да устане, у судбоносним данима првога устанка,
у одбрану своје животне егзистенције и почне већ једном
борбу за национално и економско ослобођење, позитивно
су деловали и на Вука. Почетком 1805. године он ће

⁴³ Срйске народне эјесме, књ. I, стр. XXXVII—XXXVIII,
XLII.

⁴⁴ Срйске народне једесме, књ. IV, стр. XXXIV.

2*

19

отићи у Сремске Карловце да настави своје силом при-
лика прекинуто школовање. Са ширењем интелекту-
алних видика умногоме ће се развити и његово интерес-
овање за народне песме. Али требало би истаћи да
његово дотадашње схватање народне поезије није
било ни категорички одређено, нити је он уопште могао
бити свестан праве вредности коју је она у себи крила.⁴⁵
За непуних осамнаест година, колико је имао кад је
пошао од куће, живећи у врло неповољним приликама
»када ни у сто села није било свуда једне школе«,⁴⁶
завршивши у Лозници свега два разреда, »бекавицу«
и »часловац«, Вук је ипак постигао доста. Његово живо
интересовање за народне песме, пробуђено у најранијем
детињству, било му је (ако бисмо смели тако рећи) једино
дотадашње школовање које није имало својих прекида
и где је заиста могао много, управо врло много, научити.

II

Због много чега Вук је могао пожелети да напусти
родитељски дом и оде у свет, али је, по свој прилици,
постојао само један разлог који га је довео у Сремске
Карловце. Била је то његова очигледно стихијска жудња
за књигом.

По једној верзији, која потиче од самога Вука, отац му је нагло осиромашио и материјалне прилике у кући постале су више него тешке. Требало је, дакако, нешто учинити. Али шта? За трговину није имао смисла, за ёвештенички позив, чини се, нимало љубави. У Србији тада није било никаквих школа где је могао стећи нека виша знања од онога што су пружале црквене књиге, часловац и псалтир. Вероватно само због тога што је желео да настави своје школовање, Вук се изненада — како је то обично у животу поступао — одлучио да оде

⁴⁵ Вук Стеф. Караџић: Скуйљени їрамаћички и йолемички їйиси, нав. дело, 67.

⁴⁶ Вук Стеф. Караџић: *Живой и обичаји...*, 298.

20

у Сремске Карловце. Претећи оцу да ће и у хајдуке отићи ако би га у тој намери спречио, спаковао се и први пут пошао даље од куће, у туђину, мучен неизвесношћу сутрашњице.⁴⁷

Судећи по једној белешци Лукијана Мушицког — саопштеној у *Ойисанију јунош из турецких пределов сјемо решедших* — Вук је у Сремске Карловце дошао негде током марта 1805. године, »прежде почел в Сербији часослов, зна по малје писати, адирати, субстраирати и мултиплицирати«.⁴⁸ О његовом двогодишњем боравку у Сремским Карловцима знамо данас неопростиво мало. Љубомир Стојановић је био мишљења да се Вук »прве године учио сам код куће, а другу годину провео је у »Клиричкој школи« (богословији), где је био тада професор и Л. Мушицки, учећи латинску, словенску и немачку граматику«.⁴⁹ Доказа за ову тврдњу, међутим, нема апсолутно никаквих, јер архива Карловачке богословије није сачувана. »Да је Вук 1806. г. провео у Клиричкој школи у Карловцима, Лукијан Мушицки би му морао бити учитељ и о томе би морало бити трага у њиховој богатој узајамној преписци. Да њихово ближе познанство потиче из тих раних година Вукова боравка у Карловцима, зашто би Вук писао Копитару 1815: »Познао сам се са Мушицким и тако сам се с њим познао — ко и с Вама.«⁵⁰

⁴⁷ И. И. Срезњевски, нав. чл., 387.

⁴⁸ Рад. Перовић: *Грађа за исшорију йрвој срйској усйанка*, Београд, 1954, 163. У своме одговору „На лажи и опадања у „Србском улаку“ Вук је, полемишући с Јованом Хапићем, узгредно и ово забележио: „Ако ја ништа више не знам до мало читати и писати, то сам ја научио у Србији (које у Тршићу, које у Лозници и у манастиру Троноши) и прије него сам дошао у Карловце, тефтерио сам онамо трговцима и спахијама и 1804. године био сам писар у војсци“ (Вук Стеф. Караџић: *Из исшорије йрвој срйској усйанка*, нав. дело, 87).

⁴⁹ Љуб. Стојановић, нав. дело, 7.

⁵⁰ Теодора Петровић: *Вук и Карловци*. — Гласник Југословенског професорског друштва, Београд, 1938, књ. XVIII, св. 4—5, 418—419. (За Вуков цитат исп. Вукова йрейиска, књ. I, 142).

21

Ни питање Вуковог школовања у Карловачкој гимназији није још поуздано испитано.⁵¹ Једина сигурна вест из овог периода јесте његова узгредна белешка у предговору прве књиге *Пјеснарице* из 1814. године, наиме, да је све време, које је провео у Сремским Карловцима, био у »благодјејанију оца и покровитеља муза сербских«, што ће рећи митрополита Стевана Стратимировића.⁵² Како је Вук и тада живео у великој материјалној оскудици,⁵³ више је него сигурно да је питомац могао бити само митрополитовог »Алумнеума« управо стога што је овај био бесплатан.⁵⁴

Из овога времена, по свој прилици, потиче и Вуково познанство са Стратимировићем. Касније објашњавајући, у једном приватном писму, колико га је митрополит задужио својим предусретљивим и топлим пријемом још од првога дана, Вук је додао да је добрим делом и Стратимировићева заслуга, поред других срећних околности, што је он постао списатељ, иако је био »из оне земље [...] откуда Србиј име своје имају«.⁵⁵ Ово је, уједно, и прва хронолошки данас позната нам вест о Вуковим најранијим литерарним намерама. Да додамо, најзад, још нешто. Говорећи да су Вукови односи с митрополитом Стратимировићем, у овом првом периоду, били срдачно пријатељски, за разлику од каснијих година, један Стратимировићев биограф се позвао и на тобожње Вуково писмо митрополиту од 12. јуна 1811. године у којем се он интересовао за рукопис своје Словенске ѝрамаћике, предате митрополиту на оцену још 1809. године.⁵⁶ То није тачно, јер се цитирани пода-

51 Исто, 419—420.

52 Вук Стефановић: *Мала јросионародња...*, нав. дело, 11.

53 Платонъ Кулаковскій: *Вукъ Караджичъ, ею дѣятельносійъ и значеніе въ сербской лишерашурѣ*, Москва, 1882, 43; *Срйске народне йјесме*, къ. І, стр. IV.

54 Т. Петровић, нав. чл., 420.

55 Вукова јрейиска, књ. ІІІ, 485.

56 Ђ. Слијепчевић: *Сијеван Сијрашимировић. Мишројолић карловачки као йојлавар цркве, јросвейни и национално-йолићички радник*, Београд, 1936, 143—144.

22

так уопште не односи на Вука, нити је он икада написао
такву граматику. Поменуто писмо од 12/24. јуна 1811.
написао је, у ствари, Јернеј Копитар, интересујући се код
Стратимировића за рукопис своје Крањске їрамашике.⁵⁷

Бављење у Сремским Карловцима за Вука је било
од сасвим крупног значаја.⁵⁸ У предговору своје прве
Пјеснарице из 1814. године Вук додаје: »Прије осам
година [то јест 1805/1806] ја сам чуо у Карловцима
Сремским [...] гди захтеваше господин, садашњи архи-
мандрит, Лукијан Мушицки да му напишемо, ако који
зна, простих пјесана сербских. Ја сам, истина, онда имао
у памети различнога рода пјесана пет пута више а десет
јасније него сад, али му нијесам смио ниједне написати
и дати, јербо сам цијело мислио да се он чрез то под-
смијева нама као момчадма која су по шуми код свиња,
код коза и оваца одрасла.«⁵⁹ У посвети, пак, друге књиге
Пјеснарице из 1815. године Вук је, без икакве резерве,
Копитару признао да је Мушицки, »распаљен родољу-
бијем и увјерен о цијени њиховој [то јест наших народних
песама], први од Србаља почео њих скупљати«.⁶⁰ Много
година касније, одговарајући Павлу Арс. Поповићу
у чланку Прави узрок и йочейак скуйљања нашијех
народнијех їјесама, Вук је у сасвим друкчијем светлу
приказао ово рано интересовање Мушицког за народне
песме: »Да је покојни Лукијан Мушицки 1805. или
1806. године у Карловцима питао за народне пјесме
нас, момчад из Србије која смо се онда налазила ондје,
то је цијела истина. Али да је оно његово питање мене
у Бечу послије 7—8 година навратило да наше народне
пјесме почнем купити и штампати, то није истина,

57 И. В. Ягичъ: Новыя йисьма Добровскаю, Койишара и гру-
іхъ юіозайадныхъ Славянь, С. - Петербургъ, 1897, 779–780.

⁵⁸ Копитар, на пример, каже: „Вук је једна ретка глава, први цут пробуђена тек у Карловцима“ (А. Ивић: Архивска їрађа о јујословенским књижевним и кулшурним радницима. — Зборник ИЈК СКА, Београд, 1935, књ. IV, 84).

59 Вук Стефановић: Мала йросйонароднъа..., нав. дело, 11.

⁶⁰ Вук Стефановић: Народна србска йѣснарица, Беч, 1815, књ.
II, стр. [Ш].

23

него је томе прави и једини узрок г. Копитар. «61 И даље:
»Што сам ја ондје у предговору к Малој йросїйонародној
йјеснарици, као и после у посвети друге књижице нашијех
пјесана г. Копитару, казао у овоме за Мушицкога, оно
су били само ђачки комплименти [...] Тако сам и ја
онда, гледајући — као и многи други — више на то
ко говори него што се говори, тражио препоруку и
покровитељство у хвали Мушицкога.«⁶²

Кад је Вук ово писао, биће да је говорио истину.
Кад је на брзину, без икаквог искуства, састављао прву
књигу *Пјеснарице* из 1814. године, он је у предговору
несумњиво морао да оправда појаву те књиге пред
тадашњом читалачком публиком. Не треба заборавити
да код Срба дотад нико није, добрим делом ни сâм
Доситеј Обрадовић,⁶³ на нашу народну поезију гледао као
Вук већ у својим првим списатељским данима.⁶⁴ Увидев-
ши, међутим, сву разлику између својих погледа и схва-
тања осталих културних и јавних радника, он се морао
забринути да му »какав од нове моде Сербљин« не за-
мери и пребаци што је узео слободу да баш те »сљепачке«
песме штампа у посебној књизи.⁶⁵ Питање је, с друге
стране, да ли је Вук почетком 1814. године и био кадар
у краћем предговору, који је уз то био и први његов
књижевни покушај, да укаже на стварни значај наших
народних песама и њихову огромну културно-историјску
и естетско-литерарну вредност? Формално познавање

61 Вук Стефановић Караџић: *Скуйљени їрамайички и јолемички сйиси*, нав. дело, 65—66.

62 Исто, 66—67.

63 А. Шмаус: *Досијеј Обрадовић и народна йесма*. — Гласник историјског друштва у Новом Саду, 1937, књ. Х, св. 1, 48—53.

64 Парафразирајући Вуков цитат из његовог предговора првој књизи *Пјеснарице* из 1814. године, наиме да су српске народне песме „содржале и сад у народу простом содржавају негдашње битије сербско и име“ — Љуб. Стојановић у својој монографији о Вуку, на стр. 68, с правом додаје: „Нико од савремених Срба није ово видео у народној поезији, а да с ове тачке нису могли, као странци, гледати на народне песме ни Копитар, ни Грим, ни Гете — разуме се само по себи. Вук је, дакле, био један једини.“

65 Вук Стефановић: *Мала йросїйонародња*. . ., нав. дело, 21—22.

24

великог броја песама никако не повлачи за собом и
пуно њихово разумевање. Навођењем имена Мушицког,
Вук је желео читаоцима (заправо свим читаоцима, јер су
сви били неупућени) показати »само да су оваке посло-
ве радили (или хтели радити) и други угледни књижев-
ници и да је он сам дошао на идеју издавања Песнарице
читањем [...] и размишљањем«.⁶⁶

Ако се поновно вратимо истом питању, запазићемо
две основне ствари: прво, за време Вуковог боравка
у Сремским Карловцима (1805/1806) Мушицки је заиста
од тадашњих ђака из уже Србије, па и самог Вука,
захтевао да му записују народне стихове,⁶⁷ с друге стране,
Вуку је несумњиво морало бити мило да види да се за
те »сљепачке« песме ангажује и један Мушицки, већ тада
на гласу добар зналац класичних литература, професор
Богословије, уз то монах, још и песник. Дотада само
пасиван слушалац и пасионирани љубитель њихов,
упознавши Мушицког Вук је морао добити новог под-
стрека да почне објективније разматрати и озбиљније
ценити народно благо. Ту крупну коректуру у схва-
тањима и сâм Вук је констатовао.

Дефинитивно се то остварило у Карађорђевој Србији
где је стигао у јесен 1807. године.⁶⁸ Испрва га налазимо
у Лозници⁶⁹, у служби писара у дринској војсци а, повре-
мено, кад су прилике допуштале и Јаков Ненадовић
долазио својој кући, и код њега.⁷⁰ О томе Вук пише:
»У Лозници 1807. године, кад сам био писар код г.
Јакова Ненадовића, слабо се кад ручало или вечерало без

⁶⁶ Љуб. Стојановић, нав. дело, 67.

⁶⁷ Т. Петровић: *Лукијан Мушицки и наша народна йесма.* — Прилози проучавању народне поезије, Београд, 1938, књ. V, св. 1, 29–43.

⁶⁸ П. Поповић: *Вук ђрема Досићију.* — Књижевни север, Суботица, II/1926, св. 6—8, 285—289; Б. Ковачевић: *Досићеј и Јујовић.* — Зборник радова Института за проучавање књижевности Српске академије наука, Београд, 1951, књ. I, 125.

⁶⁹ Вук Стеф. Караџић: *Скуйљени исшоријски и ешнојрафски сиписи*, Београд, 1898, књ. I, 61, 94.

⁷⁰ Љуб. Стојановић, нав. дело, 8.

25

певача и, будући да је г. прота Ненадовић радо слушао
јуначке пјесме, тако су нам капетани избирали и до-
водили најбоље певаче из њихових кумпанија.«⁷¹

У Србији Вук покушава да надокнади изгубљено
време читањем разних књига, Тако, на пример, у
предговору прве књиге *Пјеснарице* из 1814. године пише
да је по свом повратку у домовину нашао »једну велику
пјеснарицу (од Качића) с латинским писменима коју,
како сам узео у руке и видио да су пјесне, и баш онакове
исте какове наши Сербљи код ватре сједећи уз гусле
пјевају, одмах сам почео сумњати да је господин Му-
шицки с нама шалу проводио. А кад сам ону пјеснарицу
сву прочитао, онда сам тек почео његово намјерење
догађати«.⁷²

У истинитост овог Вуковог казивања једном је већ
била изражена сумња.⁷³ У чланку *Прави узрок и йочешак
скуйљања нашијех народнијех јесама* Вук је занимљиво
испричао како је настала прва његова *Пјеснарица* из
1814. године; кад је, наиме, почео да исписује песме за
ову збирку, како их се сећао, Копитар му је донео,
поред других књига, и Качићев *Разговор ујодни народа
словинској*.⁷⁴ Љубомир Стојановић је овај податак довео
у везу с раније поменутим казивањем Вуковим и закључио:
»Нигде из писама, где се помиње Качић, не види се да
је то раније Вуку било познато. Према томе, велика је
вероватноћа да је Качића [Вук] први пут видео у Бечу,
у Копитара.«⁷⁵

На основу поменутог контекста из Вуковог предгово-
ра првој књизи *Пјеснарице* из 1814. године може се извући
само један закључак: Вук признаје да му је Копитар
једном приликом, поред других књига, донео и Качи-
ћев зборник песама, и ништа више, а да ли се из тога

⁷¹ *Срйске народне йјесме*, књ. IV, стр. XXXIV.

⁷² Вук Стефановић: *Мала йросйонароднъа...*, нав. дело, 12.

⁷³ Љуб. Стојановић, нав. дело, 66.

⁷⁴ Вук Стеф. Караџић: *Скуйљени јрамашички и јолемички сииси*, нав. дело, 66.

⁷⁵ Љуб. Стојановић, нав. дело, 66.

26

може резоновати да је он први пут тек тада, у Бечу,
видео и разгледао ту књигу — остаје отворено питање.
С тим у вези Никола Банашевић додаје: »То ипак не
искључује могућност да је он читао Качића још у Србији
и да зато Баш и каже [у писму Копитару од 20. маја
1814] да се те песме не би куповале у ћириличком из-
дању, »јербо су људи оно читали шокачки и није ништа
ново« (Прейиска, І, 136). Познато је да је једна песма
Качићеве песмарице продрла у преписима чак у турске
крајеве [у Метохију и Поморавље], али је до Београда
могло доспети и млетачко издање Разіовора од 1801,
које ће Вук доцније поменути у 21. белешци предговора
прве књиге од 1824. Качић је свакако стимулативно
деловао на Вука својом штампаном песмарицом, која
је у неку руку правдала, ако не и јачала, ону његову
велику и рану љубав према народној песми«.⁷⁶

Немачки песник и преводилац српских народних
песама на немачки језик, Вилхелм Герхард, оставио је
једно драгоцено саопштење да је Вук, дошавши у Беч
после пропасти Карађорђеве Србије, одмах почео беле-
жити народне песме; оне које није знао, којих се у потпу-
ности није могао присетити, казивала му је рођака Савка,
жена Стефана Живковића Телемака и тако у њему
»оживела раније зачету идеју да скупља народне песме«.⁷⁷
На ово Н. Банашевић примећује: »Герхард први открива
да су женске песме прве *Пјеснарице* забележене од Савке,
жене Стефана Живковића Телемака. Обавештен о таквој
једној појединости, коју ће сам Вук доцније саопштити
Срезњевском, Герхард је могао дознати од Симе [Ми-
лутиновића] или на неки други начин и то да је Вук
још пре Беча имао намеру да бележи српске народне
песме.«⁷⁸

Качићева збирка, нема никакве сумње, могла је
заиста стимулативно да делује на Вука да он, још у
Карађорђевој Србији, почне да бележи српске народне

76 Н. Банашевић: *Како је Вук йосишао књижевник*, нав. чл., 52.

77 Исто, 54.

78 Исто, 54—55.

27

песме, али су корени те његове ангажованости могли
бити условљени и из других потреба. Тако, на пример,
за време службовања у Неготинској крајини (1811/1813)
Вук је, поред разних речи из народног говора, вероватно
с неким циљем бележио и прикупљао и осталу грађу
која му се чинила вредном пажње, истина »без икаквог
књижевног циља — како је то касније признао И. И.
Срезњевском — о коме тада нисам ни сањао, него онако,
за себе«.⁷⁹ Ипак се и у том сакупљању фолклорне грађе
може назрети »неко, ма и најмање, књижевно предосе-
ћање познијега препородиоца српске књижевности«.⁸⁰

Поред ове фолклорне грађе Вук је, мање је познато,
бележио и од других лица сакупљао разне песме. У
Архиву Српске академије наука и уметности чувају се
Вукови врло рани, по свој прилици још из устаничких
дана, преписи стихова од Доситеја Обрадовића, Петра
Томића, Ивана Југовића и неког Г. Лазаревића.⁸¹
Поред ових, у истом Архиву налази се и »читава мала
збирка другом руком преписаних и оригиналних песама,
углавном из круга тзв. грађанске лирике, сакупљених
једним делом вероватно још пре 1813, [које] показују
Вукову предиспозицију за скупљачки рад и означују
једну врсту припреме за нешто касније прикупљање
народних песама«.⁸² Иако ова грађа у потпуности није
још проучена и сређена, тешко је отети се утиску да
с њом Вук заиста није имао никаквих стварнијих намера.

Вук је до тих песама могао долазити различитим
каналима, али је непосредним контактом ипак највише
учинио. Судећи по једној узгредној белешци, исписаној
у предговору четврте књиге народних песама другог
такозваног »лајпцишког« издања из 1833. године, може-

79 И. И. Срезњевски, нав. чл., 390.

80 А. Гавриловић: *Књижевно инšересовање у Србији за време усšтанка*. — Годишњица Николе Чупића, Београд, 1907, књ. XXVI, 132.

81 Архив Српске академије знаности и уметности у Београду (бр. 8552/263).

82 Рад. Перовић: *Грађа...*, нав. дело, 333; Архив Српске академије наука и уметности у Београду (бр. 8552/264).

28

мо закључити да је он у Неготинској крајини »с великом
жељом и радости песме слушао и певаче тражио и призи-
вао«. И даље: »У Кладову и у Брзој Паланци имао сам
гусле у кући и, осим различних војника који су ми певали,
једно момче из нахије шабачке највише смо зато држали
у служби (као кувара), што је врло лепо знало уз гусле
певати. Тако, међу свима овим песмама које су досад
штампане, врло их мало има које нијесам чуо пре него
што сам стао песме скупљати. А читаве би две оволике
књиге биле од оних које сам пре слушао, а сад не могу
да нађем певача да ми их лепо каже«.⁸³

Ово саопштење иде у ред најдрагоценијих које нам
је Вук оставио о нашим народним песмама. Досад се,
наиме, сматрало да је он први пут проговорио о матери-
јалном износу народних песама у своме писму Копитару
од 8. априла 1815. у којем је и ово изложио: »Кад би[смо]
ми све пјесме скупили и без избора печатили, ја Вас
увјеравам да би била књига готово колико цијела биб-
лија.«⁸⁴ Иако ова процена може данас изгледати одвећ
скромна, ипак није далеко од истине. То је статистичким
проверавањима доказао Војислав М. Јовановић: »У
једну библију могле би стати (и то не штампане као
проза, већ као стихови) не само прве четири књиге знаме-
нитог Вуковог зборника — једине које је за живота обја-
вио — већ још и готово три од даљих пет књига које
су из заосталих Вукових хартија сређене и издате после
његове смрти.«⁸⁵

До прве процене материјалног износа наших народних
песама Вук је дошао, како смо видели, делимично и пре
него што је о томе писао Копитару. У својој белешци
о младоме гуслару из »нахије шабачке« сам је истакао
да је још у Карађорђевој Србији чуо безмало исто толико
песама колико их је укупно било штампано у његовим
зборницима оба прва издања, а да би се читаве две

⁸³ Срйске народне јјесме, књ. IV, стр. XXXIV.

⁸⁴ Вукова йрейиска, књ. I, 146.

⁸⁵ В. М. Јовановић: За ойшти зборник наших народних јесама.
— Борба, Београд, XVII/1952, бр. 137 (9 јуни), стр. 6.

29

књиге формата четврте књиге другог такозваног »лајп-
цишког« издања из 1833. године могле саставити само
од оних песама за које »сад не могу да нађем певача
да ми их лепо каже«. Потврду овако великом броју
народних песама, које је чуо (дакле и знао) пре него
што је дошао у Беч, Вук је оставио и у предговору прве
књиге своје *Пјеснарице* из 1814. године. Ако је он још
у Сремским Карловцима током 1805/1806. године знао
»различнога рода пјесана пет пута више а десет јасније«
него почетком 1814. године, када је те песме почео
бележити колико их се могао сетити, онда обичном
рачуницом можемо приближно проценити колико је
народних песама он укупно чуо у своме детињству;
а тај број није мали и од тих вероватно неколико стотина
песама знамо данас углавном само за оне које је он обја-
вио у првој књизи *Пјеснарице* из 1814. године. О њима
би требало ипак посебно говорити.

Иако фрагментарно сачувано, у сплету неразмрсивих
појединости, Вуково најраније интересовање за наше
народне песме, закључно до краја 1813. године, док
није отишао у Беч и, упознавши Копитара, почео да их
записује с намером да их публикује, уједно је и илустра-
ција његовог живог, рано пробуђеног и још раније
сазрелог духа. У њему је, рекло се једном, »живео кул-
турни немир још од ране младости. Његов културни
нагон је изузетно био јак. Он је, још у доба дечаштва,
показивао тако дубоко усађену жељу да се културно
подигне, да је пример те његове огромне жеђи за кул-
туром доиста јединствен у ондашњој Србији, где се пи-
смени људи на хиљаду један нису могли наћи«.⁸⁶

Последњих година XVIII и прве деценије XIX сто-
лећа Вук је изузетну своју пажњу посветио упознавању
српских народних песама. Тако је он с гуслама ушао у
књижевност када, заправо, ни сам тога није био потпуно
свестан.

⁸⁶ М. Богдановић: До Вука и од Вука. — Књижевност, Београд, 1/1947, св. 9—10, 115.

30

ОБЈАВЉЕНИЈЕ О ПРВОЈ КЊИЗИ
ПЈЕСНАРИЦЕ (1814)

У здјешњој печатњи код г. Јоана Шнирера изишла
је књига под именем Мала Јросйонародна славено-
-сербска Јјеснарица г. Вуком Стефановићем издана.
Содержава у себи националне простонародне сербске,
а особито сербијанске, пјесне различнога рода и има
један на мједи изрезан образ (фигуру) који сербијанску
дјевојку код оваца у одијелу сербијанском представља,
каково сад носе сербске дјевојке по Ресави и свуда
с ону страну Мораве и Тимока. Састоји се из 8 печатаних
мочала (табака). — Цијена је броширано свезане књиге
2 фор. В. В.

Засад у Вијени добити се може код Учредничества
(редакције) Сербских новина;

У Пешти за време пазара (вашара) пештанског,
сад августа мјесеца падајућег, код г. Ристе Герчића
код „Златнога крста“, после пазара обаче;

Карловцима Сремским код сербијанског трговца
г. Обрада Томића у дому код Мароканера зовомом;

3 Вук Караџић

33

ПОСВЕТА ПРВОЈ КЊИЗИ ПЈЕСНАРИЦЕ

Блајородној їосйожи Марији од Стйанисављевић¹
за знак во вјеки незаборављене благодарности и глубочај-
шег високопочитанија посвећена.

Благородна госпоже,
Мени милостива и високопочитајема!

Код људи који што пишу и чрез печатњу на свијет издају обично је да своја дјела посвећују или својим благодјетељима, за знак благодарности за получена благодјејанија, или својим пријатељима, за знак љубови и пријатељства, или (што је најчешће) великим и могућним људима да би од њих што изласкати и получити могли.

Ја, истина, пријатеља имам који су ми врло мили и драги, а и ласкати — кад је већ тако обично и нужно

¹ О њој исп. ове написе: Андра Гавриловић: Прва добротворка Вукова. — Венац, Београд, 1929, књ. XIV, св. 6, 485; Васа Стајић: Женски покрет у Војводини, Нови Сад, 1933, 46, 53—54, 246—249; В. Стајић: Новосадске биографије, Нови Сад, 1940, књ. V, 73—80. — Прим. ред.

3*

35

на свијету! — имао бих коме. Али ја у свему томе прет-
почитујем оно највеће благодјејаније које сте В и
мени учинили и благодарност коју сам ја Вама за
оно вјечно дужан.

Прије четири године дана, кад је мене највећа нужда,
која смертнога на овоме свијету постигнути може, постиг-
ла (кад ме болест у убожеству напала), онда су мене
презрели и оставили сви моји пријатељи и доброжелате-
љи који су, док сам ја здрав био и њих служити могао,
мене љубили, посвојавали и златна ми брда обећавали.
— У таковом биједном состојанију, прешавши ја из
отечества мојега у Цесарију да се лијечим, морао сам
подлећи свим нуждама којима су најнесрећнији људи
овога свијета подложни, морао сам и ту у болници
новосадској (из милости сербскога общчества) љета
1810-га зиму презимити. Онда сте В и, благородна
Госпоже, мени, кад сам хотјео у Топлице поћи, штедро
даровали 150 форинти. Мени као једноме најбједнијем
човеку којега никад прије, до онда, нити сте чули, ни
видели! О ријетки значе добродјетељи и сердца чувстви-
телнога к биједнима! Но може какав неискусан рећи:
имали сте доста пак сте и дали. Није туда, не! Добро
не чини онај који може, него онај који чувствује радост
учинити га. Ја сам онакова, последњом биједности узди-
шућа прошенија, као што сам Вама поднио, подносио
људима који би годишњим приходима Ва ше имјеније
исплатити могли, пак--.

Од онда већ, милостива благодјетелце моја, како
сеге ми оно највеће благодјејаније учинили, нијесте ме
више ни видили, нити сте што о мени чути могли, јербо
различна опстојатељства мени су препјатствовала,
макар само са три благодарне ријечи, кипећу благо-
дарност сердца мога Вама од части показати, и
наравно сте В и морали већ одавно помислити да сам
ја, као неблагодарни син и последњи човек, Ва ше бла-
годјејаније заборавио.

Како год што сте В и мене увјерил да јошт има
(премда је ријетко) међу људима сердца и чувствителних

36

ПРЕДГОВОР ПРВОЈ КЊИЗИ ПЈЕСНАРИЦЕ

Прије осам година ја сам чуо у Карловцима Сремским (у мјесту гди сам се ја онда, са јошт неколико Сербијанца, у благодјејанију Оца и Покровитеља муза сербских находио и гди сам, на моју велику и незаборављену жалост, познао да има на свијету јошт више наука осим нашега Псалтира и Часослова) гди захтеваше господин, садашњи архимандрит, Лукијан Мушицки да му напишемо ако који зна простих пјесана сербских. Ја сам, истина, онда имао у памети различнога рода пјесана пет пута више, а десет јасније, него сад, али му нијесам смио ниједне написати и дати јербо сам цијело мислио да се он чрез то подсмијева нама као момчадма која су по шуми код свиња, код коза и код оваца одрасла.

Потом, кад је мене биједно сиромаштво од наука (од предмета који је онде најдрагоцјенији души мојој постао и којему ја и данас сва сокровишта и све сладости овога свијета претпочитујем) раставило и у отечество отерало, нашао сам онамо једну велику Пјеснарицу (од Качића) са латинским писменима печатану коју, како сам узео у руке и видио да су пјесне, и баш онакове исте какове наши Сербљи код ватре сједећи уз гусле пјевају, одмах сам почео сумњати да је господин Мушицки с нама шалу проводио. А кад сам ону Пјеснарицу

38

сву прочитао, онда сам тек почео његово намјерење
догађати.

Сад, по несрећи нашој, прешавши из Сербије и до-
шавши овде (барем од све муке не би ли немецки научио)
донио сам са собом један велики росијски Пјесеник¹, из
којега различне пјесне читајући дошло ми је у памет
да се запитам: да ли сами Руси оваку и оволику књигу
имају? Или и други народи имају, а ми сами Сербљи
немамо? А кад ја нађем немецке *Пјеснарице*,² онда се
извјестим и увјерим да је друго, а није перво. Тада
почнем о томе даље расуждавати: да ли народ наш није
никада ни имао својих националних пјесана? Или је имао,
и сад их има, али није имао тко, или није нико марио,
да их *скуйља* и *йечайша*, пак се забациле и заборавиле,
као и друго (особито наше) много којешта? Закључио
сам да од тога двога једно мора бити, а ни једно ни друго
добар знак не показује. Али опет да нијесмо имали пје-
сана, то нијесам могао утвердити, јербо су ме различни
знаци опоменули да их има и сад међу народом, него
је оно друго узрок, оно!

О томе ја неколико дана са печалним сожаленијем
расуждавајући, и од једне мисли на другу прелазећи,
добијем у руке једну *Оду* господина Мушицког, из које
сљедујући стихови распале моју печал јошт већма:

Од вас йремноји језиком, нравами
Прелили с' јесу Даке во сосједне;
Во Чалмоносце, волке ваше;
В' синове Арйада; в' чуже сијадо.³

¹ По Љуб. Стојановићу (Живот и рад Вука Стеф. Карацића, Београд, 1924, 66), то би могао бити зборник руских народних песама од Кирша Данилова, издан у Москви 1804. под насловом „Древный российская стихотворенія“ — Прим. ред.

² „Помињање немачких песнарица — пише Љуб. Стојановић на истом месту — несумњиво се односи на Хердерове „Stimme der Völker“, које му је Копитар показивао. О томе исп. и Вуков чланак „Прави узрок и почетак скупљања нашијех народнијех пјесама“. — Прим. ред.

³ Ода мојему пријатељу, Михаилу Витковићу и пр. у Будиму 1811.

39

Ово су, истина, само четири врстице пред очима,
али је као на сроке у расуждењу много речено. А кад би
се то хотјело толковати и пространо описати, заиста
би имали о чему сви наши списатељи радити.

Нека мени (као једноме Сербијанцу и маломе човеку,
који себе равна ни у чему не вмењавам, осим ревности
и у љубови к роду) допусти господин Мушицки да и ја
мало о том пробесједим.

Да смо се прелили у чалмоносце, то је истина. Но
то је натерала љута и највећа нужда која и сад нагони
и држи. Но опет, при свему томе, они су Сербљи, као
робови будући, више до данас задржали свога нацио-
нализмуса него ови амо у просвјештеном и слободном
царству: где им је слободно правити своје церкве и на
свом језику подизати школе и гди им ништа није забра-
њено што служи к просвештенију једнога народа.
Пак, поред свега тога, с чим се разликују од оних —
него с тим што су се мало више него они у свему одро-
дили! А с другим ничим. Оне исте науке, које су се у
време блажењејшега патријарха Арсенија Чарнојевића
у Сербији и у Херцеговини по монастирима и гдишто
у школама, на сербском језику предавале, оне се исте
онако и данас, како онамо, тако и овуда, предају!

А што има овде Сербаља који су имали прилику
на туђем језику науке слушати и научити се то, по мојему
мњенију, не може се назвати поступком нашега народа
у просвјештенију. А што се многи находе који, тако
научивши се и дошавши до шта, кају се што су Сербљи,
стиде се тога имена и друкчије се назвати желе, а свој
род и језик презиру, то је сувише одозго на утрешељак.
А заиста тешко и јест привикнути дијете да почне више
љубити ону жену за коју му само други казују да му је
мајка, него ли ону из које је оно персију сисајући млеко
познало битије своје.

Сад да мене ткогод запита: даклем, у коме се пределу
Сербљи сада находе, који су највише свога национализ-
муса до данас задржали и гди најчистије сербски говоре
— ја бих му на то овако одговорио.

40

Језгра сербскога рода и најчистијега језика находи
се, у садашње време, између ријеке Дрине и Мораве,
а особито кад се мало поодмакне од Саве и од Дунава,
као нпр. нахија⁴ крагујевачка, карановачка, рудничка,
ужичка, крушевачка и горе од Новога Пазара преко
праве Херцеговине. А како се пређе преко Дрине, из
Мачве у Босну многи, будући примили турски закон,
више су се измјешали с Турцима и више ријечи турских
употребљавају. Тако исто доле преко Мораве, кад се
прође Ресава⁵ и нахија пожаревачка къТимоку, измјешани
су са Власима. Али по горе именоватим мјестима и по
Ресави јошт су Сербљи налик на старе Сербље и међу
њима се јошт чују наша лијепа славеносербска имена:
Благоје, Божа, Богдан, Богоје, Богић, Бојица, Божидар,
Бојин, Богосав, Богољуб, Братољуб, Бранко, Бојо,
Видоје, Видак, Владимир, Веселин, Вуле, Владислав,
Велисав, Вељко, Вујица, Вукашин, Војин, Вук, Велимир,
Вилотије, Властољуб, Влајко, Витко, Гојко, Гргур,
Грујица, Гвозден, Добривој, Добрислав, Драгутин,
Драгић, Добрило, Драгомир, Добрица, Јездимир, Жарко,
Живан, Живко, Живојин, Живадин, Здравко, Златко,
Крсман, Љубинко, Љубосав, Љубомир, Љубивој, Марјан,
Маринко, Младен, Милош, Милан, Миленко, Мирко,
Момчило, Миливој, Милојко, Миладин, Милија, Миро-
слав, Милослав (Милосав), Мијат, Милутин, Милорад,
Милоје, Милован, Милојко, Милисав, Милета, Милић,
Мудројим, Недељко, Ненад, Негован, Новак, Обрад,
Обрен, Обретен, Продан, Петко, Радак, Радич, Ранко,
Радован, Рајко, Радојко, Радослав, Радивоје, Радојица,
Радомир, Станоје, Стојко, Стојша, Станиша, Срећко,
Сретен, Стратимир, Станислав, Срдан, Станко, Средоје,
Славко, Страиња, Стојић, Славољуб, Цвијетко, Цвијетин,

⁴ Нахија јест гијеч тугска и значи што у Немана District, то јест окружije једнога града, докле сн заповиједа.

⁵ Ресава (нахија ћупријска) зове се предјел у Сербији, доле преко Мораве, у којему су она два славна монастира сербских владјетеља: Раваница Лазарева и Манасија сина његова Стефана. И ријека Ресава кроз тај предјел тече.

41

а женска: Богдана, Босиљка, Божана, Бојана, Видосава, Вукосава, Гроздана, Даница, Дева, Драгојла, Живана, Живка, Златана, Крунија, Љубица, Љубосава, Љепотица, Мирјана, Милена, Милица, Милојка, Милева, Неда, Обренија, Рада, Ружа (Ружица), Сана, Стојна, Стамена, Спасенија, Смиљана, Стоја, Стака, Станислава, Цвијета и пр. А не све јеврејска, јелинска и богзна чија не, као по другим мјестима.⁶

У смотрењу ове материје господин Милован Вида-
ковић заслужује особиту благодарност од својега рода
не само зато што он својим књигама род свој просвещ-
тава и вкус му отвора, него особито зато што имена
славеносербска у својим књигама употребљава и она
мјеста напомиње чрез која би се ми опоменути могли
да смо и ми некад нешто били.

Овакова и овим подобна размишљенија и расужде-
нија дала су мени повод да ову малу простонародну
Пјеснарицу издам на свијет. Овде нема ниједне пјесне
коју је дух воображења, читањем књига обогаћен,
по правилима пјеснотворства измишљавао, него су
све оне које је сердце у простоти и у невиности бесху-
дожно по природи спјевавало. Ја премда нијесам пје-
вач, али сам ове пјесне запамтио кад сам јошт прије
12 година, у најсрећнијему состојанију смертних, овце
и козе чувајући живио.

Даклем, кад сам ја у мјесту рођења мојега (у селу
Тршићу у Јадру?) оволико пјесана чуо и без никакова
намјерења запамтио то је, наравно, кад би се тко потру-
дио да би могао сабрати велику књигу какогод што је

⁶ Да мене тко из овога не осуди да ја једне Сербље волим и другима пристрасно претпочитујем. Боже ме сачувај од такових мисли! Сви Сербљи од Адријатическога до Црнога мора, које им драго они вјере били, сви су они једнако моме сердцу мили и драги и свима им ја желим да се као разумна и поштена браћа љубе и почитују. Него ја ово само напомињем да бих изјаснио боље претпоменуте стихове г. Мушицкога.

⁷ Јадар се зове један предјел у Сербији одозго до Мачве поред Дрине, кроз који и ријека истога имена тече и код Љешнице у Дрину утиче.

42

росијски *Пјесеник*. Ја издајем ове, други ће се, може бити, потрудити и овима подобне сабрати по Срему, трећи по Бачкој, четврти по Банату, пети по Славонији, шести по Хорватској, седми по Далмацији, а ако судбина дозволи — неки по Сербији, по Босни, по Херцеговини и по Црној Гори. Пак ће се онда који наћи којега је Бог даром пјеснотворства обдарио и дао му случај да може на латинском или на немецком језику правила тога разумјети; онај ће покупити сва ова собрања и претрести, а неке пјесне и сам по вкусу и по начину рода свога сочинити и тако од свију оних малих собрања једно велико дјело начинити.

Ја се надам да ће ова моја мала *Пјеснарица* бити повољна свакоме ономе Сербљину који национализмус свога рода љуби. Ако ли се који нађе те ме и успсује, ништа зато. И то ми неће бити изненада. Мени је доброљно утјехе што ја ово са добрим намјерењем из гореће љубови к роду сербскоме издајем, и што ће се којигод Сербљин наћи који ће оно познавши одобрити.

Критика, од које ништа на овоме свијету није слободно, неће без сумње ни ову моју *Пјеснарицу* минути. Што се тиче пјесана, у томе може ме критизирати каква Сербкиња проста или Сарајевка. Али ја се надам да ће и оне мени опростити ако штогод, по њиховом мњенију, промењено или изостављено нађу. Јербо ја, као што сам казао, пјевач нијесам а друго, откако сам ја ове пјесне слушао до данас могао сам и своје име заборавити. — Што се тиче језика и правописања, у томе може ме сваки критизирати по својој вољи. Ја сам пјесне писао као што сам чуо да се пјевају а, уосталом, ја нијесам се могао ријешити коме би сљедовао. Јербо, не само што ни двојица један другоме не одобравају и једнако не пишу, него никакав ни сам не пише једнако постојано, него данас овако, а сутра онако. И тако ће све непрестано бити докле се год наши учени (а особито они који дужност то изискује и к тому их позива) не согласе и у договору не начине сербску Граматику и један Словар. Пак онда црн му образ који не буде умјео,

43

КО ЈЕ БИО МУС-АГА?

(Уз песму бр. 100: „На срамоту Беги и Мус-аги“.)

Мус-ага био је брат Мехмед-аге Фочића, првога
дахије београдскога а Бега је Новљанин (Алил-ага)
из Босне, из Новога. Пак су њих двојица, и трећи
Ћурт-оглу, били после смрти Хаџи Мустај-пашине
у Шапцу дахије (неограничени заповједници). А ову су
пјесницу спјевале у Зворнику Сербкиње мухамеданскога
закона кад су Сербљи, возбунтовавши се против дахија,
завладали Шапцем а Бега, Мус-ага и Ћурт-оглу утекли
у Босну и дошли у Зворник 1804. љета.

О МАРКУ КРАЉЕВИЋУ

(Уз песму бр. 2: „О Марку Краљевићу“.)

За овога сербскога Херкулеса повјест писмена врло
мало опомиње према његовим дјелима која народ
прости, сербски и бугарски, о њему приповиједа и пјева.
Гди се год сербски језик чује, ту се чују и пјесне о њему,
које се понајвише почињу: „Пије вино Краљевићу Марко.“
Пјевају и приповиједају да је био чрезвичајне величине
и снаге тјелесне (и особито простосердечан и правдо-
љубив). И да га није никакав други коњ могао носити
осим његов Шарац, којега нигди од њега не растављају.
Прије него је добио Шарца, приповиједају, многе је
коње мијењао, али ниједан није могао да га носи. А
кад је видио у некаквих кириџија Шарца као ждријебе
губаво но врло големо, допадне му се и узме га за реп
да омане око себе, као друге коње што је он огледао,
а кад види да се Шарац не да ни смјеста помакнути,
онда помисли: овај ће коњ моћи мене носити. Купи га
од кириџија и одведе кући, излечи га од губе и научи
пити вино. И већ је после с њим сва чудеса чинио. —
Он, заиста, да није био некакав особити човек не би се
такове небројене приповијетке о њему између народа
распространити могле, нити би се толико име његово

47

пјевало и славило. Многи прости Сербљи и Бугари
и данас о његовој смерти сумњају и доказују да је у
некаквој пећини јошт жив, и он и Шарац, и да ће опет
на земљу изићи док му сабља испод греде испадне,
а кажу да је већ готово испала. — Ја овде придодајем
једну пјесну и о њему — како је он с Турцима ловио.
Но откуд он међу Турцима? То ја управо не знам.
Сербљи приповиједају да се свадио са својим оцем
Вукашином кад је овај убио младога Уроша, и отишао у
Турке и да га је турски цар посињио и за његову храброст
врло љубио. А о његовој смерти различно припо-
виједају. Једни кажу да га је убио (у селу Ровинама)
некакав војвода влашки Мирчета стријелом кад
су се Турци са Власима били. Други казују да му се загли-
био Шарац у некакву бару код Дунава, и то кад су се
Турци били са Власима, и ту да је и он са Шарцем пропао
и по прилици доказују да је та бара у Крајини, близу
Неготина, више села Џанова, испод извора Цари-
чине: и ту има бара и сад и једне зидине од старе церкве
која да је на Маркову гробу била начињена (ја сам те
зидине видио). А трећи кажу да је (све кад су се Турци
са Власима били) велико крвопролитије било, тако да
су коњи и људи пливали по крви, а Марко онда пружио
руке к небу и рэкао: „Боже, шго ћу ја сад?“ — на које се
Бог смиловао и некаквим чудним начином пренио га
у ону пећину, гди кажу да и сад живи.

ЂУША БУЉУКБАША

(Уз песму бр. 5: „О смерти Ђуше Буљукбаше“.)

Ђуша Буљукбаша био је храбри турски чиновник,
као капетан, који је седио код Сокола у селу Бачевцима
и ондале је излазио и велику штегу чинио цесарцима
и сербско робље одводио, кад је цесарска војска у Сер-
бији била прије двадесет и неколике године.

48

ПОСВЕТА ДРУГОЈ КЊИЗИ ПЈЕСНАРИЦЕ

Госйодину Јернеју Койиijару Крањцу

цес. краљев. придворноме библиотекару и цензору у
Вијени и Варшавскога језикоиспитателнога содружества
члену посвећена

Љубезни и високопочитајеми пријатељу!

Народне српске пјесне највише су дужне благодарити
Вама и господину архимандриту Мушицком што
сада на свијет излазе. Мушицки је распаљен родољуби-
јем, и увјерен о цијени њиховој, први од Србаља почео
њих скупљати, а В и сте из превелике ревности к српско-
ме књижеству прошавше године мене подбунили да их
почнем издавати. Сад ја по правди не имам никоме дру-
гом посветити ову втору част народних српских пјесана
него господ. Мушицком или Вама; а увјерен сам да
господ. Мушицки, ако би је радо примио, то ће му
милије бити да је Вама посветим, Вама као најве-
ћему пријатељу и доброжелатељу српскога књижества.
Даклем, примите је Ви, љубезни и високопочитајеми
пријатељу мој и пријатељу српскога књижества, примите
је од мене за знак љубави и пријатељства и за знак

50

ПРЕДГОВОР ДРУГОЈ КЊИЗИ ПЈЕСНАРИЦЕ

Ево и вторе части народних српских пјесана! Прву
издајући нијесам о второј ни мислио, а кад сам о њој
објављеније издао, онда сам мислио да ћу и трећу и
четврту ове зиме издати. Но сад видим да од тога не
има ништа и да су то биле само куле по воздуху (поро-
ди сујетне фантазије родољубија). Ја сам, истина, народ-
них пјесана српских, које што сам сâм скупио, које што
ми је дао родољубијем горећи архимандрит Мушицки,
толико саставио да би јошт на 40 печатаних табака
било, но залуду! То све засад мора да остане, зашто
их ја нијесам у могућству печатати, а на саму пренуме-
рацију (или боље рећи на прошњу!) да сам се и сад
ослонио, ни ова втора част не би никад свијета видјела.
И није чудо да гдјекоји, који се на саму њу ослоне,
једва за двије године напечатају једну књигу од 15 или
20 табака, а гдјекоји је сасвим и забораве, као и ја сад
образ (фигуру), коју сам на срећу пренумерације обрекао.
— Но ништа зато, ја сам намјесто тога изрезао гласове
од неколико пјесана. Гласове је ове сложио (као што
народ пјесне пјева) и за клавир угодио г. Франц
Мирецки (Пољак)¹. Краљичке се пјесне све пјевају

¹ О њему исп. чланак Ђ. Живановића: Вук и пољски музичар Франћишек Мирецки, Српски књижевни гласник, Београд, 1938, LIV, 206—212. — Прим. ред.

52

јединим гласом (као бр. 69), а пјесна под бр. 95 овако
се повторава пјевајући:

Засйала девојка, засйала девојка,
Дренку на коренку, море дренку на коренку.

Пјесне су ове све тако напечатане као што сам их
ја преписивао из уста Срба и Српкиња и зато суправилни-
је у смотренију говора народног него оне прве које сам
у дјетињству слушао и лани овдје писао. А што су једне
печатане по херцеговачком дијалекту, а друге по сре-
мачком, то ће ми (надам се) сваки опростити из сљеду-
јућег узрока: да сам их напечатао као што је у корену
(које би најправије било за обје стране, нпр. дѣвојка,
дѣца, видѣти, летѣти и пр.), онда би сваки
имао права рећи: ово су народне пјесне пак зашто их
није напечатао као што их народ пјева, јер ми и сами
знамо како би требало, него смо ради знати како
народ говори. Да сам све напечатао херцеговачки (нпр.
ђевојка, ђеца, виђети, лећети и пр.), онда
би рекли Сремци (а особито варошани и варошке):
та шта овај нама сад намеће хорватски језик, а да сам
све напечатао сремачки (нпр. девојка, деца, ви-
дити, летити и пр.), онда би повикали Сарајев-
ци, Мостарци, Пазарци, Зворничани,
У жичани и сви остали Србљи херцеговачког дија-
лекта (од Адријатическога мора до Оси-
јека, Лознице, Ваљева и до Карановца):
гле, како је нетко покварио и нагрдио наше пјесне.² Ова
бих ја сва три укора без сумње добио и сваки би имао
своје мјесто, зато сам судио (да би све трима странама
угодио) да је најбоље овако као што сам напечатао,
тј. све јуначке пјесне и женске, које су по прилици из
Херцеговине и из Босне дошле, херцеговачки, а женске,
особито оне које се по Херцеговини и по Босни слабо
пјевају, сремачки (као што сам их ја и преписивао).

² Све су готово јуначке пјесне, које се по народу српском
пјевају, у херцеговачком дијалекту спјеване.

53

За краљичке пјесне ја благодарим мојему љубезном другу и пријатељу Максиму Ранковићу (из Остружнице), бившему секретару Магистрата београдскога; за нове јуначке слијешту Филипу Вишњићу (из Међаша од Бијељине); а за све остале јуначке Тешану Подруговићу из Херцеговине.³

По објештанију мојему додао сам на крају неколико нових пјесана које су учени људи састављали: посље њих следује толкованије неких ријечи које се овдје у народним пјеснама налазе, а нијесу свуда познате.

(Народна сриска Југославица, Беч, 1815; текст узет из Државног издања СНП, 1891, књ. I, стр. XIII—XV)

³ О овим и о другим Вуковим певачима видети на крају књиге, у библиографском попису певача и њихових песама. — Прим. ред.

54

НАПОМЕНЕ У ДРУГОЈ КЊИЗИ ПЈЕСНАРИЦЕ

ПЕВАЊЕ УЗ ОБИЧАЈ „ХВАТАЊА СЛАМКИ“

(Уз песму бр. 97: „Кад се хватају сламке“.)

Кад се њива дожање, онда се жетеоци хватају сламке.
Један узме онолико сламки упола колико жетелаца има
(да свакоме по један крај од сламке допасти може),
пак све те сламке стисне руком преко среде. Жетеоци
стану око њега и, ову пјесну сви пјевајући, хватају се
свако за по један крај од сламке. Кад се сви ухвате, онда
онај пусти сламке и, онда, ко се с ким буде ухватио —
љубе се.

БУГАРСКЕ ПЕСМЕ

(Уз песму бр. 101: „Не рани рано на вода“.)

Бугарских пјесана ја имам више од двадесет, али их
сада нисам могао печатати док се добро не извјестим
да ли Бугари њих овако изговарају, као што их ја препи-
сане имам.¹ У трећој части биће све печатане, и то са
пригласилима [. . .].

¹ Њих је Вук касније објавио у свом „Додатку к санктпе-
тербургским сравнительним рјечницима свију језика и нарјечја
с особитим огледима бугарског језика, Беч, 1822, 37–47. О томе
видети касније. — Прим. ред.

55

О НОВАКУ, РАДИВОЈУ И ГРУЛИЦИ

(Уз песму бр. 9: „О Новаку, Радивоју и Грујици“.)

Новак, Грујица и Радивој били су (по приповијеткама народним) разбојници у Босни, у гори Романији (близу Сарајева). Грујица је био рођени син Новаков, а Радивој побратим. Новак је био родом од Смедерева, пак је од некакве неправде утекао у Романију и одвео са собом Грујицу и Радивоја. Они су живили у Романији до превелике старости Новакове, но ни од кога нијесу ништа отимали разбојнически, нити су се скитали којекуда, него су понајвише пребивали више сарајевског пута под једном стијеном (која се и данас зове Новакова стијена), а на путу су држали свагда пространу кабаницу и на њој велики нож или сабљу, те су туда пролазећи трговци бацали на кабаницу колико је који могао и хотјео. Кад је Новак врло остарио, онда су отишли сва тројица у приморје Адријатическога к Рисну и Перасту и тамо су, као на покајанију, живили поштено, докле нијесу помрли. Новак је познат код народа српскога како год Краљевић Марко, и о њему пјесана много има. Он има два презимена: Стари (или старина) Новак и Дебелић Новак.

БАЈО ПИВЉАНИН

(Уз песму бр. 11: „О Пивљанину Бају и Бегу Љубовићу“.)

Бајо Пивљанин (како Србљи приповиједају) живио је пређе сто година. Био је родом из Херцеговине, из предјела Пиве (у којем предјелу Дрина извире), и трговао је с воловима, пак су му једанпут турски митари (ђумругције) на мору отели најбоље волове из целепа и тако је после на оним обирцима врло штетовао и из очајанија, или да се освети Турцима, отишао у хајдуке. Но он није прљио баба, нити је плијенио трговаца, него је имао до стотину момака пак се тукао с Турцима и живио независим од њих, а зими је највише пребивао у Приморју.

56

О њему пјесана има много (а особито по Херцеговини),
како год и о Новаку.

ПРЕДАЊЕ О ЊЕГОШЕВИЋ МАТУ

(Уз песму бр. 11: „О Пивљанину Бају и Бегу Љубовићу“).

У Невесињском пољу и сад стоји гроб Његошевића
(или Његушевића) Мате, и од гроба на неколико корака
има камен ударен у земљу. Херцеговци приповиједају
да је Мата без главе од онога камена до гроба отрчао,
и да је за спомен тога онај камен ударен у земљу.

ФРАГМЕНАТ ЈЕДНЕ ПЕСМЕ ИЗ ДОБА УСТАНКА

(Уз песму бр. 14: „О почетку српске буне против дахија
1804. љета“.)

Кад су Србљи први пут дошли на Шабац (1804)  \онда су турске жене у Шапцу пјевале:

Подијло се неколико Влаха,
И йонели у йиквици йраха,
Да освоје Шабац од Турака;
Они мисле да је Шабац шала,
Ал' је Шабац Беојраду Јава.

ЈОШ ЈЕДНА ВАРИЈАНТА ПЕСМЕ О БОЈУ НА МИШАРУ

(Уз песму бр. 16: „О битки српској с Турцима на Мишар-
ском пољу 1806. мјесеца августа“.)

Једна је пјесна о мишарском боју печатана у малој
*Пјеснарици*, но будући да је ова сасвим друкчија (и
ово је прави оригинал), зато нека се и она напечата.

57

О МИЛОШУ ОБИЛИЋУ

Митологија није само вјера древности, него су најстарије историје или приповијетке народне. Права се историја потом разликује од митологије што историја описује људе као што су свагда, а митологија говори о људима који су били млого друкчији од онијех који митологију читају или приповиједају. Сваки народ има своју митологију, али је грчка и латинска митологија најзнаменитија и најпознатија на свијету и њу сви народи европејски уче по школама.¹

Кад учимо из књига познати Херкула, Јазона, Ахила и остале грчке јунаке, да ако не буде сувише ни ова приповијетка о Милошу Обилићу. — Да је Милош био зет кнеза Лазара, да је на Косову распорио турскога

¹ Од свију до данас о том написаних књига најбоља је Моричева: „Götterlehre, oder mythologische Dichtungen der Alten“ von Philipp Moritz; mit 66 in Kupfer gestochenen Abbildungen, nach antiken geschnittenen Steinen und andern Denk — mählern des Alterthums“ [превод: „Наука о боговима, или митолошке песме старих“ од Филипа Морица; са 66 бакрореза према античком клесаном камењу и другим споменицима старине“]. — Ова је митологија најбоља: 1) зато што Мориц приповиједа управо онако као што су стари мислили, без свакога толкованија, 2) што су јој образи истинити од старине (нијесу послије измишљени). Кад би нам ову митологију (мјесто којекаквих других) превео какав Србљин, онда бисмо имали најбољу митологију данашњега времена.

58

цара Мурата и да је и он онђе погинуо, о том не треба
ни говорити. То стоји у историјама различних народа
и то зна сваки Србијин. Него да видимо шта
народ о њему даље приповиједа:

„Ловећи Силни Стефан по Церу², угледа на једном мјесту гђе се гране од дрвећа и доље савијају и горе узвијају. Кад дођу на оно мјесто, а то дијете код неколико оваца ударило своју сјекиру у кладу, па легло на леђа те спава: кад дине из себе, онда се гране узвијају у висину, а кад повуче пару у се, онда се савијају к земљи. Кад то види цар, зачуди се папружи руку с коња да му узме сјекиру, али оћеш! Не може да је извади из кладе. Брже-боље сјашу слуге и војводе с коња, огледају сви редом објема рукама да изваде сјекиру из кладе, но ниједан је не може ни помаћи. Онда пробуде дијете и запита га цар: „Како ти је име?“ — а оно одговори: „Милош.“ — „Имаш ли оца и мајку?“ — „Имам мајку а отац ми је умро.“ — „А гђе ти је мајка?“ — „Ето је тамо доље, у селу, код куће.“ — „Хајде да нас водиш твојој кући.“ — „Не могу од оваца.“ — „Хајде, ми ћемо поћерати и овце.“

И тако га којекако намоле да поћера овце и да пође
пред њима кући. Сад су они ради знати и виђети шта ће
он радити са сјекиром: како ће је извадити из кладе,
или ће је онако оставити. Кад Милош крене овце, а
он узме сјекиру једном руком и заметне на раме.

Како дођу кући, Милош одмах остави овце и непозна-
те госте па замакне међу зграде да тражи мајку. Пошто
цар сјаше с коња, пође и он за Милошем да гледа да му
се гђе не сакрије. Кад погледа кроз брвна у једну зграду,
а то Милошева мајка мијеси љеб, а пребацила десну
сису преко лијевога рамена, а лијеву преко деснога, те
Милош остраг сиса. Онда цар рече: „Међер обила

² Цер, планина у Србији, између нахије зворничке и шабачке.

59

мајка родила обила јунака.“ Цар узме Милоша од мајке и одведе га своме двору и од тога се назове Обилић.“

У Поцерју има село које се зове Двориште, а
близу тога села имају старе зидине које се зову Мило-
шева коњушница.³ Више коњушнице и
Дворишта, наврх Цера, имају зидине које се зову
Тројан или Тројанов град а у Дворишту
има један стари гроб са великим каменом чело главе.
Онуда Србљи говоре да је то гроб Милошеве сестре и
приповиједају да је онђе плијевила пшеницу, па је Милош
с Тројанова града⁴ убио буздованом, зашто
је мислио да је кошута. — У Поцерју има ријека Неча-
ја и поље Пустопоље (пусто поље). Овуда при-
повиједају да је послије косовске битке дошао књиго-
ноша с Косова и на тој ријеци нашао Милошеву мајку
код оваца, па јој рекао:

Штшо не чајеш⁵ Милошева мајко!
Одби овце у шшо јусшо йоље,
Милош шши је јуче йойинуо.

И од тада је остала Нечаја и Пустопоље.

У Јадру (преко Цера у зворничкој нахији), између
села Слатине, Корените и Горње Грн-
чаре, имају четири камена ударена у земљу и то се
зове Милошево скакалиште. Одакле је скочио,
онђе су ударена два камена (један према другоме)
тако раздалеко (око десет стопа) као што је стајao

³ Ја ову ријеч, иначе, нијесам чуо у народу, нити се опоми-
њем да Србљи имају друге ријечи своје која би управо значила
ону зграду гђе стоје коњи, него у Србији по варошима говоре ар
(ахар турски), по селима кошара коњска (зашто кошара има и
говеђа и козја итд.) а у Сријему, у Бачкој и у Банату, штала
(der Stall).

⁴ То је готово као с *Герзелеза* у *Шорошкар*, или с *Бансшола* у *Ковиљ*.

⁵ Ни ову ријеч (чајати) ја нијесам иначе чуо у народу. Може бити да је књигоноша казао не чај мјесто што не чајеш?

60

ИЗ ПРЕДГОВОРА ПРВОМ ИЗДАЊУ
„СРПСКОГА | РЈЕЧНИКА“

Ђекоје се ријечи српске не могу никако ни записати по славенској ортографији: а) имена која се свршавају на ља и ња, у твор. јед., нпр. земљом, сабљом, постељом, путањом, робињом, срдњом спрдњом итд. (ако би ко рекао да пишемо земљом, сабљом, путаньом итд., али ни то није по славенској ортографији, као ни предьа). — б) Кад се ђешто у пјесмама изостави е послије ј, нпр:

„Да ј' у момка своја мајка,
За дан би му їласе чула,
А за друїи разабрала,
А за Ёрећи на їроб дошла;
Ал' ј' у момка Ёуђа мајка.“
„Да ј' у мене, лале Лазо, шшіо ј' у цара блаіо.“
„Оно ј' їлавом Шиїодер војвода.“
„Оно ј' Ёежак бојак без Ёресіїанка.“
„Видиш Луко како ј' у Лозници.“
„Док ј' у мене моји кайешана“ итд.

— в) У херцеговачком се нарјечију говори једнако лијепо, млијеко, гнијездо итд., а у пјесмама се, кад затреба, изостави и, па се пјева и казује л'јепо, мл'јеко, гн'јездо итд., нпр.:

„Од Космаја їн'језда соколова.“
„И Ёурскијем мл'јеком задојила.“
„П'јеїо их је Ђорђе дочекао.“
„П'јеїо їш ме бјеше обасјало.“

62

ИВАН КНЕЖЕВИЋ

Мислим да ће свакоме Србљину бити мило јоште
коју ријеч чути о Ивану Кнежевићу.

Из ове се пјесме¹ види да је он био од старине обор-
-кнез од бијељинског кадилука, који се зове Сембери-
ја (у зворничкој нахији на лијевом бријегу Дрине).
Ја сам га очима мојим виђео 1802. године, кад је дола-
зио у Јадар Алибегу Видајићу, брату Капетанпашину.
Он је најприје постао свима познат у Јадру и у Мачви,
и у цијелом људству славе и чести вриједан, 1806. године,
кад је то Добрићко робље откупио. Послије тога одмах
почело му се зло за добро враћати, као што често бива
међу људ'ма: те исте године ухватио га је познати
харамбаша Црнобарац Станко са својим
друштвом, и водили га са собом по шуми (као Реце-
пов харамбаша Гица старовлашкога кнеза Јову
Рашковића 1812), док се није откупио као од хајду-
ка. — 1809. године, кад су српске војске прешле преко
Дрине у Босну, морао је и он са својом кнежином устати
на Турке. Тога истог љета, кад Србљи буду несретни
на Каменици (код Ниша), и поквари се сав онај крај
до Мораве, онда Црни Ђорђије заповједи да се војске
српске врате из Босне за Дрину, и само оне оближње

¹ Текст овог чланка представља, у ствари, Вукову напомену уз Вишњићеву песму „Кнез Иван Кнежевић“. — Прим. ред.

64

ОБЈАВЉЕНИЈЕ О ТРЕЋОЈ КЊИЗИ СРПСКИХ
НАРОДНИХ ПЕСАМА (1821)

Срамота би било још доказивати ползу и цијену
народних наших пјесама кад знамо да су оне прве српске
књиге које су други народи почели преводити на своје
језике и њих ради српски језик учити и по њима име
народа нашега спомињати и познавати (надам се да ми
ниједан паметан човек неће рећи да ја, хвалећи наше
народне пјесме, себе хвалим — него народ).

Како гођ што Србљи радо пјесме спјевају и пјевају,
тако их радо и читају. Качићеве пјесме нијесу
народне, него их је калуђер (сам Качић) спјевао, подра-
жавајући народу: па су се досад штампале трипут, и
њих ради многи су наши трговци и мајстори по Босни
и по Херцеговини научили читати шокачки. Ја сам од
друге части Пјеснарице наштампао хиљаду, а од прве
хиљаду и пет стотина књига, па су се, ево, за пет—шест
година распродале готово све (само их још неколико
има у Новом Саду код гг. Исака Грујића и
друга, а да имамо књижаре који би се старали за про-
давање књига по свему народу, продало би их се још
трипут толико). У самом Земуну продало се више од
двјеста књига (које прве, које друге части). Зато
ја нимало не сумњам да ће и на ову трећу част
(за коју су ме млоги наши књижевници и родољупци
питали и молили да је што брже издам) бити довољно
пренумеранта; само ћу им толико казати да пјесме у

5*

67

овој трећој части неће нимало бити горе ни ружније
од оних у другој части. Ова ће трећа част бити велика
25 (штампаних) табака (ниједну врсту мање, ако не буде
више) и имаће у себи четрдесет само јуначких пјесама
(међу којима ће их бити десетак и од наших вре-
мена), а цијена јој је 4 фор. В. В. Пошто се пак наштам-
па, продаваће се (ако претече која од пренумеранта)
по 6 фор., и сваки ће сâм морати тражити и наручивати,
а пренумерантима ће се послати на ноге. Вријеме прену-
мерације траје до конца мјесеца јавгуста [...].

Ову гг. покорно молим да пошаљу по које објавље-
није и у друга мјеста, ђе новине српске не долазе и да
понуде љубитеље књига и народних пјесама наших
да се пренумерирају, па до реченог рока што скупе прену-
меранта да изволе њихова имена с новцима заједно
послати овђе у Беч, или мени самом [. . .], или г. Тирки
[...].

У Бечу, 15. јулија 1821.

(Беч, 1821; текст узет из Државног
издања СГПСп, IV, 145—148)

68

НАПОМЕНА
О БУГАРСКИМ НАРОДНИМ ПЕСМАМА

Може бити да ове ђекоје пјесме нијесу ни читаве,
а у млогима ни стихови нијесу једнаки (него има слогова
мање или више), али се надамо да ће нам читатељи
то све опростити, особито кад помисле да су ове бу-
гарске пјесме писане у Бечу¹, и да је овђе сад
више стало за граматиком него за поезијом.
А ако дâ бог те се кад бугарске пјесме по Бугарској
скупе и напишу из уста правих пјевача и пјевачица,
онда ће то све бити као што треба. Из ових неколико
пјесмица види се да су бугарске пјесме као и српске, и
по свој прилици биће их тако млого као и српскијех
(према броју народа). Као што српске краљице
пјевају о Тројичину дне, тако и бугарске ђевојке пјевају
о Јовању дне (7. јануарија), и од тијех су пјесама ове
двије посљедње. Бугари имају и јуначких пјесама које
се пјевају уз гусле, као и српске, и међу тима ће, по
свој прилици, бити највише српских пјесама које су
побугарене, зашто и сами Бугари то признају и за ове
ђекоје пјесме (нпр. 15, 25). И у бугарским пјесмама,
као и у српским, има ријечи које се данас само у пјес-

¹ Све те песме Вук је 1814. или, пак, прве половине 1815. године забележио од једног непознатог нам Бугарина из Разлога (исп. СГПСп, Београд, 1894, II, 217). — Прим. ред.

69

ПОСВЕТА ТРЕЂОЈ КЊИЗИ НАРОДНИХ ПЕСАМА
ЛАЈПЦИШКОГ ИЗДАЊА

Свијейломе и чесићијоме кнезу од Србије Господару
Милошу Обреновићу

Свијетли и честити Кнеже, милостиви Господару!

Не само што сте Ви поред осталих Ваших
млоготрудних послова мени милостиво помагали у
скупљању ових пјесама, него сте ме још и у стање
поставили да их на свијет издам. Том милостивом
благонаклоношћу к мени и к народним пјесмама на-
шим дали сте ми слободу да ову трећу књигу посветим
Вашему славном имену и тако да ову народну књигу
украсим именом које ће се у потомства међу свима ста-
рим и новим јунацима сијати као звијезда Даница међу
осталим звијездама. За мене ће бити особита срећа
ако Ви књигу ову примите с онаком радости с каком
сте помагали да се она састави и на свијет изда, и с
каком Вам је посвећује

У Липисци на Илијиндан
1823.

Ваш
препокорни слуга
Вук Стеф. Караџић.

(Народне српске ъјесме, Лајпциг, 1823,
књ. ІІІ)

71

НАРОДНЕ СРПСКЕ

ПЈЕСМЕ,

СКУПИО И И НА СВИЈЕТ ИЗДАО

ВУК. СТЕФ. КАРАЏИЋ,

(Јадранин из Тршића, а од старине
Дробњак из Петнице,)

Философије доктор; Санктпетербургскога вољнога
општества љубитеља Руске словесности, и Краков-
скога ученога друштва член кореспондент.

КЊИГА ПРВА,

У КОЈОЈ СУ РАЗЛИЧНЕ ЖЕНСКЕ ПЈЕСМЕ

У ЛИПИСЦИ,

У ШТАМПАРИЈИ БРЕЈТКОПФА И ЕРТЛА.

1824.

ПОСВЕТА ПРВОЈ КЊИЗИ
НАРОДНИХ ПЕСАМА ЛАЈПЦИШКОГ ИЗДАЊА¹)

Ея императорскому высочеству
великой княгинѣ Всероссійской

МАРИИ ПАВЛОВНѣ

Наслѣдной великой герцогинѣ Саксен-Веймарской и
Ейзеннахской всемилостивѣйшей Государыиѣ

съ благоговѣніемъ посвящаетъ
собиратель.²)

(Народне српске цјесме, Лајштг, 1824, књ. І)

¹ Великој руској кнегињи Марији Павловној, сестри руског цара Александра I Павловича Романова и унуци царице Катарине, Вук је саставио много ширу посвету, али је одустао од првобитне намере и донео ову. О тој широј посвети исп. у Вуковом писму Јернеју Копитару од 5. децембра 1823, од којег најинтересантнији фрагменат доносимо у последњем пралогу ове књиге, у поглављу „Из Вукових писама“. — Прим. ред.

² „Њеном Императорском Височанству, Великој кнегињи сверуској, Марији Павловној, наследној Великој херцегињи Саксен-вајмарској и ајзенахској, Свемилостивој господарици, с побожношћу посвећује скупљач.“ — Прев. ред.

73

sie ans Licht. Dritter Theil, worin spätere Heldenlieder
enthalten sind. 399. Seiten in Octav.

Dieser trefflichen Lieder ist im Jahrgange 1819 unserer
Blätter Seite 570 nur nebenbey gedacht worden, als wir
das von demselben Herausgeber gearbeitete serbische
Wörterbuch zu rühmen hatten. Doch der vorliegende
neue Theil macht eigentlich nicht den dritten zu den beiden
1814. 1815 Wien bey Schnierer gedruckten Theilen aus,
er gehört einer sehr vermehrten und verbesserten Auflage
des Ganzen an. Seine Erscheinung vor den beiden ersten
hat bloss zufälligen Anlass. Rec. will aber jene nicht erst
abwarten, sondern frischweg berichten über ein (wie alles
Gute Fruchtbare zu beginnen pflegt) geräuschlos begon-
nenes Unternehmen, das mit der Zeit wohl das gesammte
gebildete Europa aufsehen machen, zunächst unfehlbar für
des Herausgebers Vaterland wohltätig wirken wird.

Hicht aus alten Pergamentblättern hervorgesucht worden
sind unsere serbische Lieder, sie sind alle aus dem warmen
Munde des Volks aufgenommen, sie waren vielleicht vorher
nie aufgeschrieben, sie sind in diesem Sinne also nicht alt,
werden aber wohl alt werden. Einzelne, besonders die in
der zweiten Hälfte des gegenwärtigen Theils (er liefert
überhaupt 35 Lieder) besingen Thaten, die sich vor noch
nicht zwanzig Jahren zugetragen haben. — Und man kann
nicht spüren, dass diejenigen, welche ältere d. h. unbe-
stimmte Ereignisse der Volkssagen zum Gegenstand nehmen,
eben in Stil und Manier von ihnen abweichen. Mit dem,
was man sich unter deutschen Volksliedern denkt, lassen
sie sich alle nicht so gerade vergleichen. Es finden folgende
Unterschiede statt. Deutsche Volkslieder haben in der
Form das Rohe, das gemeinen Volksdialekten eigen ist,
in dem Inhalte das umbeholfene, Lückenhafte, das sich
erklärt, wenn wir erwägen, seit wie langer Zeit die Gebil-
deten solche Gegenstände und Darstellungen aus ihrem
Kreise weggeschleucht haben. Allein die serbischen Lieder
sind in einer reinen, edlen Sprache abgefast, in der Erzäh-
lung vollständig, unverworren und deutlich von Anfang bis
zu Ende. Es gibt in den serbischen Ländern keine gemeine,

75

pöbelhafte Volksmundart* wenigstens in dem grellen
Abstiche, wie hier zu Lande, gar nicht. Der Herausgeber
konnte alles aus dem Munde des Sängers in seine Feder
übergehen lassen, ohne die Wort und Metrum etwas zu
ändern oder zu stutzen. Solche Änderungen verderben
auch unvollkommene Volkslieder geradezu, es sind Lappen
feineres Tuchs, das neben dem gröberen Fäden doch nicht
hält. Die Abwesentheit des rohen, gemeinen Elements in
der serbischen Sprache darf uns aber nicht wundern, vor
tausend Jahren und später verhielt es sich in Deutschland
eben so. Wie jetzt dort der arme Bauer in Reinheit der
Aussprache von den Vornehmen gar nicht absticht; wie
der Herzegowiner, Ressawer, Boschnjake, Sirmier jeder
die Eigenthümlichkeit; seiner angeborenen Mundart beoba-
chtet; so schien damals dem Franken, Sachsen, Schwaben,
Baier u. s. w. jedem seine Landes-Mundart edel, aber
Herren und Knechte pflogen ihrer ohne Unterschied.
Allmählich wurde, wie die Geschichte unserer Sprache
lehrt, die Ausbildung auf wenigere Mundarten einge-
schränkt bis zuletzt nur eine Schriftsprache allein die
Höhe hielt, Volks-Dialekte das Gleichgewicht verloren und
in Gemeinheit und Trübe versanken. Wahrscheinlich wird,
sobald sich Serbien zur Cultur emporarbeitet, eine Mundart
die andere überwältigen; dann wird auch die Zeit dieser
epischen Dichtungen vorüber sein, d. h. ihres lebendigen
Fortlebens, sie werden als kostbare Reliquien des Alterthums
geehrt und bewundert bleiben.

Unvergleichlich sind die bildliche Eingänge vieler
Lieder, z. B. die Werbung um eine Jungfrau soll geschildert
werden, da beginnt es (S. 108):

Od kako je svijet postanuo,
nije ljepschi tzvijet protzvatio,
kako bjesche tzvijet protzvatio
u Udbini u turskoj krajini.

* Eine entstellte, gemischte gibt es villeicht nur in den Städten, wo Türken, Deutsche und andere Fremde wohnen, oder die Geistlichkeit ihre verwelkte Kirchensprache einzuschwerzen sucht, auf dem Lande redet jedermann rein.

76

(seit die Welt entstanden ist keine schönere Blume erblüht,
als eine Blume erblühte zu Udbinga auf der türkischen
Gränze); eine blutige Schlacht soll berichtet werden, da
wird eingeleitet (S. 286 und 326):

Poletjesche dva vrana gavrana
savr Tzera iznad Tschokeschine
krvavije kljuna do otschiju
i krvavi nogu do koljena;

(es flogen zwey schwarze Raben von dem Tzer, einem
Berge, der den zworniker Bezirk von dem Schabatzer
scheidet, über Tschokeschina mit blutigen Schnöbeln bis
an die Augen und blutigen Füssen bis an die Schenkel)
die Vögel lassen sich in dem Hofe der im Kampf Gefallenen
nieder, werden von der Frau befragt und erzählen ihr nun
umständlich den Hergang, den sie mit angesehen haben.
Noch poetischer hebt folgendes Lied an (S. 65):

Mjesetz kara zvijezdu danitzu:
dje si bila, zvijezdo danitze?
dje si bila, dje si dangubila?
dangubila tri bijela dana?
Danitza se njemu odgovara:
ja sam bila, ja sam dangubila
vische bijela grada Bijograda,
gledajutchi tchuda velikoga.

(es schalt der Mond den Tagstern: wo bist du gewesen
Tagstern, wo bist du gewesen, wo hast du tagverthan,
tagverthan* drey weisse Tage? Ihm antwortete der Tagstern:
ich bin gewesen, habe tagverthan über Belgrads weissen
Schlosse, da zu schauen grosse Wunder). Wie schön der
Gedanke, dass zwey Gestirne, die hoch oben stehen, sich
unterhalten über das Schicksal einzelner Menschen und aus
Theilnahme dann ihren Lauf verspäten! Die ganze rührende,
sittlich warnende Geschichte ist nun dem Stern in den
Mund gelegt.

* Das serb. dangubiti entspricht unserem Zeitverlieren.

77

Ein anderer diesen serbischen Poesien eigenthümlicher
Zug. Sie führen den Gegenstand auf das lebendigste ein,
dadurch dass sie Fragen nach ähnlichen Gegenständen
vorauschicken und sie verneinen, ehe sie den rechten
angeben. Wer erinnert sich nicht des Klagegesangs des
Asan Aga, den uns Göthe nachgedichtet hat und der im
Urtext anhebt:

schta se bjeli u gori zelenoj?
il je snieg, il su labudovi?
da je snieg vetch bi okopnio,
labudovi vetch bi odleteli.
nit' je snieg, nit' su labudovi,
nego schator age Asan-age.

(was ist weisses am grünen Berge? ist es Schnee oder sind
es Schwäne? war es Schnee, er wäre weggeschmolzen,
Schwäne wären weggeflogen; es ist nicht Schnee, es sind
nicht Schwäne sondern Zelte des Aga Asan Aga). Man
sieht sie Gezelte ordentlich in der Ferne stehen, so lebheft
wirkt das Bild. Aenlich fängt hier auch S. 215 an:

schto protzvilje u Banjane gornje?
da l' je vila, da li guja ljuta?
da je vila, na vische bi bila,
da je guja, pod kamen bi bila;
nit je vila, niti guja ljuta,
vetch to tzvili Perovitch Batritchu
u rukama Tchorovitch Osmana.

(was schreit Klage in Banjani, [herzegovinische Gegend
nahe an Montenegro]? ists die Wila (eine feenartige Berg-
frau), ists eine böse Schlange? war es die Wila, sie wäre
oben gewesen, wars die Schlange, sie wäre unterm Felsen
gewesen; es ist nicht die Wila, ist nicht die böse Schlange,
sondern es schrie Klage Perovitch Batritch in den Händen
des Osman Tchorovitch). Höchst anschaulich wird damit
von Vornen herain dem Hörer die Gefahr geschildert,
worin der Held des Liedes geschwebt.

Längere Stellen, welche darzubieten hier nicht der Ort
ist, würden beweisen, dass die Zartheit und Haltung, die
jene Proben in Worten und Bildern zeigen, auch von dem

78

Inhalte der einzelnen Gesänge gilt. Tapferkeit und kühner Mut, Treue, die Gewalt edler Gesinnung an Freund und Feinden, wunderbare Abenteuer, glückliche Liebesbewerbungen sind ihr Gegenstand. Num. 3. gibt eine ergreifende Schilderung des Werthes brüderlicher Eintracht; in aufwälender Leidenschaft hat ein Bruder den andern wollen vergiften lassen, auf der Jagd wird von einer zauberhaften Ente seinem Falken der Flügel zerbrochen: wie ist dir, ruft er aus, mein grauer Falke ohne deinen Flügel? So ist mir, redet der Vogel, ohne meinen Flügel, wie es einem Bruder ist ohne den andern. Getroffen von diesen Worten sprengt der Jäger unaufhaltsam nach Haus, dass ihm das Pferd auf der letzten Brücke stürtzt und sich die Füsse bricht; Falke und Pferd die zu Grunde gerichtet werden waren bedeutsam gerade des Zwistes Anlass. Welchen Leser der Edda gemahnen aber jene Worte nicht an Erps rührende Vergleichung brüderlichen Beystandes mit dem Beystande, den uns Hand oder Fuss gewähren (Rask. p. 270ᵇ 271ᵃ)? So nah aneinander reichen die Motive aller Naturpoesie. Edel dargestellt ist in Num. 29 wie Knes Ivan Mitleid, Thränen, Geld und Gut hergibt, die gefanntenen Serben aus türkischer Hand zu lösen; Segen über Iwans Seele; und keiner erkannte das an dem Iwan, weder dankte ihm jemand, noch das ihm jemand belohnt hätte; Ivan will von niemanden Lohn, den Ivan wird Christ der Herr belohnen, wann er im Reiche der ewigen Wahrheit seyn wird.

Für das bisher noch gar einseitig betriebene Studium der epischen Poesie liefern die serbischen Lieder ein erwünschtes, gehaltiges Material und vorzüglich wichtig muss erst der zweyte Theil der Wukischen Sammlung ausfallen, welcher die älteren (d. h. mehr mythische Gegenstände enthaltenden) Lieder mittheilen, und durch manche niegehörte Fabel überraschen wird, da der erste Theil den weiblichen Liedern, die vorzugsweise lyrisch genannt werden können, auch mannigfache Versmasse darbieten, vorbehalten bleibt. Und wer im Ganzen kein Gefühl für die Einfachheit dieser Dichtungen haben sollte oder geneigt

79

seyn möchte, ihren Werth geringer anzuschlagen, als wir
gethan; der wird, wenn er einer der geltenden slavischen
Sprachen möchtig ist, der Reinheit und dem Wohllaute
serbischer Zunge, kaum seinen Beyfall versagen. Eine
Menge ungekannter oder verlorener echtslavischer Wörter,
Formen, Redensarten ist ihm hier aufgeschlossen. Der
Russe kann sich ohne Mühe hinein lesen, noch leichter
wohl der Krainer; schwerer scheint es schon für Böhmen
und Polen. Glücklicher, männlich euphonischer Geforme
besitzt der Serbe weit mehr, als einer seiner Brüder, manches
erinnert an Italien, wie der Uebertritt des 1 den sanften in
Vocal, wenn es auslautet, bijo (albus) für bijel, soko (Falke)
für sokol und so in allen Part. Prät. Activi dao, spavao
etc. für dal, spaval, doch so, dass in lieblichem Wechsel
wenn die Flexion einen Vocal zuführt, das 1 wieder erscheint,
z. B. bijela (alba) bijelo (album). Vor andern Consonanten
wird 1 oft in der Mitte ausgeworfen oder vocalisch aufgelöst,
vgl. wuk (lupus) dug (debitum) suza (lacryma) u. a. mit
böhm. wlk, dluh, slza (russ. sleza, pohln. sogar mit ausgelas-
senem s bloss Iza). Deutschen, die eine slavische Sprache
studieren wollen, empfielt sich die serbische vor andern
durch ihre Lauterkeit, Schönheit und wie sich seit Hrn
Wuks Bemühungen hinzusetzen lässt, durch ihre anziehende
Denkmäler. Haupthilfsmittel bleibt dabey das Wukische
Wörterbuch, seine Grammatik ist bloss Serbisch geschrieben,
eine deutsche Uebersetzung derselben muss und wird aber
hoffentlich bald bewerkstelligt werden.

Dieser Theil ist dem jetzt regierenden Fürsten in Serbien
Milosch Obrenowitch zugeeignet, dessen grosse Verdienste
um das Land gepriesen werden der auch zu seiner Ehre
die Sammlung der Lieder gefördert und kräftig unterstützt
hat. Mehr als ein Zeichen lässt sich günstig an und weissagt
jenen Gegenden bessere Zukunft und geistiges Vorschreiten.*)

* У продужетку текста, на стр. 81 — 86, публикуje се
превод ове немачке рецензије. — Прим. ред.

80

[Превод

ГЕТИНГЕНСКЕ УЧЕНЕ НОВИНЕ
под надзором Краљ. ученог друштва
бр. 177 и 178

5. новембра 1823.

Штампано код Брајткопфа и Хертела у Лајпzigу
1823: Narodne srpske piesme, skupio ih i na svijet izdao
Vuk Stephanovitch Karadgitch (Jadranin iz Trschitcha,
a od starine Drobnjak iz Petnice). Knjiga stretcha u
kojoj su piesme junatschke poznije, што значи: Српске
народне песме: Вук Стефановић Караџић (Јадранин
из Тршића, али од старине Дробњак из Петнице) ску-
пио их и издао. Трећи део у коме се налазе позније
јуначке песме. Страна 399, октава.

Овим одличним песмама била је само узгредно
посвећена страна 570. наших Новина из 1819. године,
када смо хвалили Српски речник састављен од истог
издавача. Али овај нови део није, у ствари, трећи део
уз она два одштампана код Шнирера у Бечу 1814. и
1815, већ он представља знатно проширено и поправ-
љено издање целине. Његова појава пре она два дела
је случајна. Рецензент неће да сачека прво њих, већ без
одлагања жели да извести о једном у тишини започе-
том (како се започиње све што је добро) подухвату који
ће временом признати сва образована Европа а који
ће, нема сумње, сада благотворно деловати и за изда-
вачеву домовину.

Наше српске песме нису повађене из старих перга-
мената, већ су снимљене са живих усана народа. Оне
раније можда никада нису биле написане; у том смислу,
дакле, нису старе, али ће постати старе. Поједине,
нарочито оне у другој половини књиге (књига садржи
у свему тридесет и пет песама), опевају догађаје који
су се збили тек пре непуних двадесет година. Не може
се осетити да песме које обрађују старе, тј. неодређене
догађаје народног предања одступају од ових по стилу

6 Вук Караџић

81

и маниру. Немачке народне песме, како их знамо,
не могу се упоредити са овима. Појављују се следеће
разлике. Немачке народне песме су по облику грубе,
што је својствено народном дијалекту, по садржају
су неспретне, површне, што је разумљиво ако узмемо
у обзир од пре колико су времена школовани људи такве
предмете и приказе одбацили из своје средине. Српске
песме, пак, испеване су на чистом, отменом језику,
у приказивању су савршене, прегледне и јасне од почетка
до краја. У српским земљама не постоји прост, погрдан
народни језик¹, поготову не постоје упадљива одсту-
пања, као што је то у овој земљи. Издавач је могао
у своје перо да ставља све из уста певача а да не мења
или скраћује ни реч, ни метар. Такве измене кваре и
несавршене песме, управо оње су закрпа финијој тканини,
која и поред грубљих нити ипак не држи. Непостојање
сировог, простог елемента у српском језику не треба
да нас изненађује. Пре хиљаду година и доцније збило
се исто то и у Немачкој. Као што се тамо по чистом
изговору уопште не разликује сиромашни сељак од отме-
ног човека, као што се Херцеговац, Ресавац, Босанац,
Сремац служи особеностима свог рођеног језика, тако
се некад чинило сваком Франку, Саксонцу, Шваби,
Баварцу итд., да је његов дијалекат отмен и њиме су се
служили и господа и слуге, без разлике. Како нас исто-
рија нашег језика учи, постепено се ограничило употреб-
љавање свега неколико дијалеката, док се најзад није
уздигао само један књижевни језик, а народни дијалекти
изгубили своју равнотежу и стопили се у општи. Чим
се Србија културно уздигне, вероватно ће једно наречје
надвладати друго; тада ће проћи и време овим песмама,
тј. време њиховог живог постојања, оне ће се ценити
и њима ће се дивити као драгоценој оставштини из
старине.

¹ Искварен, мешовит језик налази се можда само у градо-
вима у којима станују Турци, Немци и остали странци, или где
свештенство покушава да прокријумчари свој магловити црквени
језик. На селу свако говори чистим језиком.

82

лости прате даљи ток развоја! Кроз уста звезда говори
се о потресном догађају који, према обичају, служи
као опомена.

Једна друга црта својствена је овим српским песмама.
Увод у садржај је врло жив, јер се прво постављају
питања за сличне предмете који се негирају и пре него
што се наведе прави предмет. Ко се не сећа тужбалице
о Хасанаги коју нам је препевао Гете, а која по ориги-
налу почиње:

Штша се б'јели у гори зеленој?
Ил' је снијећ, ил' су лабудови?
Да је снијећ, већ би окойнио,
Лабудови већ би одлетили.
Ниш' је снијећ, ниш' су лабудови,
Нео шашор аге Хасана...


(Шта се бели у гори зеленој? Да ли снег, или су лабудови?
Да је снег, он би се отопио, лабудови већ би одлетели;
није снег, нису лабудови, него шатор аге Хасанаге.)
Виде се шатори поређани у даљини; та слика импресивно
делује. Слично овде почиње и стих 215:

Штшо йроцвиље у Бањане јорње?
Да л' је вила, да ли јуја љуша?
Да је вила, навише би била,
Да је јуја, йод камен би била;
Ниш' је вила, ниши јуја љуша,
Већ шо цвили Перовић Батрићу
У рукама Ђоровић Османа.

(Шта то цвили у Бањанима — предео Херцеговине
близу Црне Горе? — Да ли је вила (виловита брдска
жена), или љута гуја? Да је вила, на већој би висини
била; да је змија, под каменом би негде била. Није
ни вила ни љута змија, већ то плаче Перовић Батрић
у рукама Ђоровић Османа.) Врло се сликовито већ
унапред приказује слушаоцу опасност у којој се налази
јунак песме.

Дужи ставови, чијем излагању овде није место, до-
казали би да нежност и држање, које у речи и слици
приказују ови фрагменти, важе и за садржај појединих

84

песама. Храброст и одважност, верност, моћ племените
мисли за пријатеља и непријатеља, сјајни подвизи,
срећна љубавна освајања — њихов су садржај. Бр. 3
садржи приказ значаја братске слоге; у наступу страсти
хтео је један брат да отрује другог када једна чудовишна
патка сломи, за време лова, крило његовом соколу.
„Како ти је — упита га ловац — мој сиви соколе без
твога крила?“ „Мени је — одговори птица — без крила
као што је једном брату без другога.“ Погођен овим
речима, незадрживо појури ловац кући, те му и коњ на
последњем мосту паде и ноге сломи. Соко и коњ, који
су били уништени, били су управо главни повод свађи.
Ког читаоца Еда не подсећају ове речи на Ерпсово
потресно упоређење братске помоћи с помоћи коју
нам даје рука или нога (Раск. р. 270⁵ 271ª)? Тако близу
један другом сежу мотиви сваке природне поезије.
Племенито је приказано у бр. 29 како кнез Иван пати,
плаче, даје новац и имовину — само да би из турских
руку ослободио заробљене Србе; благослов Ивану,
завршава песма (стих 326), благослов Ивановој души;
и нико није одао признање Ивану, нити му се ко зах-
валио, а још мање да га је ко похвалио. Иван неће ни
од кога награду, јер ће Ивана наградити Исус Христос,
када дође царство вечне истине.

За досадашње једнострано испитивање епске поезије,
српске песме пружају садржајни материјал. Колико тек
важан мора бити други део Вукове збирке, који садржи
старије песме (тј. песме више митског садржаја), који
ће изненадити неким до сада непознатим причама,
пошто је прва књига обухватила само женске песме,
које се могу назвати лирским. И ко уопште не
би имао осећање за једноставност ових песама или да
би био склон да њихову вредност ниже оцени него што
смо то ми учинили, тај ће, ако зна неки од водећих сло-
венских језика, тешко моћи да ускрати своје допадање
чистоти и звучности српског језика; тај може овде да
открије мноштво непознатих или загубљених чисто сло-
венских речи, облика и начина изражавања. Рус може

85

два хајдука, опет се зна који је од њих двојице харам-
баша (старјешина).

Хајдуци љети живе по шуми и долазе јатацима те се хране, нпр. дођу коме на вечеру па им онај да што те понесу у торбама што ће јести до сјутра навече, а кашто их јатак намјести гдје у шуми, па им носи и ручак и ужину. Кад дође зима, онда се растану и отиду сваки своме каком пријатељу на зимовник, али нај-прије уговоре кад ће се на прољеће и гдје састати. На зимовницима гдјекоји леже дању по подрумима или по другијем зградама, а ноћу се часте и пјевају уз гусле, а гдјекоји преобучени у просте хаљине чувају стоку као слуге. Ако који у одријеђено вријеме на ро-чиште не би дошао, друштво иде те га тражи, па ако би се догодило да јатак хајдука на зимовнику изда или убије, то сваки хајдуци гледају да освете макар и послије педесет година.

Хајдуци у наше вријеме носили су највише чохане плаветне чакшире, доље на ногама чарапе и опанке, горе чохане ђечерме и копоран, гдјекоји и доламу зе-лену или плаветну, а поврх свега куповни гуњ, на глави или ћелепоше или фесове или свилене капе кићенке, од којих су свилене ките висиле с једне стране низ прси, и које је осим њих слабо ко носио. Врло су радо носили на прсима сребрне токе, а који их нијесу могли наба-вити, они су мјесто њих пришивали сребрне крупне новце. Од оружја имали су дугу пушку и по двије мале и велики нож.

У Србији је за владе турске готово у свакој кнежевини био по један буљубаша (Турчин) са неколико пандура (међу којима је било и Срба и Турака), који су гонили хајдуке а кашто, кад би се хајдука много појавило и стали би често убијати и отимати, подизали су Турци и народ сав у потјеру, и премда су их гдјекоји људи у друштву тјерали и тражили а код кућа их по зградама и по шумама крили, опет се је кашто догађало да су их хватали и убијали: кога убију, ономе пандури осијеку главу и однесу је у град, те се на коцу

213

метне на беден, а кога Турци жива у руке докопају,
онога набију на колац. А кад ни потјера не може ништа
да им учини, онда Турци изиђу на тефтиш, тј.
какав велики старјешина турски изиђе с подоста мо-
мака у народ, па затвором, бојем и глобама нагони
кметове и родбину хајдучку да се траже хајдучки јатаци
и да се хватају хајдуци (а осим тефтиша у хајдукову
родбину и у жену и дјецу, ако их има, нико није дирао,
него су код својијех кућа — живљели на миру). Теф-
тиши су особито бивали послије ратова кад многи
људи од страха турског побјегну у хајдуке. Кад се
хајдук насити хајдуковања или га ко намоли и наго-
вори да га се окани, он се преда, тј. поручи кметовима
те му изваде од паше бурунтију, и онда опет изиђе
међу људе, и после тога нико му не смије споменути
за оно што је хајдукујући учинио. Предани хајдуци
послије понајвише бивају пандури, јер су се одучили
од рада пољскога, само кнез не може бити онај који
је био хајдук.

Хајдуци држе свој закон, посте и моле се богу као
и остали људи, и кад кога поведу да набију на колац,
па га Турци понуде да се потурчи, да му опросте живот,
он псује Мухамеда говорећи: „Да зар послије нећу
умријети?“ Хајдуци се сви држе за велике јунаке, зато
у хајдуке слабо смије и отићи онај који се у сê не може
поуздати. Кад кога ухвате и поведу да набију на колац,
понајвише пјевају иза гласа, показујући да не маре за
живот. И предани је хајдук свагда слободнији и отре-
сенији од других људи, не да на сê никоме, и свак га
се прибојава. Кашто по два и по три хајдука повежу
и похарају много више људи, али кашто и они ударе
на чудо гдје се не надају, нпр. за мога времена био је
у троношком прњавору неки Михаило Шишо, који је
као момак ишао кашто уз троношкога архимандрита
Стефана Јовановића, и имао је врло добро и лијепо
оружје. Неколико хајдука договоре се да му ударе на
кућу и оружје узму, али Шишо то дозна и још у који
ће дан ударити, те наредивши шешану сакрије се за

214

кућу у грах причаник, кад хајдуци дођу пред кућу, он
потегне из шешане те једнога обори на земљу, па по-
виче: „Хај, море, удрите отуда!“ Хајдуци остали онда
прсну куд који и једва се састану послије неколико
дана, а Шишо ономе убијеноме осијече главу и однесе
Турцима те му даду челенку и бурунтију да може ору-
жје носити свуда (и по варошима).

Тако из народнијех пјесама познати Станко Црно-
барац, кад се 1805. године био одвргао у хајдуке, са
шеснаест друга дочека у Троношкој планини уочи
Велике Госпође два трговца који су из Зворника носили
робу намастиру да продаду, кад хајдуци иза грмова
повичу: „Предајте се! Баците оружје! Не гините!“ Они
то не послушају, него се стану бранити. Пошто један
од њих погине и другога, који дуге пушке већ није
могао напунити него је бацио на земљу, погоди хајдук
иза грма у малу пушку за појасом, он с другом малом
пушком, коју је у руци држао, потрчи управо на хај-
дуке: „Напоље, курво иза грма!“ — па њега из пи-
штоља посред сриједе. Хајдук падне, а он нагне у поток
и утече. Потом хајдуци чујући да изокола црквари
гдјешто пуцају из пушака и вичу: „Хај, море, шта је
то?“ — побјегну с робом, а свога мртва друга оставе.
Трговац пак онај, коме је било име Илија, врати се
из потока, те хајдуку осијече главу, па је однесе Тур-
цима те и њему даду челенку и бурунтију као и Шишу.

У Босни и у Херцеговини хајдуци се зову и Црно-
горци и њихови ускоци, који одонуд излазе те људе
(понајвише Турке) харају и убијају, пак се опет враћају
к својијем кућама. Тако су се звали и они јунаци на-
шијех пјесама, који су отприје, особито у XVI и XVII
веку, излазили из Млетачкога приморја, те четовали
по Турској крајини. И Турци имају хајдука који се
зову кесеције, али су они коњици и не крију се
онако као српски, него иду и зло чине јавно. Оваки
су хајдуци били и крцалије.

(Срйски рјечник, Београд, 1898, 826—827)

215

КЊИЖЕВНИ ОГЛАС (1862)

У Бечу се штампа четврта књига нашијех
народнијех пјесама у којој ће бити око седам-
десет јуначкијех пјесама о догађајима за прошлијех
сто седамдесет година до црногорскога кнеза Данила
Петровића Његоша. Међу овијем пјесмама биће два-
десет четири које су штампане у Липисци године 1823.
и у Бечу 1833, и то понајвише о догађајима за времена
Кара-Ђорђијева, као: Почетак буне прозив дахија, Бој
на Чокешини, на Салашу, на Мишару, на Лозници итд.,
а осталијех преко четрдесет нијесу штампане нигда
прије.

Књига ће ова бити велика око 30 табака на овакој
истој хартији онијем истијем словима као што су и
оне три које су штампане у Бечу 1841, 1845. и 1846,
и у почетку ће имати лијепо израђен лик (портрет)
његове свјетлости кнеза од Србије Михаила М.
Обреновића III.

Цијена је за пренумеранте из кнежевине Србије 5
цванц[ика] или 20 чарш[ијских] гроша, а за пренуме-
ранте из царства аустријскога двије форинте аустриј-
ске вриједности (и то управо овако као што се каже,
а не да ко из Србије плати садашњијем аустријским
банкама или који из царства аустријскога цванцикама).
За пренумеранте из Русије (ако би се који нашао) цијена
је једна рубља и 20 копејки у сребру. Новци се ишту

216

ПОСВЕТА ЧЕТВРТОЈ КЊИЗИ НАРОДНИХ
ПЕСАМА БЕЧКОГ ИЗДАЊА

СВИЈЕТЛОМЕ И ЧЕСТИТОМЕ
КНЕЗУ ОД СРБИЈЕ
ГОСПОДАРУ
МИХАИЛУ М. ОБРЕНОВИЋУ

Свијетли и чесићи Кнеже,
јремилосијиви јосиодару!

Од почетка године 1844, како сам имао срећу те
си ме ТИ познао, што сам год ја добра учинио у
књижевности нашој све је ТВОЈА слава и дика.
Јер, живећи ја с муком и с натегом, као што сам жив-
љео до онда без ТВОЈЕ милостиве и родољубиве
помоћи, тешко би се ишто од онога могло учинити.
Ако ли сам ја за ово вријеме у књижевности нашој
учинио што рђаво и зло, оно је само моја кривица и
срамота, јер си ТИ мени помагао, као и сад што
ми помажеш, само добро да чиним.

У Бечу 1. октомврија 1862.

Твој
препокорни и захвални слуга
Вук Стєф. Карађић

(Срйске народне јјесме, Беч, 1862, IV;
текст узет из Државног издања СНП,
Београд, 1896, IV, стр. XL--XL1)

218

ПРЕДГОВОР ЧЕТВРТОЈ КЊИЗИ НАРОДНИХ
ПЕСАМА БЕЧКОГ ИЗДАЊА

У предговору к овој књизи мислио сам казати:
1) зашто она није наштампана прије (иза треће) него
тек сад; 2) о пјесмама које је састављао и писао црно-
горски владика Петар I (садашњи Свети Петар), као
што сам обрекао на страни 68; 3) откуда је и од кога
је која од овијех прије нештампанијех пјесама. Али је
мене беспрестана главобоља тако збунила да ни о чему
овоме засад не могу казати ништа као што би требало,
него ћу само (и то с великијем страхом и с муком)
казати што о овијем пјесмама које прије нијесу штам-
пане. У овој књизи има шездесет и две пјесме, од ко-
јијех двадесет и четири штампане су прије које у трећој
књизи у Липисци године 1823, које у четвртој у Бечу
године 1833, а осталијех тридесет и осам нијесу штам-
пане нигда прије. Иза овога предговора где се поименце
назначе све пјесме које су у овој књизи, ове које су
прије штампане, наштампаће се рукописнијем словима.

Ево сад што је могуће краћега рачуна о овима
пјесмама које досад нијесу штампане:

I Пјесме под бројем:

2 (Погибија Вука Мићуновића)

8 (Смрт Алај-бега Ченгијћа)

25 (Опет то, али из Црне Горе)

47 (Петар Бошковић и Гавран барјактар) —

219

послао ми г. Саво М. Мартиновић Цетињанин, који је
првијех година владе црногорскога кнеза Данила био
стотинаш у војсци црногорској, потом је због познате
онамо неслоге и заваде изишао из Црне Горе и сад
живи у Задру. О овоме знатноме Србину ја ћу, ако
бог дâ здравље, говорити више у петој књизи, за коју
ћу гледати да се што прије почне штампати.

## II Под бројевима:

7 (Лазар Пециреп) и

57 (Смрт Смаил-аге Ченгијћа) —

писали смо ја и покојни незаборављени пријатељ мој
Моцо Ђорђијевић године 1846. у Србији, и то прву
у Ваљеву од Дамљана Дуловића из Горње Мораче из
села Трновице, који је онај дан ондје у некога копао
кукурузе на надницу па га ја, чувши да лијепо пјева
уз гусле, измолим на неколика сахата те дође к мени
у хан, а другу на Убу од Михаила Мариновића из
нахије требињске из села Слимнице, који је био младо
момче, па ондје у гостионици служио.

## III Под бројевима:

9 (Драшко Поповић и Гришац Осман-ага)

15 (Смрт Ускок-Каримана)

52 (Смрт Бибића Зеинила)

53 (Морачани и Колашинци)

54 (Јунаштво и смрт Лопушине Вука)

55 (Први ударац турски на Грахово 1836)

56 (Опет то, али друкчије)

58 (Опет то, али друкчије)

60 (Корјенићи и трешњевски овчари)

61 (Мурат Оташевић и Мехмед буљубаша) —

послао ми је мој стари пријатељ и у овакијем пословима
помагач поп Вук Поповић Ришњанин.

220

IV Под бројевима:

12 (Ћелошевић Перо)

13 (Лука Пустахија и Веризовић Рамо)

17 (Јанко Лакетић и Петар Бошковић)

18 (Мећикућићи с Брђанима)

19 (Ага од Медуна и Јован Бабовић)

20 (Чета Спушка)

21 (Пипери и Црнчани)

22 (Иван Николин)

23 (Мујо Хркотић и Божовићи) —

послао ми је владика црногорски Петар II, а он је на
моју молбу препоручио те су се преписале од некога
Тодора Икова из Пипера.

V Под бројевима:

35 (Бјелић Игњатије)

39 (Лазар Мутап и Арапин)

43 (Станић Станојло) —

писао сам ја још 1815. године из уста слијепца Филипа Вишњића.

VI Под бројевима:

37 (Бој на Кукутници)

45 (Устанак кнеза Милоша на Турке) —

написао ми је и дао Марко, син попа Филипа, из нахије
пожешке, из села Трнаве, о коме сам ја говорио у пред-
говору к првој књизи у Липисци.

VII Пјесму под бројем:

44 (Војевање црногорско и руско на Никшиће) — написао ми је и послао (са још много пјесама из различнијех времена које ће се послије штампати) Максим Шкрљић, којега су стари били ускоци у Морачи, пак се за времена кнеза Милоша доселили у Србију, у

221

нахију ужичку, у село Перутац или Перућац, а он је
сад латов у Смедереву (а кад ми је ове пјесме писао
и послао био је то исто у Радујевцу).

VIII Пјесму под бројем:

58 (То исто, мало друкчије) —

дао ми је преклани на Цетињу сердар Ђуко Среда-
новић, који је ондје као управитељ двора кнежевнога,
а он ју је добио од некога из Херцеговине. Овај г. Ђуко
дао је мени онда још неколико лијепих пјесама о раз-
личнијем бојевима за времена кнеза Данила, које ће се
штампати у петој књизи, а и прије тога он је мени
послао неколике лијепе пјесме од старијех времена,
које ће се послије штампати у реду с другима онако-
вима. У петој књизи, кад буде говор о овијем помену-
тијем његовијем пјесмама, мораћу и о њему говорити
што више.

IX Песму под бројем:

62 (Спомен од боја на Кукутници) — послао ми је преосвештени господин Јанићије Нешковић, владика ужички и пр.

Осим ове именовате господе и пријатеља, мени су
још и други гдекоји, као нпр. стари мој пријатељ и у
овакијем пословима помагач г. Вук Врчевић, садашњи
аустријски вицеконзул у Требињу и покојни Стефан
Цуца, слали и давали различнијех пјесама, тако да сам
ја од многијех овдје наштампанијех имао по двије и по-
три пак сам их поредио и наштампао ону која ми се
најбоља учинила. Од г. Вука Врчевића, као и од попа
Вука из Рисна, имам ја још различнијех пјесама за
штампање.

Штампање ове књиге надгледао је г. професор др
Фр. Миклошић и г. академ[ски] сликар Димитрије
Тирол, којима ја зато врло захваљивам. Што се поред
свега њиховога труда и добре воље опет поткрало

222

НАПОМЕНЕ УЗ ПЕСМЕ БЕЧКОГ ИЗДАЊА

КЊИГА І (1841)

ВЛАХ, КАРАВЛАХ И МОРЛАК

(Уз песму бр. 4: „Опет на просидби“.)

Осим онога што се по сјевероисточнијем крајевима народа нашега овом ријечи влах зову и прави Власи, који се по осталијем крајевима највише зову Кара-власи, Срби закона турскога у Босни и у Херцеговини, а тако и они закона римскога, како у Босни и у Херцеговини, тако и у царству австријскоме изван Далмације, зову власима браћу своју закона грчкога. У Далмацији пак грађани и варошани зову влахом свакога сељака са сухе земље (који не живи на острвима), а што се нашијем језиком онамо зове влах, оно се талијанскијем и по овоме њемачкијем зове морлак (morlacco).

Јамачно ова пјесма није спјевана за просидбу, него се на њој само зато пјева, што је о прошењу дјевојке. Таковијех пјесама има и више, које нијесу спјеване за оне догађаје на којима се највише пјевају, него су само зато узете што се чини да приликују за оне догађаје (као нпр. апостоли и јеванђелија за празнике).

224

О ЈЕЗИЧКИМ НЕПРАВИЛНОСТИМА У ПЕСМАМА

(Уз песму бр. 33: „Док се сватовима месо сијече“)

Ја мислим да би приличније и правилније било казати: пред сватове, него: пред сватима или: пред сватовима, но овакијех погрјешака, и још много већијех (гдје се не може сумњати како би било правилније), може се по онијем крајевима доста чути, особито у пјесмама, и то без икаке невоље. Као што је познато да се по јужнијем крајевима народа нашега узима вин. падеж мјесто сказ. и твор. (нпр. такога јунака нема у сву нашу земљу — мјесто нашој земљи; био сам на војску — м. на војсци; пред дворе му коло игра — м. пред дворима итд.), тако се по Црној Гори и онуда по Приморју, особито у пјесмама, и то без икаке невоље, узима сказ. и твор. мјесто вин., нпр. отишао у Млецима (мјесто у Млетке); изиђе пред кулом (м. пред кулу) итд. За оно прво (вин. м. сказ.) готово би се могло рећи да (у онијем крајевима) већ није погрјешка, али ово друго (сказ. и твор. м. вин.) заиста је велика погрјешка и нагрда у језику нашему, како год и оно што се у Мацарској (особито по варошима) говори: на белим коњу, по сувим путу, у нашим сокаку [...]

ПЈЕСМЕ СЛЕПАЧКЕ

У Сријему, у Славонији, у Бачкој и у Банату, сли-
јепци наши слабо знаду јуначкијех пјесама него, пред
кућама стојећи, пјевају пјесмице побожне, да би њима
људе на подјелу побудили, а на саборима (како код
цркава и код манастира, тако и по варошима и по
селима на панађурима и о празницима) посједају на
земљу, па као пјевајући уз гусле моле да им се што
удијели. Прве ове пјесмице зову они преткућнице
(или преткутњице, што се пјевају пред кућама),
а друге клањалице (којима се људима клања
и моли). Слијепац Филип Вишњић, кад је чуо

15 Вук Караџић

225

у Сријему ове клањалице, подсмијевао се говорећи:
„Ваши слијепци не знаду ништа да пјевају, него само
богораде уз гусле и вичу: „Подарујте, об-
радујте!““

СЛЕПА ПЕВАЧИЦА ЈЕЦА ИЗ ЗЕМУНА

У манастиру Троноши, у Јадру, био је с десне стране
код двери намоловат го старац, кога су гује опасале,
те га кољу и пију му сисе. Као што обично родитељи
различне иконе по црквама и по манастирима дјеци
толкују, тако је и мени мој отац казивао да се онај
старац звао Богати Гаван, и да је поред свега
великога богатства био врло тврд и немилостив, па
га зато бог онако осудио. Сад ја управо не знам, или
је ово каква црквена историја или само народна припо-
вијетка, еле у овој пјесми о Гавану готово нема ништа,
него само о жени његовој¹. Ову је пјесму пјевала уз
гусле нека Јеца, сљепица у Земуну, просећи од куће
до куће, тј. кад дође пред чију кућу, она почне уз гусле
пјевати (да је чују да је пред кућом), па кад јој се што
удијели, или одговори да се не нада ничему, она престане
ондје докле је испјевала, па иде даље, а ко је замоли,
она му пјева цијелу пјесму, као што је мени пјевала
неколико пута. Од исте Јеце сљепице ову је пјесму мени,
са још неколике јуначке пјесме, за љубав пријатељску
преписао и послао, још 1826. године, садашњи земунски
парох, честњ[ејши] и високоучени г. Аврам Жи-
вановић. Ја сам је потом (1838) слушао и у Имот-
скоме (у Далмацији) од људи који нијесу слијепци ни
просјаци. Она је и потом особито знатна, што је по

¹ [...] У Маџарској приповиједају да се у језеру Балатуну, кад је небо ведро и вода бистра, и сад виде зидине од Гавановијех дворова; у Имотскоме имају два језерца од којијех се веће, које нигда не пресише, зове Црвено језеро (зашто је око њега црвено камење), више овога на бријегу познају се зидине од некакве зграде за које се ондје приповиједа да су крајњи остатак од Гавановијех двора, под којима се земља провалила и оно језеро постало.

226

садржању и по дужини налик на јуначке пјесме,
а стопе и слогомерје у њој женскијех пјесама.

О „УГРИНУ“ СИБИЊАНИН ЈАНКУ

(Уз песму бр. 266: „Секула и вила“.)

Опомињем се да сам још у Тршићу, као дијете,
слушао пјесму како је Јанко стао негдје распињати
чадор „код зелена у гори језера“, па му казала вила:

„Чу ли мене, од Сибиња Јанко!
Ти не йењи бијела чадора,
На мојему дивну иралишшу,
И на мојем дивну јевалишшу —
Јера ћу ши све йосиријељаши
Вране коње и добре јунаке.“

А кад се Јанко на то поплашио, онда Секула разго-
варајући га и слободећи, рекао:

„Дај ши мене два ронца јунака,
И дај мене два бијела рша,
И дај мене два сива сокола;
Живу ћу ши вилу ухвашишши.“

Јанко му то да. Кад вила побјегне води у дубине,
он пусти два ронца јунака, те је истјерају насухо. Кад
побјегне преко поља равна, он напусти два бијела хрта,
а кад се дигне небу под облаке, он пусти два сива со-
кола, и тако је савлада и ухвати.

О ПЕВАЊУ У ИГРИ „ПАУН“

(Уз песму бр. 267: „Паун и коло“.)

Играчи и играчице ухвате се управо у коло, а једно
метну у сриједу и оно се зове паун. Кад играчи
пјевају: Паун пасе, трава расте, онда се паун
рукама маша за земљу, као да чупа траву; кад пјевају:
Пауна нам ноге боле, он се хвата рукама
за ноге, и нагиње се као да храмље; кад се пјева: Пауна
нам глава боли, он се ухвати руком за главу,

15*

227

као да га боли; кад пјевају: Пауна нам леђа боле, он се превија, као да га леђа боле; кад пјевају: Паун нам се тимарује, он прстима прихвата за своје хаљине као да их од нешта чисти, и оно баца на земљу; кад пјевају: Паун трепти да полети, он дигне руке и њима чини као птица летећи крилима; а кад запјевају: На чије ће дворе пасти? Чију л'љубу обљубити? он загрли у колу кога хоће и пољуби се с њиме, па се он онда ухвати у коло, а оно друго остане паун итд. Ова је игра обична у Србији и у Босни по варошима, као у Сријему, у Бачкој и у Банату јасићук.

## ПЈЕСМЕ КОЈЕ СУ СЕ У БУДВИ ПЈЕВАЈЕ НА СПАСОВДАН

До прије неко двадесет година био је у Будви обичај да сваке године на Спасовдан рано ујутру изиђе мноштво женскиња и мушкиња на брдо које се зове Спас. Сви који су тамо излазили били су обучени у стајаће хаљине, а осим тога момци и дјевојке с вијенцима на глави од различнога цвијећа. Наврх тога брда имају зидине од цркве, за коју се приповиједа да се звала Свети Спас, по чему се и брдо сад тако зове. Пред овијем зидинама било је управо за овај дан начињено (по обичају онијех крајева, које се и данас, премда је већ разваљено, зове) Вилино гумно. Како би Будљани на брдо изишли, одмах би се младеж на гумну ухватила у коло па би мушкарци, који су сви један до другога похватани, запјевали:

> Добро јуђро, б'јеле виле!
> И нама ѝа дајше!

Пошто би ово женскиње отпјевало, онда би сви пјевали ову прву пјесму, а кад би њу испјевали и у говору се мало одморили, онда би другу, а тако потом и трећу. Послије овога пјевања почастили би се чиме што са собом донесу, па би се онда младеж проиграла

228

и прошалила, а потом би се вратили свако својој кући.
Као што у почетку рекох, већ има око два[д]ес[е]тина
година како је овај обичај престао.

ВАРИЈАНТЕ ПЈЕСМЕ „СМРТ ОМЕРА И МЕРИМЕ“
(Уз песму бр. 342: „Смрт Ивана и Јелине“.)

Ова пјесма и све три за њом иду међу пјесме ју-
начке, или барем међу оне између женски-
јех и јуначкијех, али их ја зато овдје мећем
да би се боље видјети могло не само како су о једној
ствари различне пјесме постале, него и како се једне
пјесме по народу различно пјевају. Смрћи Омера и
Мериме (Мерјеме или, управо, Мејреме) ја сам
први пут чуо у Тршићу 1803. године од једнога тур-
скога Циганина из Босне, који ју је уз гусле пјевао,
потом сам је слушао од млого жена и дјевојака у Ма-
царској и имао сам је сад преписану од много
руку, из којијех сам изабрао ове три, но све ми се чини
да ниједна није онако добра као што сам је први пут чуо.

НАПОМЕНА УЗ СТИХ:

„МОЈ МЕЛТЕФЕ, МОЈ ВЕЛИКИ СТРАХУ“

(Уз песму бр. 651: „Опет тврђа у вјери“.)

Правилније би било страше него страху, али
сам ја од пјевачица тако чуо, и чини ми се да је сад
тако обичније, и мислим да су томе два узрока: прво,
што се X у нас сад слабо изговара, а по многијем
мјестима не изговара нимало, а друго, што оваковијех
ријечи мало има које се у зват. падежу говоре (да би
се изговор од старине задржао). Од сиромах, које
се почесто говори, каже се сиромаше; тако се
и од влах говорило влаше, но мало-помало заборавило
се да је то од влах, и почело се мислити на влаше
(које би по правилу морало бити влашче). Тако

229

сам слушао у Дубровнику гдје се Х добро изговара,
*iriјеше* (од гријех), нпр.: Иди гријеше од мене!
(кад се ко чега аратосиља).

НАПОМЕНА УЗ СТИХ: „ОЈ, ФРАНЦУЗУ, ЦАРЕ СИЛОВИТИ“
(Уз песму бр. 683: „Митровкиња цару француском“.)

Правилније би било Французе него Фран-
цузу, али сам ја тако чуо и оставио. И оваковијех
ријечи у нас има мало које би се у зват. падежу често
говориле. Ја се опомињем само да су у Тршићу једног
човјека, коме је надимак (име осим крштенога имена,
које у Црној Гори готово сваки човјек има) био *Kygyz*,
звали: О *Kygyze*! А осим тога може бити да је овој
погрјешци мало узрок и оно што се у кнез и у витез
(које се обје ријечи у славенскоме језику свршују на ь)
у зват. падежу претвара З у Ж (кнеже и витеже),
а поред свега тога ваља да ни ово није сувише споме-
нути: рекао би човјек да се љепше чини кад два сушт.
имена у зват. падежу дођу једно за другим, да су на
крају различна, као што сам слушао и: „Рисну граде
на силу трговче“! А може бити да се зато пјева и:
Шабац граде, мјесто Шапче граде (?).

КАД ПРОСЕ С ВУЧИНОМ ]

Опомињем се да сам у дјетињству моме гледао у
Србији да људи, који убију вука, набију му кожу суху
на мотку, па иду с њоме од куће до куће те просе вуне.
У Далмацији пак осуше кожу с главом цијелом, па је
напуне сламом или сијеном, у ноге јој завуку по дрво,
а у отворена уста мјесто језика намјесте комад црвене
свите или абе па тако, као с цијелијем вуком, иду те
просе не само вуне него и другога свашта, нпр. жита,
соли, сланине итд. Кад с тако начињеном вучином
дођу пред кућу, они је намјесте као да је жив вук, па
око ње стану пјевати овако:

230

Домаћине, роде мој!
Ево вука йред твој двор.
Гони вука од куће,
Није добар код куће.
Подај вуку сочице,
Да не коље овчице;
Подај вуку варице,
Да не коље јарице;
Подај вуку вунице,
Да не коље јунице;
Подај вуку сланине,
Да не слази с йланине;
Подај вуку свашта досша,
Да не коље око мосша.

О ЕПСКИМ СЛИКОВИМА

(Уз песму бр. 709: „Младе дјевојке“.)

Нико врже Мару на самару,
А Љиљану на ђолу риђану.

Напомена: На самару мјесто на самар, да изиђе слично с Мару, као и у другоме стиху на голу риђану (да изиђе слично са Љиљану) мјесто на голог риђана.

ЈЕДАН ЗАНИМЉИВ МОТИВ У ПРЕДАЊУ И ПЕСМИ

(Уз песму бр. 730: „Шуичкиња Мара“ и поводом Вуковог чланчића „Грађа за леп српски роман“, објављен у „Даници“ за 1829)

Ја сам казао у Даници за годину 1829. како се у Србији приповиједа да се ово догодило у Космају и неисказано сам се обрадовао кад сам на крај Далмације и пјесму о овоме нашао. — За ово последњих једанаест стихова, одавде докраја, готово би се могло рећи да су овдје додати по другијем пјесмама (као нпр. по 597).

[...]Жена од које сам ову пјесму преписао, одговорила ми је да је Шуица негдје у Босни планина, а

231

Малован брдо у њој, но поп Павле Карано-
-Твртковић увјеравао ме је да је Шуица село
и кроза њ поток, а Малован ондје планина.

НАПОМЕНА УЗ СТИХ: „ЈОШ ЈЕ ДАЉЕ ПРЕДА Њ ИШЕТАЛА“

(Уз песму бр. 760: „Хасанага и његова љуба“.)

Ово се често може чути у нашијем народнијем
пјесмама, и чини ми се да је против разума (јер није
могла даље преда њ ишетати, него га је угле-
дала), или то значи да је врло далеко преда
њ ишетала.

О ПЕСМАМА ИЗ БАЧКЕ

Ја имам још неколико пута оволико бачванскијех
пјесама нашега времена, али их понајвише није за
штампу а многе не вриједе да се штампају, него сам
из свију њих ове изабрао као најљепше и најдостојније
друштва осталијех нашијех народнијех пјесама.

О ЈЕДНОЈ ОСОБИНИ ПЕСАМА ИЗ БАЧКЕ

Хвалио се, дикице, Айићеви Паја

(Уз песму бр. 766: „Апићев Паја“.)

У пјевању свију пјесама од ове мјере додаје се у
Бачкој послије друге стопе дикице, и то или овако
пјевајући сваки стих по други пут, или одмах у по-
четку, нпр.:

Хвалио се, дикице,
Хвалио се Айићеви Паја.

А од једнијех пјевачица слушао сам и овако:

Хвалио се, дико,
Хвалио се, дикице, Айићеви Паја, итд.

232

КЊИГА II (1845)

УЗ ПЕСМУ бр. 10: „МУЈО И АЛИЈА“

Јамачно је ова пјесма у народу нашему старија од
Турака у нашијем земљама, него су ова имена послије
узета, а ја их нијесам хтјео мијењати.

О ЗАВРШЕЦИМА ПОЈЕДИНИХ ПЕСАМА

(Уз песму бр. 11: „Змија младожења“.)

Гдјекоји пјевачи често додају на свршетку пјесме:

Онај лаже који мени каже,
Онај лаже, а ја йолаћујем.

С тијем пјевач показује да ни он сӑм не држи све за
саму истину што се пјева.

НАРОДНО ПРЕДАЊЕ О МОМЧИЛОВОМ ЈАБУЧИЛУ

(Уз песму бр. 24: „Женидба краља Вукашина“.)

Приповиједа се да је онамо негдје, у некаком језеру,
био крилат коњ, па излазио ноћу те пасао Момчилове
кобиле које су пасле по ливади око језера. Но како
би коју кобилу опасао, он би је ударио ногама у трбух,
те се изјалови (да не би ождријебила крилата коња).
Кад то дозна Момчило, а он узме бубњеве и таламбасе
и остале којекаке справе што лупају, па отиде дању
те се сакрије код језера, а кобиле натјера око језера.
Кад ноћу изиђе коњ из језера и опасе једну кобилу,
па пође да сиђе с ње, онда он почне лупати у бубњеве
и у остале справе, те се коњ поплаши и не узима кад
изјаловити кобиле, него утече у језеро, а кобила остане
суждребна и ождријеби (Момчилу) крилата коња,
којега једни у овој пјесми називају вранцем, једни
доратом, једни ђокатом, а овдје се пјева Јабу-
чило и, краткости ради, чилаш и чиле.

233

УЗ СТИХ: „У МОМЧИЛА САБЉА СА ОЧИМА“

Ја не знам шта значи сабља са очима, а ни
пјевач ми није знао казати. Да није на њој гдје била
каква шара, као очи?

ЈЕДНА ВАРИЈАНТА ПЕСМЕ „ЗИДАЊЕ РАВАНИЦЕ“

(Уз песму бр. 35: „Опет зидање Раванице“.)

Ја сам ову пјесму, у многоме којечему друкчије,
слушао још као дијете у Тршићу. Опомињем се да су
Југовићи постављени као настојници и управитељи
зидања и да је кнез Лазар одредио:

Ко донесе камен на рамену,
Да се њему йо жућ дукаш даде;
Ко донесе воде у ђуђуму,
Да се њему йо бијел їрош даде; но
Јуђовићи божји несрећшнићи
— царево блајо зайшомише
и у урну земљу закойаше, итд.

КОМЕНТАР

(Уз песму бр. 39: „Сестра Леке капетана“)

Весео їти Марко ђувећија
Код овоја војводе Милоша!

значи: ништа је Марко према Милошу. Ова ријеч
весео може се и у говору чути у овоме смислу.

О ЈЕДНОЈ ПЕСМИ ТЕШАНА ПОДРУГОВИЋА

(Бр. 41: „Марко Краљевић и Вуча пенерал“.)

Текија је црквица између Варадина и Карловаца,
а ја сам ову пјесму писао у Карловцима од Подруго-
вића. Да ли је он пак и прије знао за Текију, или ју је
тек онда овдје уметнуо, то ја управо не знам.

234

ШТА ЗНАЧИ СТИХ „ЦАРЕ ЛАЗО, ОД МУШКИЛЕХ
ГЛАВА“?

(Уз песму бр. 44: „Цар Лазар и царица Милица“.)

Цар Лазаре сједе за вечеру,
Покрај њећа царица Милица.
Вели њему царица Милица:
„Цар-Лазаре, срйска круно злашна!
Ти йолазиш сјуйра у Косово,
С' собом водиш слује и војводе,
А код двора никої не остављаш,
Царе Лазо, од мушкијех ілава,
Да њи може књигу однијећи
У Косово и найрај вройишш.“

Ја се не могу начудити како је г. М. Светић
(у Љейойису за 1830. годину, ч. друга, страна 59) овдје
могао разумјети да је Лазар цар (или кнез) од
мушкијех глава! Ово значи: од мушкијех глава
никога не остављаш код двора (а за женскиње није да
књиге носе у Косово).

О ЈЕДНОЈ ГРЕШЦИ СТАРЦА МИЛИЈЕ У СТИХУ
„ЈАШЕ КОЊА СЈЕТНО И ВЕСЕЛО“

(Уз песму бр. 88: „Женидба Максима Црнојевића“.)

Сјетно управо значи жалосно, као и у овој
истој пјесми у стиху 133 и 420, али овдје значи као
радосно! Из овога се види да старац Милија ове
ријечи у говору није познавао, нити јој је знао правога
значења, него ју је пјевао и уз весело и уз неве-
село. Ја сам споменуо у предговору к Пословицама
да се у Перасту говори сјета и значи жалост.

235

Војску куйи, хајде на Кијево¹,
Да јуначки мејдан йоделимо
И сабљама мејдан разделимо:
Ја л' йоврайшиш' моју очевину,
Ја л' московску сабљу оййасайши.

На ово јој турски цар одговори врло лијепо и смјерно да њезина очевина није више у њега, „већ у Крму у цара Татара“. Онда она пише цару Татарану и замоли га да би јој је послао, а она њему обрече и за дуже мира и више пшенице и већу цамију, но цар Татаран одговори јој врло грубо и непристојно, говорећи да њезина очевина заиста јест у њега, али да јој је не дâ, него да ће војску на њу подићи, „Петрибора с' земљом поравнити“ и синове јој и кћери и њу саму заробити и истурчити итд. Тако се отвори рат и Госпа Јелисавка завлада Крмом и придобије своју очевину.

СТОЈАН ЈАНКОВИЋ

(Уз песму бр. 21: „Женидба Стојана Јанковића“.)

Малоприје сам напоменуо да су Млечићи 1669. године признали јунаштво Стојана Јанковића и поставили га сердаром над Морлацима, послије су му одредили 20 дуката плате на мјесец и, осим другијех различнијех поклона, дали му златну колајну и два сина поставили му капетанима. Био је четрнаест мјесеци роб у Цариграду, па њекако утече и дође здраво у Котаре, и послије опет бијући се с Турцима погинуо је од пушке. Од његове породице имају сад у Далмацији два брата, Ђорђије и Ћирјак, који осим многијех другијех баштина у Котарима имају у Задру господску кућу. Име се Стојана Јанковића спомиње у пјесмама по свему народу нашему, а у Котарима се о њему много којешта и приповиједа. Као што је г. Теодор Петрановић у „Магазину“ за годину 1841. описао породицу Илије Сми-

¹ Пјевач је овдје узео Кијево за поље.

237

љанића, онако би ваљало да ко опише и породицу Стојана Јанковића, а поменута његова два потомка имају зато сила писменијех свједочанства.

ИЛИЈА СМИЉАНИЋ

(Уз песму бр. 23: „Јанковић Стојан и Смиљанић Илија“.)

Као што г. Теодор Петрановић доказује, и Смиљанић је Илија живљео у Далмацији у другој половини XVII вијека, него може бити да је мало млађи био од Стојана Јанковића. О смрти његовој приповиједа се у Хрватској и у Далмацији да је, водећи из Удбине некаку робињу, стао у планини Вучаку, већ готово на међи далматинској, да се одмори, па га ондје стигне турска потјера и убије.

ИВО СЕЊАНИН

(Уз песму бр. 26: „Женидба Ива Сењанина“.)

И Иво Сењанин спомиње се у пјесмама по свему народу нашему, али о њему засад ја не знам ништа више. По свој прилици би се о њему могло што наћи у сењскијем или задарскијем архивима, или у каквијем књигама из XVII вијека.

БАЈО ПИВЉАНИН

(Уз песму бр. 67: „Зашто оде Бајо у хајдуке“)

Бајо је Пивљанин живљео на свршетку XVII и у почетку XVIII вијека. У Црној се Гори приповиједа (као што спомиње и г. Симо Милутиновић у Црнојорској и херцејовачкој јеванији на страни 95), да је ондје на Цетињу погинуо од Турака 1712. године. Да је био родом из Пиве (у Херцеговини), то показује његово презиме (Пивљанин). У Пиви се јамачно мора знати и из кога је села и има ли јоште ко од његова рода, а може бити да се онамо што и

238

више и друкчије приповиједа зашто је отишао у хајдуке. Он је, као што се и пјева и приповиједа, љети с подоста друштва хајдуковао или четовао против Турака по Херцеговини, а зиме је проводио у Приморју код Пераста, гдје се и сад показују зидине од куће и његове и његова друга Лима харамбаше (онуда се приповиједа да су под кућама или кулама имали тамнице, у којима су држали Турке, кад би кога жива ухватили). Пераштани отприје нијесу међу се примали људе нашега закона, али су се, опет, доласку овакога јунака и турскога непријатеља, као што је био Бајо Пивљанин, врло обрадовали, јер су и они били онда у великоме страху од Турака, који су их често узнемиривали. У Перасту се приповиједа да се Бајо Пивљанин ондје звао Никола сердар. По свој прилици му је крштено име било Никола, а Бајо надимак, а сердарство ваља да су му дали Пераштани. Кад Турци 1712. године ударе на Црну Гору, Бајо, као што се приповиједа, отиде са својијем друштвом Црногорцима у помоћ и онамо погине. На онијем крајевима он се спомиње и у пословици:

*Не боји се Бајо Јушке џефердара,
Нејо Јушке ойуйом свезане.*

## ХАСАНАГИНИЦА

Ова је пјесма први пут наштампана 1774. године у путовању Фортисовом по Далмацији, и то латинскијем словима с преводом талијанским, а из овога превода превео ју је Гете 1789. године на њемачки језик. Тако је она прва наша народна пјесма која се појавила у ученој Европи. Из путовања Фортисова ја сам је 1814. године преписао нашијем словима и онда овдје наштампао. У поменутој Фортисовој књизи она је наштампана са много штампарскијех, а по свој прилици, и писарскијех погрјешака, које сам ја, колико сам и како сам онда знао, гледао да поправим. Послије је више зато нијесам штампао, што сам све

239

очекивао нећу ли је у народу гдје од кога чути, но досад
нигдје ни спомена. Да је Фортис казао мјестимице гдје
ју је чуо и преписао, ја бих путујући по Далмацији ишао
онамо и питао најстаријих људи и жена, али он то није
назначио. Тако је ја сад опет овдје штампам по Фортису.
Што сам прије поправио, нешто сам задржао, као што
мислим да би народни пјевач према осталијем пјесмама
казао, а гдјешто сам се и повратио к Фортису, што сам
чуо да се у народу говори и пјева. Из онога што је код
гдјекојијех ријечи и стихова доље назначено, познаће
читатель како главне промјене, тако и смјесу нарјечија,
особито босанскога и чакавачкога:

Штӑва се б'јели у йори зеленој?
Ал' је снијеї, ал' су лабудови?
Да је снијеї, већ би окойнио,
Лабудови већ би йолешјели;¹
Ниш' је снијеї, ниш' су лабудови,
Неіо шайор аіе Хасанаїе,
Он болује од љушијех рана,²
Облази йа маши и сесйрица,
А љубовца од сйида не моїла.
Кад ли му је ранам' боље било,
Он йоручи вјерној љуби својој:
„Не чекај ме у двору б'јелому,
Ни у двору, ни у роду мому.“
Кад кадуна р'јечи разумјела,
Још је јадна у йој мисли сйала³
Јека⁴ сйаде коња око двора;
Тад' йобјеже Хасанаћиница,
Да врӑш ломи куле низ йенцере.
За њом йрче дв'је ћере⁵ дјевојке:
„Врӑши нам се, мила мајко наша!
Није ово бабо Хасанаїа,

¹ Полешјели, као и дјевојка и недјеља, то је по дубровачкоме и босанском говору. Гледај код броја 6.

² Мјесто од љушијех рана Фортис има: у ранама љушими (чакавачки и кекавачки твор. падеж мјесто сказ.! А и осим тога ја мислим да је у нас приличније од рана него у ранама).

³ Сйала мјесто сйајала говоре чакавци и Дубровчани.

⁴ Мјесто јека ја сам прије штампао шуйшањ, и мислим да би тако било приличније, али сам сад оставио овако.

⁵ Према ћера (мјесто ћерка) има у другој књизи на страни 268 (у стиху 190) и 287 (у стиху 786) шёра.

240

Већ дацца Пиншоровић беже."
И врата се Хасанаиница,
Тер се вјеша бралу око врата:
„Да мој брале, велике срамоште!
Гдје⁶ ме шаље од йешоро дјеце!"
Беже мучи, нишша не јовори,
Већ се маша у цеје свионе,⁷
И вади јој књигу ойрошћења,⁸
Да узимље йойшуно вјенчање,⁹
Да јре¹⁰ с њиме мајци у найраје.¹⁰
Кад кадуна књигу йроучила,
Два је сина у чело љубила,
А двје ћере у румена лица,
А с малахним¹¹ у бешици синком
Одјелиш се никако не моја,
Већ је бралац за руке узео
И једва је с' синком расшавио,
Тер је меће к себи¹² на коњица
С њоме јреде двору бијелому.¹³

⁶ Мjesto јде Фортис има ју. Тако и мjesto дјеце и дјецу има дице и дицу, и у стиху 70. јрид мjesto јред. То је све чакавачки. Гледај код броја 1.

⁷ Мjesto свионе прије сам штампао свилене, али сад остављам овако (од свилне).

⁸ Мjesto ойрошћења ја сам прије штампао ойрошштења, а сад остављам овако, као што чакавци изговарају све оваке ријечи.

⁹ Ја сад мислим да овај стих значи: да узме оне новце што су јој, по турскоме обичају, на вјенчању пред кадијом обречени, ако је муж пусти (ови се новци у Турака зову никјах-јараси, откуда је и у нашијем народнијем пјесмама ниће мjesto вјенчање). Ако је овако, онда ни Фортису нијесу знали казати право значење овога стиха, јер он каже да то значи да иде к мајци и да се може јреудаши.

¹⁰ Гре, као и послије у стиху 40. и 65. јреде, то је чакавачки, али се чује и у Црној Гори, а отуда је и јредом, и узјред, и мимојред, које се говори и у Србији. Мjesto у найраје Фортис има у зайраје, али ја тако нигдје нијесам чуо.

¹¹ Малахан, малихна, малахно говори се у Дубровнику, а и у Босни.

¹² По нашијем народнијем пјесмама било би приличније за се него к себи, као што сам ја прије и штампао, али сад остављам овако.

¹³ Овај је стих у Фортиса овако: „С њоме греде у двору бјелому.“ По свој прилици је Фортис рукопис од ове пјесме показивао некакоме ученом Далматинцу, као што и спомиње неке људе који су знали славенску граматику, па ваља да му је он гдјешто йойравио, казавши, нпр., да не ваља писати бијеломе ни бијелом, него

16 Вук Караџић

241

У роду је мало вр'јеме сшала,
Мало вр'јеме, ни¹⁴ недјељу дана,
Добра када и од рода добра,
Добру каду Јросе са свих сцрана,
А највише¹⁵ имоски кадија.
Кадуна се брашу свому моли:
„Ај шако ше не желила, брацо!
Немој мене даваш' ни за која,¹⁵
Да не уица јадно срце моје
Гледајући сирошице своје.“
Али беже нишша не хајаше,
Већ њу даје имоском кадији.¹⁷
Још кадуна брашу се мољаше.
Да найише лисшак б'јеле књиге,
Да је шаље имоском кадији:¹⁸
„Дјевојка¹⁹ ше л'јейо йоздрављаше
А укњизи л'јейо ше мољаше:
Кад йокуйиш юсйоду свашове,
И кад йођеш њеном б'јелу двору,
Дуї йокривач²⁰ носи на дјевојку,
Када буде ати мимо двора,
Да²¹ не види сирошице своје.“

бјелому. Зато овдје у овакијем догађајима има свуда на крају у,
а у народу је нашему код прил. имена првога скл. обичније е него у.
Гледај мало даље код броја 17 и 18.

14 Мjesto ни Фортис има не, али ја мислим да је ни приличније.

15 Мjesto: А највише Фортис има Да мајвеће, које може бити да је штампарска погрјешка мјесто А највеће, као што би рекли чакавци и Крањци.

16 Мjesto ни за која Фортис има за никоја, и по свој прилици ће му бити и то поправио какав граматик, јер и у нас и сад има људи који говоре да не ваља писати, нпр. ни у чијој кући, ни код која, ни йред ким, него: у ничијој кући, код никоја, йред никим.

17 И овај је стих у Фортиса покварен са имојискому мјесто имоском. Гледај мало прије код 13.

18 И овдје је у Фортиса имојискому мјесто имоском.

19 Ја не знам како се њој може казати дјевојка, кад је била удата и има петоро дјеце? А овдје тако стоји и у стиху 65. и 66! Ја сам и то прије био промијенио, али сад остављам овако.

20 Мjestо йокривач Фортис има йодклинваз-?

21 Мjestо Да Фортис има Нег (ваљда мјесто Нек), али ја мислим да је у овоме смислу боље да (Damit Sie nicht sehe) [да је она не види], него нек или нека (Sie soll nicht sehen) [она нека не види].

242

КЊИГА IV (1862)

О ПЕСМАМА ВЛАДИКЕ ПЕТРА І

(Уз песму бр. 10: „Бој Црногораца с Махмут-пашом“.)

Ја зацијело мислим да је ове обадвије пјесме о боју Црногораца с Махмут-пашом начинио црногорски владика Петар І (садашњи Свети Петар), па су послије ушле у народ и, идући од уста до уста, колико се могло догоњене према народнијем пјесмама. У предговору ја мислим о овоме говорити више.

УСКОК КАРИМАН

Овај ускок Кариман био је Црногорац из Цуца, из села Ровина од братства Томановића, и било му је име Живко. Приповиједа се да је на кући био потребан и инокосан или, као што се онамо каже, нејак и најакушица, а на Требињу била је кућа Пешиканова задружна и силна и бијесна која се није бојала никога, него је чинила све шта јој год драго било, па је тако и Живку често браве крала и на срамоту отимала и он је све трпио. Једном пред Малу Госпођу, коју прислужују Томановићи, пошаље Живко своју мајку и сестру у Приморје да донесу десетак боца вина и мало ракије и још коју потребу за прислужницу. Пешикани, дознавши за то, договоре се па отиду те их дочекају кад се поврате из Приморја, и отму им вино и ракију и све остало. Кад Живко дозна за то, он прво јутро изишавши пред кућу повиче: „Оставајте с богом Црногорци и ти света Госпођо, не покарај ме што те више никад славити нећу!“ И отоле ускочи у Требиње и потурчивши се онамо стане четовати на Црну Гору. Приповиједа се да је посјекао више од четрдесет црногорскијех глава, међу којима су биле и двије браће Пешикана: Пеја и Коице. Кажу да кроз Бијелу гору и поље Дврсно и Стрекавицу и сад стоји мраморије, које је ударано на гробовима онијех људи

244

што их је он поубијао и приповиједа се да је понајвише
ишао само сӑм у чету па је Црногорце дочекивао из
бусије. Као што се и у овој пјесми види, и у Црној
Гори се приповиједа да су Црногорци навратили и
поткупили Шаренце те га некако убију.

О ВИШЊИЋЕВОМ СТИХУ:
„КО ЋЕ ЧУВАТ’ БАЊЕ И КОСОВА“

(Уз песму бр. 39: „Лазар Мутап и Арапин“.)

По овоме се види да слијепац Филип није знао гдје
је Бања, али то није чудо, јер сам ја читао на немачком
језику како учен Нијемац прекрасно описује Зрињијеву
јуначку смрт у Сигету, па каже да је Сигет на
утоку Мориша у Тису. (Гдје је Сигет
Сегедин!.)

„СМРТ СМАИЛ-АГЕ ЧЕНГИЈЋА“

(Истинити догађај)

Ченгијћи су између првијех племића или оцаковића
закона турскога у Херцеговини и у Босни. По нашијем
народнијем пјесмама од њих је било алајбега и паша.
Пјева се да су имали дворе на Загорју, али је Смаил-ага
сједио у Гацку, у селу Липнику, гдје му и сад сједе
синови.

За овога Смаил-агу Ченгијћа мислило се и говорило
да је између првијех јунака у турскоме царству. Ја ћу
овдје најприје приповиједити истинити догађај како је
он погинуо, па ћемо онда видјети како је народ то у
пјесму обукао.

У нас су досад позната два Грахова: једно између
Црне Горе и турске Херцеговине, а друго у љеванском
кадилуку близу Далмације. Ово прво Грахово било је
отприје сасвијем ни турско ни црногорско, а помало
и турско и црногорско. Граховљани су имали својега
војводу с којијем су сами себи судили, везиру херцего-

245

вачкоме плаћали су понешто у име царскога данка а
тако исто и Турцима корјенићкијем у име ака од зе-
маља, а Црногорци су могли међу њих долазити кад
је коме воља и Турци их ондје нијесу смјели гонити.
Кад настане у Црној Гори владика Петар II, Грахов-
љани се под својијем војводом Јаковом Даковићем
Вујачићем мало-помало одметну сасвијем од Турака
и престану им ишта давати, и стану јавно четовати
по Турској као и остали Црногорци. Зато године 1836.
херцеговачки везир Али-паша Ризванбеговић (који се
по граду Стоцу, одакле је био родом, звао и Сточевић)
подигне на Грахово војску од све Херцеговине. Кад се
у Црној Гори чује да су Турци ударили на Грахово,
млада момчад, особито с Његуша, желећи да се по-
кажу против Турака јунаци као што су слушали да се
приповиједа за њихове старе, одмах спопадну оружје
па не чекајући велике војске потрче пред Турке на
Грахово. Међу овом момчади био је рођени брат Влад-
дичин Јоко, који се по надимку звао Пијо, и Владичин
синовац а потоњега кнеза Данила и садашњега глав-
нога црногорскога војводе Мирка рођени брат Стефан
и још једно момче од Петровића, којему сад не знам
имена. Момчади ове свега, које што је пошло с Ње-
гуша које што је путем пристало, било је око три сто-
тине. Кад они дођу на Грахово, Турци се учине као
да бјеже и тако их умаме међу се и Смаил-ага Ченгијћ
опколи их и многе побије и главе им изосијеца, међу
којима су била и сва три поменута Петровића. Гра-
ховљани, потом, не могући се од турске силе одбранити,
прије него приспије већа војска црногорска, предаду се
са својијем војводом Јаковом Турцима, и Турци, вра-
тивши се натраг, војводу са још неколико знатнијих
главара одведу у Мостар и баце у тамницу, а пошто
ондје дуго потамнују, пусти их паша на откупе и на
обећање да се више неће одметати од Турака.

Црногорцима, а особито Владици, остане на срцу
велика жалост што им Турци ову момчад побише,
а исто тако и велика брига како ће их осветити. Зато

246

Владика којекако наговори дробњачке и ускочке гла-
варе да убију Смаил-агу кад гдје изиђе у Дробњаке
да купи хараче, и они му се обреку да ће то учинити
како први пут изиђе пред њих. Међу овијем дробњач-
кијем главарима најзнатнији су били Новица Церовић
из села Тушимње, које је накрај Дробњака готово до
Морачке границе, и којега су оца, попа Милутина,
Турци одмамили на вјеру у Пљевља па га ондје по-
сјекли, и војвода Шујо Караџић из Петнице којега је
оца, војводу Стојана, године 1809, пошто се Кара-Ђор-
ђије вратио са Сјенице, Сулејман-паша Скопљак до-
мамио на вјеру и посјекао што је онда био подигао
Дробњаке и остале Херцеговце до Лима, те се саста-
вила Црна Гора са Србијом.

Сулејман-паша, посјекавши војводу Стојана Кара-
џића, остави по обичају његова сина Шуја да буде
војвода у Дробњацима. Али се Шујо с Турцима никако
није могао слагати, него је два пута бјежао у Србију:
једном за времена Кара-Ђорђијева, а једном за време
кнеза Милоша. И, вративши се опет натраг, једнако
се с Турцима био и гдје је год могао убијао их и главе
им сјекао, а Турцима никако није одлазио. А Новица
Церовић и други знатнији главари дробњачки највише
су пријатељовали с Црногорцима и ускоцима, а од
Турака зазирали. Тако Смаил-ага, не имајући за себе
никаквога главнога старјешине у Дробњацима, постави
као оборкнезом некаквога Ђока Маловића са села
Дужи, које је по свој прилици на другоме крају Дроб-
њака к Турцима, као што је Тушимња онамо к Мо-
рачи. Само се по себи може мислити да су они главари
дробњачки Ђока Маловића називали турским удвори-
цом, као и он њих пред Смаил-агом што је називао
одметницима.

Дробњаци су између најзнатнијих и најхрабријих
херцеговачкијех племена, и као сусједи црногорски но-
сили су оружје као и Турци и Црногорци, и често су
Турке убијали и главе им сјекли и носили својијем
кућама не плаћајући никакве крвнине, него само чува-

247

јући се од освете. А у новија времена населило се у
онај крај од Мораче много ускока, који се у Морачи
нијесу могли смјестити, гдје су поградили на сохама
или на дирецима чардаке, у којима су зими сједили
са женама и дјецом а љети ишли те четовали по свој
турској Херцеговини. Кад би Смаил-ага дошао с вој-
ском у Дробњаке да купи хараче, ови би са женама
и с дјецом и са стоком побјегли у Морачу, па кад би
Смаил-ага отишао из Дробњака, они би се опет вра-
тили у своје чардаке. А једном, у најновије вријеме, не
хтједну бјежати у Морачу, него покупе на пушку по
двије цванцике па их по неколика старца пошаљу
Смаил-аги и он, примивши те новце, остави их на миру.

По овоме што ја сад рекох за Дробњаке и за ускоке,
може се ласно помислити да Смаил-ага с малом
пратњом није смио излазити у Дробњаке. Тако и го-
дине 1840. (у јесен), кад намисли онамо ићи, скупи из
различнијех мјеста око четиристо коњика, све по избор
јунака бољег од бољега и, дошавши с овом војском
у Дробњаке, намјести се у Дужима код свога приврже-
ника Ђока Маловића, али они, који су му о глави ра-
дили, измаме га оданде даље на Млетичак.

Које Дробњака, које ускока и Морачана, било се
скупило више од четиристо што ће на њ ударити. Ово-
лико људи нијесу се могли скупити сасвијем тајно,
него су начули за то и гдјекоји Турци. Уочи самога
оног дана, кад ће ујутру Срби ударити на Турке, дође
Смаил-аги пред вече некакав поп (у пјесми стоји попа-
дија, али сам ја чуо за попа) и каже му да ће ону ноћ
ударити ускоци на њ, него одмах да бјежи оданде.
Смаил-ага се на те попове ријечи врло расрди, мислећи
и говорећи да Дробњаци хоће да га поплаше, да више
не смије долазити међу њих да купи хараче, па попа
не само сиктерише него викне на момке те га још и
избију. Иза тога, мало доцније, дође му некакав Турчин
Никшићанин, те му каже онако као и поп, али он и
њега сиктерише, па онда стане говорити турскијем гла-
варима који су се код њега десили, а особито Ахмету

248

Бауку из Никшића, који је био мали човечуљак али
велики јунак и имао је много челенака што је добио
за главе црногорске. „Каки ускоци! Каки власи и говна!
Вала и била док узјашем мојега брњаша а потегнем
сабљу, ја ћу сам ударити на петсто ускока. А ти, Бауче,
на колико ћеш?“ — „Вала, ја ћу на триста.“ — „Е тур-
ске ми вјере, неће их више ни ударити од осамсто.“

Ујутру, у саму зору, ударе Срби на Турке и Смаил-
-ага, како чује пуцњаву од пушака, одмах под чадором
скочи на ноге, па припасујући оружје повиче: „Брњаша
ми дајте.“ А кад му јаве да је брњаш већ у ускочкијем
рукама, он усједне на другога коња и видећи Ахмета
Баука гдје стоји на коњу повиче му: „Стани, Бауче!
Не бјежи курво! Знаш шта смо синоћ говорили“, па
онда са сабљом у рупи удари онамо на ватру, али
кад види да одонуд сипа зрневље из пушака као киша,
поврати се натраг па опет повиче на Баука: „Не бој се,
Бауче! Нема овдје војске него је само чета, сад ће то
узмаћи“, па онда полети на ватру, али кад се онамо
прикучи, погоди га једно зрно и обали с коња на земљу.
Кад Баук то види, он повиче: „За турску вјеру шта
то би!“ Па обрне коња и побјегне.

Кад Срби виде да су убили Смаил-агу и главу му
осјекли, они за остале Турке толико нијесу ни марили,
него се забаве око пљачке, те тако побјегне више од
половине Турака. Потом главари дробњачки и ускочки
одведу Смаил-агина брњаша и однесу му главу и оружје
на Цетиње.

249

ИЗ „ЖИВОТА И ОБИЧАЈА НАРОДА СРПСКОГА“

КОЛЕДА

Отприје су ишла момчад уочи Божића од куће до
куће те пјевала пјесме од коледе, у којима се уза
сваку врсту припјева: коледо! Неколико овакијех
пјесама наштампано је у првој књизи „Српскијех на-
роднијех пјесама“ 1841, а опомињем се да сам у дје-
тињству слушао у овакој једној пјесми како желе да
им краве буду млијечне, да намузу пун кабао млијека:

Да окуйам, коледо!

Малои боїа, коледо!

И Божића, коледо!

Момчад она што играју и пјевају зову се коле-
ђани. Овај се обичај међу људима нашега закона
готово сасвијем изгубио, али у кршћана још траје.
Читава коледа рече се и сад кад иде много људи
зajедно.

БУКАРА

У Сријему је обичај да се уз месојеђе свако вече
скупе дјевојке (мале и велике) и младе (а и од мушкиња
дође гдјекоје) насред села, па наложе ватру (понајвише
од ђубрета и од сметлишта) и око ње играју и пјевају,
и то се зове букара или ватриште (хајдемо на
букару — пјевају дјеца на букари).

250

У Шајкашком баталијуну пјевају дјеца уз часни
пост увече:

Oj, сијраоре, сијраоре!
Oj, јаворе сијраоре! —
Чујем, чујем неборе!

А бабе их карају да не слуте на рат. А и у Сријему
пјевају дјеца у игри:

Oj, сијраоре, сијраоре!
Умре, умре сијраоре!
Дозов'ше му шешицу
И очину сесирицу,
Нек донесе шамјана
И сијрук бела босиљка,
Да окадим сијраоре,
Усиај, усиај сијраоре!

ДОДОЛЕ [...]

Неколико дјевојака, кад је суша, иду по селу од
куће до куће, те пјевају и слуте да удари киша. Једна
се дјевојка свуче до кошуље сасвијем, па се онако
гола увеже и обложи различном травом и цвијећем
тако да јој се кожа нигдје не види нимало, и то се зове
додола, па онда зађу од куће до куће. Кад дођу
пред кућу, онда додола игра сама, а оне друге дјевојке
стану у ред и пјевају различне пјесме, потом домаћица
или друго какво чељаде узме пун котао или кабао воде,
те излије на додолу, а она једнако игра и окреће се.
У додолскијем се пјесмама припјева на крају уза сваку
врсту: ој додо! ој додоле нпр.:

Наша дода боја моли: ој додо! ој додоле!
Да удари росна киша, ој додо! ој додоле!

У Србији су отприје у додоле ишле по селима наше
кућевне дјевојке, а сад понајвише иду Циганке да би
што испросиле. У Војводству нови свештеници забра-

251

њивали су додоле као и краљице, али се опет могу
још гдјешто видјети [...]

Колико сам ја сад у новије времена видио у Београду и Лозници, највише сад Циганке иду у коледу, и оне обично ишту да им се што дарује (јер тога ради и чине тај посао), али док су Српкиње ишле у коледу, ја мислим да су оне слабо мариле за даривање као и краљице [...]. Као што су у Србији додоле и у Далмацији прпоруше, тако су у Турској крајини чаројице, о којима досад ништа више нијесам могао дознати.

О ЈЕДНОЈ НАРОДНОЈ ПЈЕСМИ

Ја сам у Тршићу од свога оца слушао како се у
народној пјесми Диоба Јакшића у другој књ. нар. пјес.
98, на страни 626) каже за љубу Дмитра Јакшића:

Она оде у йодруме доње,
Те узима чашу молишвену
Саковану од сувоја злаћа
Штно је она од оца донела —

Али сад управо не знам да ли се у Србији зна по
чему се зове молитвена чаша.

О ТУЖБАЛИЦАМА

Мати за сином и сестра за братом тужи кашто по
двије и по три године. Кад је сама код куће, или кад
изиђе куд у поље, а она тужи и нариче као да пјева.
Доста пута би суза из камена ударила, како жалостиво
мати нариче за сином, или сестра за братом. У Каште-
лима пријатељи овога који умре најме нарикачу и по-
шаљу му кући, те га жали и за њим нариче. У Паштро-
вићима и у Боци, а и у Црној Гори, има нарицања на
стихове као пјесме. У садашње вријеме срамота је
жени тужити за мужем, а још већа испрошеној дјевојци

252

над тијем тужи. Кад се покајнице врате с гробља, код
куће покојникове даје се трпеза (као даћа).
Треће јутро иду оближње покајнице на гроб, гдје се
послије плача и јаукања такође пије и једе.

По свему је народу нашему обичај да се нариче
или тужи за мртвима, но нигдје на другоме мјесту
осим Паштровића нијесам дознао да има посто-
јано нарицање у стиховима, већ како ко осјећа
и зна — онако и нариче. У Каштелима, поред мора
између Спљета и Трогира, имају нарикаче које прија-
тељи и познаници покојникови на имљу и шаљу му
кући да га жале, но ни оне немају никаквога посто-
јанога нарицања, него свака, приступивши к мртвацу,
почне с тијем: да ју је послао тај и тај, да поплаче тога
и тога; па онда, како која зна, настави хвалу мртвоме,
жалост родбине, и тако даље до поздрава пређашњима
мртвима на онај свијет. Паштровићи, дакле, једини,
колико је мени досад познато, имају нешто постојанога
нарицања у стиховима, које жене од рода покојникова,
ухвативши се за руке као у колу, над њиме поклања-
јући се запијевају. Сваки се стих запијева по двапут:
једна жена, као коловођа, почиње а остале јој помажу,
изговарајући за њом — кад по други пут стих запијева
— само посљедњу стопу од стиха (као што се у Хрват-
ској и у Далмацији и у колу пјева). На свршетку сва-
кога стиха додаје се још први пут: „Ајме, бане!“
или: „Куку, бане!“, „Леле, бане!“ итд., а по
други пут: „Е ја о к!“. Да се и ово нарицање овако
не може за свакога употребити (нпр. за дјепу, за жене
итд.), то сваки може дознати. Овако се обично нариче
за кућнијем старјешином, који је и у селу био знатан
човјек.

КОТОР

Ришњани приповиједају да је у стара времена, кад
је Рисан био главно мјесто у Боци, био тор ондје гдје
је сад Котор, па пошто Рисан пропадне у торе, почне

254

се нови град зидати код тора и назову га Котор.
Више Котора у каменитој гори види се некака велика
јама као пећина. Онуда се приповиједа да је ону пећину
био почео копати силни цар Стефан да ондје гради град
Котор, па му казала вила да то не чини, јер му ондје
у оној врлети нема ни броду пристаништа,
ни коњу поигришта, већ нека га гради даље
крај залива. Цар послуша вилу и с помоћу њезином
начини град Котор и, довршивши га сасвијем, позове
на част многу господу и вилу. Кад се цар пред госпо-
дом стане хвалити какав је лијеп град начинио, вила
га прекори да он то без ње не би могао учинити. Цару
на тај укор буде тако жао, да удари вилу по образу,
а она се на то расрди те све изворе и студенце по Ко-
тору отрује и све госте цареве полуди. Кад цар ту освету
види, он стане вилу молити и једва је којекако намоли
те му госте поврати од лудила и очисти му од отрова
само један извор иза јужнијех врата градскијех. И од
тога кажу да је остало те су и сад, особито љети кад
је суша, све воде по Котору мало слане осим онога
извора иза града на јужној страни. Казивали су ми
у Котору да има и пјесма о овоме свему догађају,
али ја нијесам могао никога наћи ко је зна. Овако се
приповиједа и пјева да је Котор постао, али се мисли
да су име ово ондје донијели некаки Бошњаци који су
се доселили из мјеста које се звало Котор.

ТРУСОВИНА

У народнијем пјесмама спомиње се некака вода
трусовина од које, кад се ко напије и њоме се
умије, омрзне му своја вјера и заборави свој род:

Под йазухо боцу йрусовине,
У коју су биља од йланине;
Е сам чуо, казали су ми,
Да йо јесЂе вода заборавна:
Ко с' умије и ко се найије,
Своја ће му вјера омрзнуЂи,
Заборавий' своју йородицу.

255

МАРКО КРАЉЕВИЋ

Никакога Србина нема који не зна за име Марка
Краљевића. Ја ћу овдје назначити о њему оно што се
слабо у пјесмама налази, него се приповиједа. Припо-
виједа се да је Марко био много јачи од осталијех
садашњијех, а јамачно и ондашњијех, људи. У 72. пје-
сми друге књиге (Турци у Марка на слави) пјева се
да је у његову буздовану, којијем је он једном руком
махао и њиме се бацао, било шездесет и шест ока,
а ја сам у дјетињству гледао у Сријему, у крчми мана-
стира Крушедола, гдје је Марко намолован како једном
руком маторога вола држи за реп преко рамена и носи
на леђима идући право. У пјесми 67 (Марко Краљевић
и Муса Кесеџија) пјева се како је узео у руку суху дре-
новину „са тавана од девет година“, па кад ју је стиснуо
руком, она прсла надвоје-натроје и двије капље воде
искочиле из ње. Он без вина није могао никуд и према
јачини својој много је могао попити да се не опије.
За његова Шарца једни приповиједају да му га је по-
клонила некаква вила, а једни опет да га је купио ў
некаквијех кириџија [...].

ВИСОКИ СТЕФАН

Тако се у народу зове син кнеза Лазара који је,
послије косовскога боја, у Србији владао и који је
зидао манастир Манасију. У народу се нашему припо-
виједа да је Високи Стефан по смрти оца својега по-
бјегао у Московску, па послије неколико година одо-
нуда с војском преко Маџарске дошао у Србију и с
Турцима се био и надвладавши их, и претјеравши преко
мора, бацио за њима свој буздован у море, говорећи:
„Кад овај буздован изишао насухо, онда се и Турци
вратили амо!“ А буздован одмах сам изиђе на бријег.
Уто му се анђео јави, говорећи: „И ти можеш, и коњ
ти може, али ти бог не да.“

Гради кнеже, биће ши за душу
И за здравље Високом Стјефану.

256

СИБИЊАНИН ЈАНКО

Осим онога што се у нашијем народнијем пјесмама
пјева о Сибињанин Јанку и његову нећаку Секули, ја
ћу овдје да кажем шта се о њима приповиједа. Високи
Стефан идући с војском из Московске у Србију дође
у Будим на конак и ондје маџарска господа, видећи
га онака висока и лијепа, зажеле имати од њега порода,
и у разговору запитају га да ли би се у војсци његовој
могао наћи добар ждријебац да опасе њихову кобилу
да би и они запатили тако лијепијех коња, а он им
одговори: „Би, зашто не би!“ Кад буде увече, они му
пошаљу лијепу дјевојку да ноћи с њиме. Кад се он
стане изговарати, каже му се да је он то обрекао учи-
нити, тако он дјевојку прими и преноћи са њоме, и
сјутрадан ујутру на растанку даде јој прстен и рече
јој, ако роди мушко, да му надјене име Јанко, ако
ли роди женско, Јања, и пошто дијете одрасте да
му дâ онај прстен. Одатле се он крене и оде у Србију,
а дјевојка послије девет мјесеци роди двоје, и мушко
и женско, и по његовој наредби надјену мушкоме име
Јанко а женскоме Јања. Пошто Јанко мало по-
одрасте и стане се с дјецом играти, гдје се скаче, он
одскаче, гдје се рве, он обара, гдје се камен меће, он
одмеће, гдје се трчи он утјече, зато му стану дјеца
завидјети и као подсмијевајући му се говорити да он
нема оца, него да је копиле. Кад се то Јанку досади,
он једном навали на своју матер да му каже ко је његов
отац. На то му мати даде онај прстен, а кад он у њ
загледа и проучи шта се на њему пише, он рече: „Међер
сам ја једнога син“ — и зато је послије ишао у Србију
и био се с Турцима као тражећи своју очевину.

Јања се уда, роди сина Секулу, који је у народ-
нијем пјесмама понајвише са својијем ујаком. Припо-
виједа се да су их Турци једанпут тако разбили да се
нијесу могли вратити правијем путем у Маџарску, него
да су некуда преко Херцеговине само са дванаест људи
побјегли у Дубровник, и да су их Дубровчани ондје

17 Вук Караџић

257

обојицу измоловали и да се је говорило да два љепша
човјека ондје нијесу дошла.

## ТРОЈАН

Овако се зову зидине од старинскога града наврх
Цера (више Дворишта). Онуда се приповиједа да је у
оном граду био некакав краљ Тројан, који је сваку
ноћ ишао у Сријем те љубио некаку жену или дјевојку.
Зато је ишао ноћу, што дању није смио од сунца да
се не растопи. Кад би дошао к својој љубазници, на-
такао би коњма зоб, па кад би коњи зоб позобали
и пијетли запјевали, он би пошао натраг и до сунца
би дошао у свој град. Једном муж или брат његове
љубазнице повади свијем пијетлима језике да не могу
пјевати а коњма у зобнице мјесто зоби наспе пијесак.
Кад се краљу учини да би већ било вријеме ићи, а пи-
јетли још не пјевају, он запита својега слугу јесу ли
коњи позобали зоб, а слуга му одговори да нијесу
још (јер је само пипао рукама одоздо), и тако се за-
доцни. Кад већ види шта је, он узјаше на коња па по-
бјегне к својему граду, али га у путу стигне сунце.
Онда он брже-боље сјаше с коња, па утече под пласт
и сакрије се од сунца, али његовом несрећом наиђу
говеда те разбуче пласт и ондје га сунце растопи.

## ДУКЉАН

У Црној Гори и онуда по околини приповиједа се
да је цар Дукљан у Морачи, у виру под Везиро-
вијем мостом, свезан у синцир, који једнако глође, и
уочи Божића таман да га преглође и свијет да ужди,
а Циганин сваки по једном удари малем (великијем
чекићем) у наковањ те притврди. Од Везирева моста
до зидина од негдашње Диоклеје, које су у куту
између Зете и Мораче (гдје се овде двије воде састају)
и које се сад онамо зову Дуке, нема више до неколико
сахата.

258

ТАМНИ ВИЛАЈЕТ

Приповиједа се како је некакав цар, дошавши с вој-
ском на крај свијета, пошао у тамни вилајет
гдје се никад ништа не види. Не знајући како ће се
натраг вратити, оставе ондје ждребад од кобила да би
их кобиле из оне помрчине извеле. Кад су ушли у тамни
вилајет и ишли по њему, све су под ногама осјећали
некако поситно камење, а из мрака нешто повиче: „Ко
овога камења понесе, кајаће се, ако не понесе — кајаће
се.“ Гдјекоји помисли: „Кад ћу се кајати, зашто да га
носим?“ А гдјекоји: „Дај барем један да понесем.“
Кад се врате из таме на свијет, а то оно све било драго
камење. Онда они који нису понијели, стану се кајати
што нијесу, а они што су понијели, што нијесу више.
Ваљада се на ову таму и оно мисли гдје се пјева:

Па се носе йо Косову равном.
Док на ѝаму йочинило сунце.

(Беч, 1867, 6, 21, 61—62, 131, 154—156,
234—235, 236, 240—242, 242—244, 245—
246).

17*

259

ИЗ ВУКОВИХ ПИСАМА

(ИЗБОР)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Будим, 6. V 1814)¹ Та моја „Пјеснарица“, како сам разумјео, јошт се није почела печатати. Зато ја Вас покорно молим, прво, да настојите да се већ једанпут почне, а друго, да је Ви коригирате по овоме правописању које Вам ја овди накратко назначујем:

1-во Гди год стоји тљ, онди да метнете ћ нпр.:
доћи, браћа, цвијеће а не дотљи, братља,
цвијетље и пр.

2-го После писмена н. и л. нигди да не буде я, ћ, ю,
него намјесто я нека буде ња, мјесто ћ ње, а мјесто
ю њу, нпр. народнља, лљубов, нљему, а не
народня, любов, нќму итд. што је год томе
подобно. А в прочем код других писмена, гди стоји ћ,
онди метните је нпр. вјера, дјевојка, пјесна,
а не вќра, дќвоика, пќсна: даклем, писмо ћ
нигди да не буде. Баш нигде, јербо је сувише. А пи-
смена я и ю нека остану као и досад, нпр. явор, ю г
и пр., гди се год њихов прави глас чује.

3-ће Писмо i да не буде нигди, него свуда и мјесто
њега нпр. Марии, у Сербии, вино, Сербия,

¹ Сви датуми су по старом календару. — Прим. ред.

260

лијеп, свијет, снијег, лијек, а не Марии,
у Сербии, вiно, Сербия, лiеп, свiет, снiег,
лiек, и тако свуд, осим гди се i слива са писменом о,
нпр. iошт, iои.

4-то Прилагателна имена у родителном падежу множественога числа нигди да не буду на их него на и, нпр. Славни сербски царева, а не Славних сербских и пр.

5-то Уравненија прилагателних имена нигди да не буду по славенски, а особито трећи степен, као што има тамо у предисловију „у благополучнејшему состојанију смертних“, а Ви поправите нека буде: „У најсрећнијему состојанију смертних.

6-то ћеју или ћеду нигди да не буде ни код каква глагола (у трећем лицу множественога числа садашњега или будућега времена) који то нема у првом лицу једин. ч. садашњег врем., као нпр. имам или имадем, знам или знадем; нпр. они ће доћи, а не они ћеју, или они ћеду доћи; они могу то учинити а не: они можеду то учинити и пр.

Једном ријечи, ја Вас молим да гледате нека буде чисто сербски, и по овом правописању као што Вам ја ово писмо, и ове неколике пјесне, пишем, које пјесне молим наставите тамо на женске пјесне, јербо се мени допадају, а не сумњам да ће се (а не: да ћеју се) и Вама допасти. Ако ли се буде *Пјеснарица* већ почела печатати, а Ви подајте опет све нека се препечата по овом правописању и подајте нека се пет екземплара на лијепу виленпапиру напечата. А титл, или натпис, *Пјеснарици* метнућете као што Вам ја овди на приложеним пјеснама назначујем.

Ја сам увјерен да ћете Ви ово све што сам Вам написао добро разумјети и надам се да ћете драговољно то учинити како год и ја сам да сам тамо. А што се тиче трошка за печатање и за виленпапир то ако неће

261

г. Живковић платити, ја ћу Вам сигурно послати, само
ми јавите колико ће требати. Али мислим да ће и г.
Живковић платити. А ја ћу њему ласно вратити.

Шаљэм Вам једну фигуру да видите каква је, а мени
се допада, особито дјевојка. А још ће се поправити,
то је само проба. Него Вас молим: назначите у *Пјесна-
рици* (гди Ви прилично нађете) да овај образ, или фи-
гура, представља сербијанску дјевојку код оваца, у оди-
јелу каково сада сербске дјевојке по Ресави и свуд
с ону страну Мораве до Тимока носе.

Ја ћу овди писати Грамашику сербску и очекиваћу
Пјесирицу до 15. јунија по нашем календару. Ако ми
дотле не дође, а ја ћу Вам послати фигуре, пак што
Вам драго. А ја идем у Срем да тражим јошт пјесана.
Али би ми врло било мило да видим шта ће од тих
бити.

(Вукова Јрейиска, I, 131—132)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Будим, 20. V 1814) Писмо Ваше примио сам и
прочитао с радости какову до данас сердце моје никад
чувствовало није! *Пјеснарица* да се печата, то ми је
врло мило и ја сам увјерен да ћете Ви и г. Ж[ивковић]
њу лијепо уредити, а фигура истина да би могла љепша
бити и потпис био би приличнији као што Ви кажете,
али већ што би би. Засад остаде овако, а кад ја амо
доле накупим друге пјесне и станемо друго издање
печатати, онда ћу ја послати Вама, или ћу ја сам до-
нијети, пак ћемо правити како Ви најбоље знате. Качића
ја бих само на захтевање једнога Крањца драговољно
и с радости потрудио се по могућству моме на сербски
преписати. Али је оно голема књига, пак је тешко за
печатање платити, а друго може бити да неће ћети
нико куповати, јербо су оно људи читали шокачки и
није ништа ново. Али при свему томе, ако Ви велите,
ја ћу се потрудити на зиму драговољно, пак макар
објављење на предчислење дао.

262

[...] Ја ћу (од 15. јунија нашег) одавде поћи преко Темишвара, Панчева и Земуна у Карловце Сремске. Донде ћу путем тражити пјесана сербских и друге којекаке ствари народних које мени требају, а онда ћу у Карловцима као на сербскоме Парнасу да зимујем.

(I, 136—137)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Нови Сад, 18. III 1815) Ја пјесне народне истра-
жујем и скупљам једнако и већ сам их, као што сам
Вам писао, велики и невјеројатни број скупио. И знам
да ће Вама све по вољи бити, а особито о Марку Кра-
љевићу, о Милошу Обилићу, о Новаку и о Радивоју
и о осталим старим јунацима сербским. Женских тако-
ђер има различнога рода, нпр. љубавних, сватовских,
жетелачких, краљичких, дружествених и пр. и то су
све онакове које је простота и невиност бесхудожно по
природи и осјећању спјевовала. За Качића имате право.
Он није оне пјесне скупљао по народу, него је само
материју узео из народа, пак је сам састављао по вкусу
и по начину народном. Но он је своје пјесне у хаљину
народну тако обукао, да их народ прости не може
разликовати од својих пјесана. Али ми можемо их
ласно разликовати и познати.

(I, 144)

ЈЕРНЕЈУ, КОПИТАРУ

(Срем. Карловци, 20. III 1815) Ја сам ову зиму
провео само пјесне сербске тражећи и толико сам их
досад сакупио, да ни сӑм нисам знао да Сербљи ово-
лико народних пјесана имају! Познао сам се са Му-
шицким и тако сам се с њим познао, ко и с Вама, и
обрекао ми је све пјесне, које је он досад скупио, дати
[...]. Ја ћу овуда да истражујем сербске пјесне, пак ћу
на љето доћи к Вама да их печатамо. Но ако узимам
новаца тако ћу доћи, ако ли не буде новаца, а ја ћу

263

све пјесне начисто преписати пак ћу их Вама послати те их Ви печатајте, а ја ћу зажмурити пак кудгод у свијет нагнути. И онда ћу се опростити и са срећом и са књижевством сербским.

(I, 142)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Срем. Карловци, 8. IV 1815) Ја већ нестерпјеливо чекам онај дан кад ћу к Вама доћи и с Вама се загрлити и пољубити. Но то не може бити пређе августа мјесеца. Дотле ћу истраживати народне пјесне (чега ради морам и преко Баната у Оршаву ићи, јербо ми је оданде једна госпођа писала да ми је скупила преко двадесет пјесана) и састављат' ћу материју још којезашто пак, кад дођем ту, онда ћемо радити. Новаца ћу, мислим, имати толико да могу ту једну зиму провести а, међутим, да ако откуда још толико добијем. Него се бојим да Ви не отидете из Беча, јербо ми Живковић каже да ћете Ви сасвим да оставите Беч! Ја сам пјесана народних скупио доста (већ имам женских преко двеста, а јуначких о самом Краљевићу Марку имам више од двадесет, и још ћу их више добити). Но кад би ми све сербске пјесне народне скупили и без избора печатали, ја Вас увјеравам да би била књига готово колико цијела библија.

Volkssagen ja управо и не знам шта је то, него ако су то оне приповијетке које народ прости приповиједа. Такових у Серба има као и пјесана. Ја сâм, колико их у глави имам, могао бих једну књижицу напечатати као што је мала *Пјеснарица*. Има их врло лијепих и удивителних, него су по већој части срамотне. Ја ћу их донети Вама (које у глави, које написаних) неколико за пример. Пак ако Вам се допадну, ласно ћемо их и више добити. Пословице тешко се купе, јербо то мора човек да чека док когод рекне.

[...] Ако ми будете хвалили *Писменицу*, неће бити мило Мушицком, јербо ми је он овако казао: „Писат’

264

ћу Копитару нека „Пјеснарицу“ хвали што се год више
може, али за „Писменицу“ повукао бих га мало за
скут, кад бих онде био.“

(I, 146, 147—148)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Срем. Карловци, 16. IV 1815) Ја и г. Мушицки
закључили смо да Вас морамо једанпут домамити у
Срем да видите како Србљи живе и како Српкиње
пјевају [...]. Живковић је отишао из Шишатовца одавно,
а ја сам онде, преписујући пјесне, дочекао рецензију на
„Писменицу“ [...]. Прекјуче сам послao Давидовићу
објављење о второј части народних пјесана српских да
га напечата и разашље у новинама. Кад бих уједно
печат’о све народне пјесне које сам досад скупио, била
би књига већа од „Телемаха“, и ту опет не би биле
све народне српске пјесне и зато сам их наумио изда-
вати у частима. Да ми је само (за) ову втору част до-
бити доста пренумеранта (само да могу сигурно дићи
ту), а оне би друге ослонио на Вас да тражите како
ћемо их печатати. Народне пјесне, без сумње, ваља
печатати онако као што народ говори и пјева, него
ја не знам шта ћемо онде гдје Сремци говоре друкчије
а Херцеговци друкчије, нпр. Херц.: ђевојка, ђед,
ђеца; лећети, виђети; сијем, смијем се
и пр.: а Срем: девојка, дед, деца; летити,
видити; сејем, смејем се. Сад да метнем
херцеговачким дијалектом, рећи ће Сремци: „Шта овај
нама намеће шијачки (тако они Хорваћане зову, а
Херцеговце и не познају) језик.“ А да метнем сремачки,
рећи ће ми Херц. и Бошњаци: „Гле како нам је нетко
покварио наше пјесне (а истина пјесне су све, а особито
јуначке, прављене по Херцеговини). Овде ја мислим
да би најправилније било метнути по славенски (нпр.
дѣвоіка, летѣти, сѣем и пр.). Или може тко
рећи: зашто је он овако писао, кад народ овако не
говори (а истина и мени је лакше рећи сиже和社会)

265

ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 9. VIII 1815) *Пјеснарица* ово дана почеће се печатати и стаће ме (осим мога трошка) 800 f. v. v! А пренуме[ра]нта до данас нисам више добио него 25. Тешко мени ако не узимам шесто пренумеранта. Перву част *Пјеснарице* рецензирао је Грим (библиотекар из Касла) и послао је Копитару рецензију, која ће се скоро печатати у новинама књижественим, и каже ми Копитар да се ту хвале сербске пјесне до удивленија.

Ако би ту дошла она сљепица из Јарка уредите, молим Вас, нека се оне све старинске пјесне од ње преп[и]шу, а особито што је год о Лазару (како се он женио, како је у лов ишао, Лазарица и пр.) и о Силном Стефану. Ако ли она ту не дође, а Ви пишите попу у Јарак нека он препише, или нека сљепицу под стражом к Вама пошље, јербо ћемо тешко оне пјесне на другом мјесту наћи. Напишите једно писмо и у Грк оном попу, нека нам још штогод ново препише од Филипа сљеща, а особито ако буде што спјевао од Вељка или од Равња.

За моје путешествије немојте заборавити. Али гledајте нека буде барем 1000 f. v. v. да могу овде зимус све ове пјесне без бриге напечатати.

(II, 103—104)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Манастир Шишатовац, 14. І 1816) И пјесне народне српске јошт нисам престао скупљати. Идући из Земуна, нагазио сам увече на једну српску игру у селу, и истина да сам дао двјема секама два сребрна цванцигера, али су ми цијелу ноћ препјевале и написао сам од њих више од двадесет и пет пјесана (сватовских, жетелачких, ускршњих и пр.) све по избору. С[теван] С[тратимироваћ] звао ме к себи и каже да му се втора част *Пјеснарице* врло допада, него ме кара што нисам пославенио и намјесто старога написао стараго! У другом писму о том ћемо више.

(I, 154)

267

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Манастир Шишатовац, 10. III 1816) Ово је трећа година откако сам се ја с Вама познао, од онда сам натраг почео ићи и приближавати се говору народном, и јошт нисам на право мјесто дошао. Втора част *Пјеснарице* чистија је него прва и *Писменица*, али трећа част *Пјеснарице* и *Срйски рјечник* биће баш онако написани и напечатани као што народ говори. Тешка је то ствар кад се човеку из дјетињства штогод у памет уврти [...]. Ја ћу у априлу мјесецу прећи у Србију, сад да чујем како Србљи говоре и шта пјевају, пак ћу онда опет прећи амо да печатам *Рјечник*. Овде сам нашао једну бабу из Србије (од Крушевца), која ми је казала више од педесет пјесана женских, те сам пописао. Пјесне ове, осим своје обичне красоте, имају то особито: 1) што код имена женскога рода, која се окончавају на *а*, у дателном и у сказателном јединственом намјесто *и* имају *е*, нпр.:

„Кум кумице йойихо йовори.“

„Док девојке їуњу дам.“

„Сасшаше се у међе“, и йр.

2) Мјесто њинде немају *и* (осим тим), него свуда *е* нпр.: летео, видео; а Сремци кажу летио, видио и пр.

Сад кад пређем у Србију, отићи ћу да видим да ли читав предјел овако говори. Чини ми се да је ово некакво нарјечје бугарског језика.

(I, 156—157)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Манастир Шишатовац, 17. III 1816) Синоћ сам примио Ваше писмо и реценз[ију] на *Пјеснарицу*. Благо Србљима с таковим пријатељем и љубитељем њиховог језика и књижества! А о мени ја не могу ништа говорити! Тако је втора част народне *Пјеснарице* српске прва књига српска? И ја тако мислим. Но и

268

она има двије (чини ми се да више неће бити) погрјешке против српског језика, које сам ја учинио мислећи да поправим српски народ! — Ево да Вам кажем те погрјешке: 1) Србиљи не кажу у дат. мени и теби него мене и тебе, као и у винитељном! Кад то неучени разликују и разумију у говору, мислим да би[смо] могли и ми у писму? 2) Метнуо сам (у херц. дијалекту) на неким мјестима ќ гђе га Херцеговци немају, него е или и. Но то ће све у трећој части бити поправљено.

(I, 159—160)

## ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 18. ІХ 1816) Атанацковић је већ био отишао у Сомбор. Говорио је да ће и Вас походити, него му препоручите пренумерацију на Рјечник, а он ће у Сомбору имати добру прилику к тому. Препоручите му и за народне пјесне, а особито за косовске и за сватовске, и поздравите га од мене. Гледајте за ону сљепицу из Гргуреваца, те је добавите и препишите ми оне три косовске пјесне, пак ми их пошаљите.

(II, 105)

### ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 24. ХІ 1816) У другој половини одговора надам се да ћете ми послати оне косовске пјесне од сљепице Гргуревачке. Еда је слијепац Филип долазио ту посље мене?

(II, 119)

### ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 12. І 1817) Хвала Вам на пјесмама. Добро су преписане све, него запитајте оца Стефана шта је то стремен и копрена? Ваља да је он питао сљепице? Како би иначе могао писати ријечи које не разумије?

(II, 134)

269

## ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 6. III 1817) Дозовите Филипа слијепца (ако није отишао у Србију), па га запитајте колико има како је ослијепљео и одашта, и остала сва његова прикљученија (нпр. кад се оженио, докле је путовао и шта му се знаменито догађало итд.) да попишете, те нам пошљите (то особито вели г. Копитар). Врло би добро било кад би га могли измоловати с гуслама. Ово дана је изишла у Прагу једна књижица чешка под именом простонародна српска муза (превод пјесама). Док више добијемо, послаћемо Вам једну.

(II, 146)

## ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, крајем марта 1817) Тражите и Миличин плач, може бити да ћете и њега гђе наћи. — Наговорите оца ђакона Стефана, или Александра, нека пита оца Герасима за ону пјесму како је жаба платно бијелила и с раком се разговарала, па нека је препише, па ми је пошљите. Питајте Милије или Васе шта је то резница?

(II, 159)

## ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 29. VI 1817) Пошљите ми ако сте што преписали од слијепца Филипа. Еда нађосте, преко генерала Продановића, оне пјесме што сам Вам наручивао?

(II, 189)

## ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 5. XII 1817) Ето Вам пише Копитар за пјесне српске да их преведете на немачки. Гледајте за чест српскога рода и језика, то ће бити монумент српском језику. Преведите сву другу част *Пјеснарице* (а у прву не дирајте) и што брже. То ће Вама ласно ићи у прози.

(II, 202)

270

ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 1. І 1818) Еда сте што преводили од оних пјесана што смо Вам писали ја и Копитар? У Берлину је један забавник немачки изишао под именом Sänger-fahrt, и у њему има деветнаест српских пјесана преведених на немачки из прве части *Пјеснарице* (онде стоји напечатано да их је Грим превео). Копитар је превео из вторе части ону велику о буни српској против дахија и дао је у Архив да се печата, него наручите Гершићу или Беницкоме да Вам добаве и пошаљу тај Архив у коме она дође, а може бити да ћемо Вам и ми одавде послати један егземплар (ако добије Копитар неколико).

(II, 208—209)

СТЕВАНУ СТРАТИМИРОВИЋУ

(Беч, 12. III 1818) Народних српских пјесана, које цијену и важност ниједан Србљин тако не познаје и не чувствује као Ваша Екселенција, имам 70 табака начisto преписаних, и ниједна између њих није гора ни ружнија од онијех у второј части.

(III, 72)

ЈЕРНЕЛУ КОПИТАРУ

(Кишињев, 13. VIII 1819) У Москви су ме дочекали и примили сви професори и остали учени људи како се најљепше може. И сви су се трудили да ми покажу што је гођ вриједно виђети. Из Москве нијесам више ћео ићи на пошти, него сам најмио једнога извоччика до Кијева, и пошао сам с њим полако да учим руски. У Орловској губернији сједили смо два дни, и ту сам написао неколико руских пјесама из уста руских жена и ђевојака (и то ће, можебити, бити прве руске пјесме (и ријечи!) које су онако написане као што их народ пјева и говори).

(I, 177)

271

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Крагујевац, 28. Х 1820) Ја купим српске пјесме јед-
нако, и накупићу их доста лијепих (и женских и ју-
начких).

(I, 183)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Крагујевац, 3. IV 1821) За ону Качићеву пјесму
(што бјеше ономадне у додатку) требало би неколико
врућих оцијепити и ономе који је послао и ономе који
је примио (али овоме удвоје-утроје више); барем да је
онака као што је у Качићу, него искварена, и у језику
и у стиховима.

(I, 191—192)

МИЛОШУ ОБРЕНОВИЋУ

(Беч, 19. VII 1821) С највећим високопочитанијем усуђујем се послати Вам ово објављеније о трећој части народних српских пјесама. Надам се да ћете га с она- ком радости примити као што сте ми и пјеваче по Србији тражили, те сам ове пјесме у двору Вашему писао. Кад би било вријеме и прилика да препоручите кнезовима да ми сваки скупи по неколико пренуме- ранта, то би било и мени и овој књизи помоћ, а Вама и Србији чест и дика. Кад би се нашло у Србији триста пренумеранта, онда бих ја сав штампарски трошак на ову књигу могао отуда исплатити.

Ја сам рад ову књигу имену Вашему посветити
(макар и ниједнога пренумеранта из Србије не добио),
само Вас молим покорно за допуштење да то могу
учинити.

Ја сам Вам у Крагујевцу доста досађивао за наше
пјесме, па се ево и одавде усуђујем досађивати Вам и
покорно Вас молити: ако би допустило вријеме и опсто-
јатељства да заповједите Марку, сину попа Вилипа, да
ми напише још пјесама јуначких. Он их и сâм зна млого,

272

а у Бјелосавцима има Црногорац Иван Јовов, који зна
млого лијепих пјесама о Црногорцима, а од онога
калуђера из Вујна кад би ми могао преписати пјесму
како је некакав цар ћео да потурчи патријара, и оне
двије нове о Сјеници и о Равњу, а од Рова да ми пре-
пише о проигумну и цару турскоме. А и код Рашка
су ми остале двије лијепе пјесме не преписате: о же-
нидби Иве Сењанина и о три сужња у тавници паше
скадарскога. А од оне сљепице у Смедереву могао би
Анта што преписати. Кнез Васа ми обрече од његова
старца послати двије знатне пјесме (о Бановићу Стра-
хињи и о Милошу Обренбеговићу), па још нема ништа!
А Мићићу и Демиру требало би наручити неће ли ђе
што наћи од слијепца Саве. Они који успишу не треба
ништа да поправљају, него да напишу управо онако
као што се пјева, па ћу ја послије гледати и једну с
другом сравњивати (зашто може бити да ћу ја имати
по двије и по три о једном догађају). Ја се надам да
ћете Ви то драговољно учинити ако вријеме сад буде,
ако ли не буде вријеме, а Ви ћете ми милостиво опро-
стити.

(II, 537—538)

МАРИЈИ ТИРКИ

(Беч, 16. XII 1821) Трећу част *Пјеснарице* такођер сам дао у цензуру има више од месец дана, па још ни трага ни гласа. По свој прилици неће ни њу допустити (а томе су свему узрок садашње буне по Турској).

(I, 93)

ВАСИЛИЈУ ПОПОВИЋУ

(Беч, 19. VII 1821) Ви ако нијесте врач, али сте по-
гађач. Знате кад сте једанпут код Господара у соби
казали да ће се мој Тршић, са мном заједно, забора-
вити како ја изађем из Србије. Није ми толико зачудо
што непријатељи моји одвратише Господареву љубав

18 Вук Караџић

273

и милост од мене (зашто су они о томе свагда радили), колико се чудим како се и обећања Ваша и Ресавчева заборавише! Знате колико ми је Ресавац обећао пјесама послати, а Ви особито од Вашега старца оне двије (од Бановића Страхиње и од Црнојевића Ива и Милоша Обреновића), па баш ништа! Бог и божија вјера, хоћу Вас тужити цијелом свијету ако ми те двије пјесме не пошљете.

(IV, 98)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Темишвар, 29. Х 1822) На Преображеније ујутру писао сам Вам у посљедњему писму моме да из Пањеве никуд нећу поћи до к Вама. А онај исти дан послије подне добио сам од Милоша писмо у коме ме позива да отидем на неколико дана до њега у Крагујевац. И тако сам се сјутрадан одмах спремио и преко Темишвара и Уј-Паланке отишао у Србију. По писму Милошеву могао сам се много надати. Али од цијелога овога пута мога, на коме сам изгубио два мјесеца дана, ту сам ползу имао што сам написао шест до седам лијепих јуначких пјесама [...].

Кепен ми је писао из Сибиња и исписао ми је из писма Востокова и Калајдовића како се радују нашој бугарштини. Збиља, до ономадне нијесам знао да Востоков у својој поезији („Опыть о Русскомъ стихосложеній“) спомиње моју и Писменицу и Пјеснарицу и каже да је српска прозодија „способнѣе русской къ метрическому стихосложенію“! Ђе ли је сад Кепен?

(I, 198—199)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Темишвар, 3. ХІ 1822) Овијех шест-седам пјесама, што сам сад у Србији добио, јесу понајвише старе, а међу њима је једна пјесма (како је Црнојевић Иво женио сина Максима дуждевом кћери из Млетака) од

274

Морачу и тражили мени пјесама. И то је за мене до-
вољно, да Ви писмо моје нијесте сасвим забацили.
Што наши веле: „Кума нуђена као и чашћена.“ За
знак истинога мога к Вама високопочитанија и благо-
дарности за Вашу жељу скупити мени пјесама, шаљем
Вам ову трећу књигу народних наших пјесама, у којој
ћете наћи неколико пјесама и о Црногорцима, које
сам ја по Србији скупио. (Мени ће бити врло мило
ако ова књига моја буде Вама колико гођ по вољи.)
Ако дâ бог те једанпут дођем к Вама у Црну Гору,
као што једнако желим и надам се, онда ћемо више и
бољих пјесама тамо преписати. Ако би јоште ко тамо
желио овијех књига имати, Ви изволите наручити у
Триест г. доктору Фрушићу и он ће Вам их моћи по-
слати колико гођ хоћете.

(Тих. Ђорђевић: *Наш народни живой*,
Београд, 1934, ІХ, 75—76)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Касел, 1. Х 1823) Ја сам у прошавши четвртак
учеће примио Ваше писмо од 20. септ., а у петак ујућиру
пошао сам из Хале на пут. У неђељу послије подне
дошао сам овдје а сјутра (у сриједу) полазим у Гетингу.
Грим ме је примио као и пјесме српске. Не могу Вам
казати како ми је прекрасно писмо дао на Гета, уз
које му шаље преведену на немачки Диобу Јакшића.
Прву књигу мислим вајмарској госпођи посветити. Ја
нијесам никад могао мислити да Грим оволико зна
српски! Он преводи пјесме увелике.

(I, 234)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Лајпциг, 11. Х 1823) На Гета сам имао од Грима
једно писмо у коме му је послао преведену на немачки
пјесму о Диоби Јакшића. Не могу Вам казати како је
Грим у том писму хвалио наше пјесме: „Што је гођ

276

— вели — мени од ове струке познато, ништа се са
српским пјесмама испоредити не може“, и „што се гођ
човек више труди да вјерно преведе, толико се више
познаје и осјећа недостатак или несавршенство језика
нашега спрама овоме“ итд. Ја сам ово писмо предао
Гетеову камердинеру увече баш кад се Гете спремао
да изиђе некуд на колима. Пошто му камердинер писмо
преда, каже ми да су њихова екселенција казали да ће
им бити особито мило ако их сјутра у 11 сати походим.
Кад сјутрадан дођем, Гете ме дочека насред собе и
пошто се послије млогих комплимената посадимо на
канабе (софу) на коме је стајало Гримово писмо раз-
вито и превод Диобе Јакшића и једна отворена свеза
новина, онда ми Гете, пруживши руку на свезу новина,
рече: „Видите да нијесте Ви данас први пут у мојој
соби: Ви сте већ одавно овде код мене.“ Кад ја бацим
очи на новине, а то је рецензија моје прве српске гра-
матике! Сами мислите какав је то тријумф за мене
био! Потом смо се млого разговарали о нашим пје-
смама и читао ми је Диобу Јакшића и питао ме за ђе-
које стихове како је у оригиналу и казао је да ће је он
дати да се наштампа. И молио ме да му ја wörtlich
преведем неколико пјесама и да му их пошљем etc.

(I, 236)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Лајпциг, 27. Х 1823) Гетеу сам данас писао и по-
слао сам му неколико превода.

(I, 243)

Ј.В. ГЕТЕУ

(Лајпциг, 27. Х 1823) Прожет најприснијом ра-
дошћу и осећањем захвалности пуним поштовања и
оданости у сећању на час када сам при посети Вајмара
био од Ваше Екселенције љубазно примљен, узимам
себи слободу, особито пошто сам од Ваше Екселенције
добио тај налог, да Вам најпонизније доставим овде

277

се надали“, а на другом мјесту каже управо да он не
допушта да се онаке лажи по народу разносе.

(I, 244)

МИЛОШУ ОБРЕНОВИЋУ

(Лајпциг, 9. ХI 1823) Прије штампане пјесме зато сам опет у трећој књизи наштампао да буде једно с другим у реду, јер сам овде досад скупљене пјесме раздијелио у три књиге: у прву књигу метнуо сам само женске пјесме, у другу јуначке најстарије (у којима нема пушака ни топова), а у трећу јуначке позније. А књиге се и у других народа прештампавају по неколико пута. Кад се распрода оно што се уједанпут наштампа, онда се штампа по други пут, итд.

А што се тиче оне по мене несрећне и жалосне
пјесме о боју на Чачку, молим Вас само то да помислите
да пјесма није историја. У историји се
гледа истина, а у пјесми се гледа како је измиш-
љено и намјештено. Но поред свега тога
мене само Ваша милост и великодушије може оправдати,
а особито кад помислите да ја то нијесам учинио из
зле воље, него из једине жеље к Вашој слави и чести:
да покажем свијету да народ пјева и о Вама. А за
предговор к првој књизи оставио сам да кажем да у
народу има о Вама пјесама више и млого бољих, али
их ја за сада нијесам могао добити.

[...] Опет Вас молим, бога ради, да ме не лишавате
Ваше милости. А увјерени будите да никаква наша
дојакошња књига није народу нашему толико чести
и славе учинила колико ће те пјесме учинити по свој
ученој Европи. А што гођ је чест и слава нашега народа,
то је и Ваша. Већ Нијемци у Гетингским ученим
новинама (од 5-ог ноемврија по немачком календару)
због тијех пјесана хвале до неба народ наш и Вас који
сте помогли да се оне скупе и наштампају. И сам Гете,
први немачки поета и министра [!] вајмарски превео

279

је ону пјесму о Диоби Јакшића на немачки језик и штампа
је у своме журналу (Kunst und Alterthum), које ће
српскоме народу учинити неисказану чест и славу.
И то је све само почетак, а виђећете шта ће још уна-
предак бити [...].

(II, 552—553)

ЈАКОВУ ГРИМУ

(Хале, 14. ХІ 1823) Ваше писмо од 2. о. м., са четири
Ваше објаве наших српских народних песама, примио
сам и на њима Вам хиљаду пута хвала. Ви сте највећа
срећа наших песама, нашег језика и наше литературе.
Да сте ми одштампали бар туце ових за српски народ
драгоцених објава! Можда ћу ја овде дати да се поновно
одштампа педесет примерака, да их пошаљем прија-
тељима мојим и нашег језика.

(II, 12 — превод)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Хале, 8. XII 1823) Ономадне сам Вам у петак писао,
али сам заборавио питати Вас за „Zweydeutige Lieder“.
Више од педесет изоставио сам их, и опет се бојим да
се која није прокрала, која не би ваљало да је, нпр.:

1) Млад младожења, ружо румена!
Предадосмо ѝи сийрук рузмарина;
Ако увене сийрук рузмарина,
Твоја срамоћа, наша їрехоћа;
Чесћио заливај сийрук рузмарина,
Да не увене сийрук рузмарина.

Ја сам ово преписао од ђевојке у Бачкој и мислим,
заиста, да је прави и општи смисао заливати цвијет
да не увене, а може ко и друго заливање мислити.

2) Гледа мому одмалена, ладо, ладо!
Одмалена, одјолема;
Кад би мома да је моја,
Онда ми се родом нађе;
Прво, друјо брайучеда;
Грехоћа је обљубиш, ладо!

280

А жао је оставишћи; ладо, ладо!
Али ћу је обљубишћи,
Да ћу раја не видешћи;
Штшо ће мени рај йомоћи
На јесење дуге ноћи?

Ова се пјесма мени чини лијепа да не може љепша бити. Само може ко рећи да није побожна, etc.

3) Сунце зађе међу две йланине,
Момак леже међу две девојке;
Једну љуби а другу не љуби.
Ал' ђовори лейоша девојка:
„Љуб' и мене, момче нежењено!“
Њој ђовори момче нежењено:
„Љубио б' ше, лейошо девојко!
Али не смем од браћа швојеја:
У шебе је браћац каваџија,
Куд їод иде он замеће кавиу!“

Онда ђевојка отишла у гору зелену те нашла гују отровницу, заклала је злаћеним прстеном, пô кондира једа уточила, оно друго вином доточила, па дала брату те га отровала, па отиде момку нежењену: Љуби мене, момче нежењено, ја сам мога брата отровала.“ Ал' говори момче нежењено: „Ид' одатле једна отровнице! Кад си свога брата отровала, отроваћеш и мене јунака.“ — Ова је сва пјесма ружна, нити знам шта ћу јој чинити. Шта велите Ви? Мислио сам овђе да додам на крају и Хајку Айлајића, па сад не смијем. Не знам опомињете ли се како је шетала у шареним гаћама, па кад је назвала божију помоћ Јовану бећару, он јој рекао: „Здрава била, Хајко Атлагића! Здрава била и гаће дерала, а и мене алвалука дала.“ А она му рекла: „О, Јоване, бог те не убио! А шта бих ти дала алвалука? Ако бих ти везен јастук дала, у том нема за те алвалука; ако бих ти бошчалука дала, ни ту нема за те алвалука; ако бих те у ложницу звала, нећеш Јово, ћети мировати“, etc. Како су се опкладили у њен ђердан и у његова ђогата да заједно преноће, па које прије стане враговати, да изгуби опкладу, итд.

(I, 247—249)

281

ДИМИТРИЈУ ФРУШИЋУ

(Хале, 11. XII 1823) Из ове рецензије, коју ти овђе шаљем, виђећеш какву чест и славу у ученом свијету чине те пјесме народу нашему. Рецензент Грим из Касла (који је ради српских пјесама српски научио) пише ми да и сам Гете поред све своје старости и државних послова преводи српске пјесме на немачки језик и да ће скоро ону пјесму о *Диоби Јакшића* издати у своме журналу *Kunst und Alterthum*. Из те рецензије виђећеш такођер да ће још двије књиге пјесама изићи. Једна је књига готова већ има шест неђеља, него нијесам имао чим да исплатим образа (Kupferstich), а сад како сам примио ову твоју векслу, исплатио сам га и књиге већ вежу. А и друга ће још до четири неђеље бити готова сасвим. Но како ћу ја ове књиге исплатити и одавде изићи, то милостиви бог знаде, јер ми 500 прајских талира (а то је 750 f. сребра) ваља штампару платити, а ја сад немам ни 10 талира! Што спомињеш друштво имућих људи који би ме помогли, то друштво ако није у Триесту, немам га на другом мјесту. И му ћих људи у нашем народу има доста, али за оваку ствар нијесу довољно само и му ћи људи, него и родољубиви. А у тому су Триестанци досад први били (осим различних других примјера ја о том имам свједоцбу на себи). Моја је, дакле, једина надежда у Триестанцима.

(I, 656—657)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Хале, 14. XII 1823) Писмо ми је Ваше врло повољну новину донијело, него ми је жао што и ја Вама према томе немам шта јавити већ ако да сам (заједно с Вашим писмом) примио писмо од Гета, у коме ми благодари што сам му неколико пјесама преведених од ријечи до ријечи послао, etc., и послао ми такођер неколике словачке и чешке (и српску из мале *Пјеснарице*, 6) пјесме, које му је послао Шафарик из Пожуна

282

19. јануара 1818. и моли ме да му их од ријечи до ријечи преведем (јер је Шафариков превод metrisch).

(I, 251)

ЈАКОВУ ГРИМУ

(Хале, 21. XII 1823) У песмама предност нисам дао ниједном дијалекту, већ сам их штампао како сам их где чуо и записао. Јуначке песме су готово све у херцеговачком дијалекту, а у љубавнима су измешани сви дијалекти [...]. Међу аустријским Србима јуначке песме певају углавном слепци, и то врло рђаво, али коло се игра скоро више него у Србији. О томе сам нешто написао у предговору прве књиге, као и понешто о другим стварима што се односи на песме. Одломци из песама код Јамбришића су већином из уметничких, ненародних песама.

Рајић много грди наше народне песме, а то (мислим) из следећих разлога: а) што је он у том погледу (као и у многим другим) обичан калуђер и није имао осећање за такве ствари, већ је у њима тражио историјске истине; б) он и није чуо праве песме (како их ншр. Херцеговци певају), већ од рђавих слијепаца. Ја имам и неколико песама и фрагмената о косовској бици, али о Марку Краљевићу имам врло много. Његова смрт нарочито ће Вам се свидети, како Шарац сузе рони, итд. Турски Срби у Босни не певају ове најстарије песме (већ новије, из XVI и XVII века, као и оне у трећој књизи од 7–15) али ортодоксни Срби певају их у Далмацији, Црној Гори, Босни и Херцеговини, као и у Србији. (Интересантно је да и Бугари певају наше јуначке песме [нешто побугарене], а нарочито о Краљевићу Марку, и они неће да чују да он није био Бугарин !)

Чех који је превео српске народне песме зове се Челаковски (Čelakowsky). Имам једну његову књигу, али се она налази у Лајшligu. Не треба другу да тражите,

283

послаћу Вам своју, а себи могу да купим (или опет да добијем на поклон), када се вратим у Праг.

Сада прелазим на друго писмо. Дакле *Хајкуна* и *Јован* може се штампати. То ме радује [...]. Песмица бечког издања 1 бр. 54 већ је изостала (за сада; њу ћу штампати други пут, у четвртој књизи). Сад ми је жао!

(II, 28—30 — превод)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Хале, 23. ХІ 1823) Сад да се разговарамо за В. госпођу. Ја од ње допуштења нити имам, нити сам га искао, него сам казивао њеном духовнику (који је превео летурђију на немачки језик; донијећу вам једну) и он њој казивао да ја то желим учинити, а она оћутила (нити је рекла то ни то), и он ми је казао да ја то могу учинити без икака даљега питања. Ево шта сам ја мислио да јој каже:

[превод]

„В.И.В.“

Свем. Г.!

Скупљач народних песама пре заборављеног него малог и незнатног словенског народа, који живи у јужним планинама, ни у којем случају не може прибавити своме народном језику већу част и славу од подношења ове прве књиге к ногама љубезне сестре благословеног Им. А. I и пресветле унуке Велике К., преузвишеној мецени науке о језицима читавога света.

Примите свемилостива, у правом смислу Велика Књ., милостиво ову књигу као најверније огледало езика и срца народа српског, истог рода и вере.

В. И. В.

В. Г. etc.“

Сад молим Вас да то добро прочитате, па да ми управо кажете што ваља, што ли не ваља (или ништа

284

не ваља). Српски не могу управо казати, а мрзи ме
језик кварити. Ако Ви ово поправите, добро ће бити.
Како ли би било да пошљем и духовнику да и он про-
чита? — Одговор одма х. Кад би ми духовник рекао
да ја то читаво писмо изоставим, па само онако да
јој посветим, то би ми најмилије било.¹

(I, 246—247)

ЈАКОВУ ГРИМУ

(Хале, 13, I 1824) Срби још не познају вредност
својих песама. Причао сам Вам како су нека господа,
делом из незнања, делом из непријатељства према
мени, у мом присуству говорила Милошу да моје
скупљање песама није ништа друго но спрдња и беспо-
слица, а он је радије веровао мени (јер сам му обећао
вечиту славу и хвалу за помоћ и препоруке око скуп-
љања) него њима. Без његове потпоре свакако да
песме не би могле сада да изиђу (како сам и рекао у
предговору), а уз његову помоћ могао бих за годину
дана да скупим још толико јуначких песама [...].

Да ли бисте могли да издате једну књижицу српских
песама на немачки? Нико то не би знао боље да учини
од Вас, само ако имате времена. — Гете ми је писао
20. пр. м. и захвалио се за дословно преведене и послате
му српске песме (за Вас сам превео више јуначких
песама, али Ви знате боље од мене да преводите).

(II, 33—34 — превод)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Хале, 6. II 1824) Грамашика се штампа! Два су
табака готова начисто и још ће бити четири (јер је
формат велики). И Гримова предговора биће три
пуна табака (ама славан предговор!) и један и по табак
биће Фатерово сравњење српских пјесама с Омировима

¹ У писму од 11.ХІІ 1823. Вук је писао Копитару: „Госпи В. писмо ћу, дакле, изоставити.“ (Вукова преписка, І, 250) Прим. ред.

285

и с Осијановима и то ће се штампати уз Грамашику
послије Гримова предговора (и то је врло добро; Фатер
је узео Јована Сестрића за примјер).

(I, 254)

ЈАКОВУ ГРИМУ

(Лајпциг, 2. III 1824) Овде Вам прилажем I и II свеску
српских народних песама заједно са неколико дословних
превода, као и један примерак за библиотеку у Гетин-
гену. Молим Вас да им ову књигу пошаљете с понизном
препоруком преко госп. дворског саветника Бенека
или Ајхорна. Даље Вам шаљем једног Качића и Slo-
wanské národni pisne. У Качића читаћете само песму
на стр. 124—127, па ћете видети да је то једна калу-
ђерска — а не народна пјесма [...]. Ако
Вам допусте послови да и ове књиге наших песама
прикажете, молим Вас да неколико примерака посебно
одштампате за мене и друге наше. Гете ће (како ми
је рекао) дати у штампу и Смрт Краљевића Марка,
али у дословном преводу (!!). Ако би се превело метри-
чки, он каже да би се изгубила српска националност.
Поделу наслеђа још нисам видео. Желим да фрагменте
(у предговору прве књиге песама) од XXXIX—XLVII
dобро разумете, јер сам их дао за Вас у штампу, али
ми моја болест итд. није омогућила да их дословно
преведем.

(II, 42—43 — превод)

ЈАКОВУ ГРИМУ

(Темишвар, 29. IV 1824) Цењено Ваше писмо од
20. о. м. примио сам с највећим задовољством и много
Вам благодарим што сте ме се и овде сетили. Богу
хвала стигао сам срећно својима (жени и деци), па
овде опет мислим на скупљање народних
српских пјесама и приповијетки.

(II, 46 — превод)

286

### ЈАКОВУ ГРИМУ

(Беч, 18. ХІ 1824) Чини ми се да сам једном из Халеа послао један примерак мојих бугарских народних пе- сама. Како то ипак не знам поуздано, шаљем Вам поново неколико примерака са неколико песама у до- словном преводу (за случај ако имате воље да их због језика поредите са оригиналом) [...].

Зб и ља! Примио сам и Вашу рецензију на I и II књигу песама, па Вам у име свих Срба, који воле свој језик и свој народ, захваљујем по хиљаду пута. Заиста, и непријатељи нашег језика радо читају овакве ствари [...].

(II, 48 — превод)

### МИЛОШУ ОБРЕНОВИЋУ

(Беч, 2. І 1825) Ономадне добио сам једну веселу новину коју Вам с великом радости јављам (ако је прије откуд нијесте чули): у 26. књизи петербургскога журнала који се зове Саћиња оштечесћева од прошавше (1824) године има једно лијепо препоручително објав- љеније (као мала рецензија) о нашим народним пје- смама у коме је руски наштампано све оно што сам ја у предговору из Гетингских учених новина немачки наштампао. А на крају стоји: „первая“ i &

Из самога тога могли бисте се увјерити (ако још сумњате) да ја Вас нијесам варао кад сам Вам скупља- јући ове пјесме и молећи Вас за трошак ради њихова штампања обрицао чест и славу. И још Вам кажем да се то све тек почиње.

(II, 567—568)

### ИГЊАТУ БРЛИЋУ

(Беч, 12. І 1826) Ја сам чуо да се Качићеве пјесме у Дубровнику наново штампају, али да су ов ђе у цензури — нијесам могао дознати (прије ће бити у Задру).

(V, 106)

287

ИГЊАТУ БРЛИЋУ

(Беч, 29. I 1826) Пјесме на немачком језику и Гри-
мову граматику послаћу Вам са Забавницима, јер су
Ваше школске књиге спремљене. Пјесме превела кћи
Sta[ts]rata von Jacob, also Talvj значи Tere-
sia, a i L и то ваља да су некака њена имена, vj je
јамачно von Jacob. Она се родила у Русији и тако
поред рускога ласно је могла научити српски.

(V, 111)

АДАМУ ДРАГОСАВЉЕВИЋУ

(Беч, 2. II 1826) Ви бисте мени велику љубав учинили
кад бисте могли да ми те све скупљене ријечи и на-
родне пјесме препишете, па о идућему пештанском
вашару по какој поузданој прилици да пошљете
у Пешту Јосифу Миловуку (најприје запе-
чативши натпишите на мене, па онда опет за-
вивши и запечативши — на Миловука). Гле-
дајте, молим вас, и унапредак те скупљајте и пјесме
и ријечи [...]. С професором Веселим ја сам био и
прољетос у Земуну, и јесенас овђе, и он ми је казивао
за Вас. Може бити да сте Ви откуд добили објављеније
о његовом преводу наших пјесама на немачки језик
(„Hochzeitlieder der Serben“). Ја бих Вам једно послао,
али се бојим да писмо двоструко не платите, а књи-
жица је већ, мислим, готова и може се добити у Пешти
код Миловука за 40 хг. СМ.

(V, 231)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Будим, 21. VIII 1826) *Србе у Донавершу* ја сам
најприје нашао у Мушицкога, преписане руком Орфе-
линовом врло лијепо минејским словима! Истина
да су млоге ријечи биле славенизиране, али опет Ор-
фелин сам каже да је спјевана „о твоевљ борившихся
храбро“ и он је преписао за некога од оних официра
који се онђе спомињу (чини ми се за Белградију

288

или за Продановића). Потом сам ја ону исту
пјесму слушао од једнога старца из Шида који, истина,
није знао сву пјесму редом али, што је знао, било је
све српски. Истина да она пјесма није као пјесме По-
друговићеве и слијепца Филипа, али опет слободно
увјерите Грима да је нијесмо начинили ни ја, ни Му-
шицки, нити Орфелин (нити бисмо и један и онако
умјели), него је права народна пјесма коју су ја-
мачно морали спјевати они солдати који су се онђе
тукли.

(I, 289—290)

АДАМУ ДРАГОСАВЉЕВИЋУ

(Беч, 16. ХІ 1826) С великим задовољством читао
сам у Лейойису Ваш Глас и вредноћу народних наших
јјесама, него се одаџије, богме, врло срде и при-
јете с пером. „Ко се боји врабаца, нек не сије проје.“
— Чуо сам да у Бану некакав Јован Дворнић
зна силу божију лијепих народних пјесама. Гле-
дајте, молим Вас, да се како препишу (и лијепе и ружне),
па ми их о идућем пештанском вашару пошаљите
преко Миловука. Чујем да и сâм Дворнић зна писати.
Ако ли он не може, а Ви препоручите ондашњему
учитељу, или сами ђе (уза свеце) отидите. А ја ћу Вам
заиста особито благодарити.

(V, 238)

ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, 6. V 1827) Знате ли да је у Лондону изишла
једна књига народних наших пјесама на енглеском је-
зику (издао је John Bowring и мени посветио
с писмом на стиховима)? Ја сам ово дана добио један
егземплар од Бауринга. Истина да се код овдашњих
књижара не може засад добити, али би се могло нару-
чити. Тај је Бауринг издао Антологију росијску, потом
пољску и шпанску. Овај превод наших пјесама потом
је за нас најзнатнији што је на имену књиге (тителблату)

19 Вук Караџић

289

прва врста српски: *Народне српске јјесме потом Servian
popular poetry, translated by John Bowring*; потом
опет мото српски (из треће књ. народних пјесама са
стране 307 („Јоште, браћо, да вам ријеч кажем“).

Ја имам опет пјесама за једну књигу од 25—30
табака. Певају ли Ваши Хрвати тамо јуначке пјесме?
Бисте ли ми коју за четврту књигу могли послати?

(II, 311)

ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Беч, око 20. јула 1827) Ја се надам да ћете ми по-
слати оно тридесет пјесама. Ја зато велим да ову чет-
врту књигу посветим Гриму, јер је он највише наше
пјесме Европи препоручио и још нам сила може учи-
нити. Прошавше године рецензирајући Талфијин превод
наших народних пјесама на немачки језик, каже (између
осталога) да Европа послије Омерових сти-
хова не може показати што би нас тако
могло поучити о постању епическе пое-
зије као народне српске пјесме итд. А ја ћу
за Вас пету и за Копитара шесту књигу скупити
за три мјесеца у самој Вашој епархији. А најпослије,
можемо и овако учинити: да не штампамо сад ни
четврте књиге него, како Вас завладиче, и ја будем
готов с мојом Даницом за 1828. годину, да дођем к
Вама да купим пјесме, пак уједанпут опет да издам
три књиге, и онда ћу моћи казати да сам их све с Вашом
помоћу скупио и издао. Шта велите о том?

(II, 315)

АДАМУ ДРАГОСАВЉЕВИЋУ

(Беч, 12. VIII 1827) Фала Вам на труду Вашему
што се тиче србуља, јер „кума нуђена као и чашћена“.
А пјесама сте ми ионако доста послали. Кад узиздајем
четврту ч., онда ћу у предговору с благодарношћу
казати за све пјесме коју ми је ко послао. Ако се и

290

унапредак ђе намјерите на каква добра (правога) пјевача, увјерен сам да Ви труда Вашега нећете пожалити.

(V, 246)

## ДИМИТРИЈУ ДАВИДОВИЋУ

(Беч, 26. VIII 1827) Ја сам зимус, полазећи тамо (по дужности мојој), јавио Шишкову да полазим у Србију, ђе се надам с помоћу Господаревом скупити још народних српских пјесама и других којекаквих лите-рарних ствари. Зато ми је он (мислећи да сам ја још у Србији) преко Кепена послао приложено писмо на Господара. Оно ће бити постаро, јер га је мени Кепен послао с писмом од 2. јунија и, како ми Кепен пише, у њему друго ништа нема до о мени. Али га ја опет шаљем Господару само да може Шишкову одговорити да је писмо примио. Ви бисте ми особиту љубав учинили кад бисте ми послали копију од овога (Шишковљева) писма (мислим да тајне нијесу никаке). Да смо знали да ћу ов ђе овако узалуд љето провести, остао бих сам тамо, те би с Господаревом помоћи могао скушити силу народних пјесама и описати све намастире у под-ручју његову. Сима је Милутиновић отишао у Црну Гору да купи пјесме, али ћу ја с Г. помоћу на љето, ако бог дâ здравље, у нахији ужичкој и пожешкој, више и љепших скупити пјесама него он у свој Црној Гори и у Босни и Херцеговини.

(П, 81–82)

## ВАСИЛИЈУ ПОПОВИЋУ

(Беч, 15. ХІ 1827) Са особитом жалости јављам Вам да оно друго писмо Ваше, за које пишете да сте ми га са неколико пјесама послали, до данас још ни-јесам примио! Данас пишем о том и базерђем-баши у Биоград и Панти у Земун, а молим Вас покорно да му и Ви ударите у траг, да се пјесме не би изгубиле. А, међутим, опет Вас молим да гледате преко Вашијех

19*

291

млађих да ми још скупите пјесама колико више и
љепшијех буде могуће (што попјева старац Ми-
лија): „Нек је фала и мене и тебе.“

(IV, 121)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Будим, 17. І 1828) Те пјесме од кнеза Васе (што
Вам је Шићар предао) нека стоје засад код Вас (а може
бити да ће Вам, међутим, и Илијћ из Горњег Карловца
још и оне од Мушицкога послати).

(I, 299)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Будим, 12. II 1828) Ваља да сте читали у Фруши-
ћеву писму за Симу Милутиновића „да је лепо био
примљен од Владике“ и каже „да је задовољан сасвим,
и да ће млоге пјесме јуначке и љубавне сакупити“, итд.
А Гагић пише за њега да остаје код Владике црно-
горскога и да је сачинио трагедију Обилић и да
ће је послати у Нови Сад да се штампа. Ако ја
само одем у Србију и одонуд се здраво вратим,
ја ћу донијети више и љепших пјесама него што ће
он у Црној Гори скупити (у ужичкој нахији има доста
црногорских и морачких хајдука).

(I, 307)

ВАСИЛИЈУ ПОПОВИЋУ

(Беч, 12. VI 1828) Дошавши овде из Будима, нашао
сам оних двадесет јуначких песама што сте ми послали
по Вулу Трифуновићу с писмом од 10. октомврија
прошавше године. Песме су ове све тако лепе да Вам
довољно за њих не умем благодарити. Тек ће се после
видети какву сте славну ствар с овим учинили што сте
ми ове песме скупили и послали. — Ви сте, без сумње,
чули да су у Прајској две књиге наших песама изишле
на немачком језику, потом једна у Лондону на англиј-
ском, а лани је у Петербургу, опет на немачком језику,

292

издао једну надворни совјетник П. ф. Г., и посветио је
В. Књ. Ј. П. (Мијаиловој жени, а Николиној снаси).
Како посветително писмо, тако и предговор П. ф. Г.,
служи на особиту чест и славу народа српскога. На
походу моме из Будима читао сам у једним немачким
новинама из Липиске да се наше песме и по Америци
читају и у различним новинама фале. Кад, дакле, други
народи наше песме (и поред њих нас) тако фале и
уважавају, како да их ми не купимо и не издајемо на
свет, док се и по тим земљама нису погубиле, као и
по Срему, Бачкој и Банату? Господаревим ће славним
делима бити најлепши венац, који нигда увенути неће,
ако он мене милостиво потпомогне, као што је већ
одавно почео, да скупимо још што је више могуће
наших песама. Ја мислим да бих сам за неколико ме-
сеци с Његовом милостивом помоћу у самој нахији
ужичкој и у пожешкој скупио још пет књига.

Сад чекам само од Господара милостивога одго-
вора на писмо моје од 31. маја, пак онда одмах да
гледам тамо да Вам дођем да купимо песме, а може
бити да би се у том послу и здравље моје што попра-
вило пролазећи по тамошњим брдима и потоцима.

(IV, 129)

ВАСИЛИЈУ ПОПОВИЋУ

(Крагујевац, пре 19. XII 1828) Удесивши ову пријеку
прилику усуђујем се и из Крагујевца у Чачак поздра-
вити Вас, желећи од свега срца да Вас ово моје пи-
самце са свима Вашима у доброме здрављу застане.
Уз то Вас и сад опет молим да не заборавите за пјесме
препоручити и особито Мићићу писати да би од онога
човека, што је Аци — Мелентији онога ждријепца био
писао, коју пјесму преписао, а тако и од онога мога
Турчина (Јаковчића), барем само ону о Блажевићу
Омеру. А са сваке стране што буде више, то ће
бити већа фала и мене и Вама.

(IV, 131—132)

293

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Крагујевац, 28. VI 1829) Ја сам преко Биограда и Пожаревца здраво и мирно у Крагујевац дошао и овђе се тако исто (здраво и мирно, још уз то једнако једући и пијући) налазим. Народних сам пјесама нешто већ добио, а надам се да ћу још више добити. Ако ми буде могуће отићи у пожешку и у ужичку нахију, јамачно ћу их неколико књига накупити.

(I, 335)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Крагујевац, 3. II 1830) У нас је овде прошасте неђеље била скупштина од осамсто до деветсто људи и ово је прва српска скупштина на коју су депутати дошли с писменим пуномоћјама! Ја сам том приликом написао десетак јуначких пјесама (то је мој прави и мени најмилији посао).

(I, 362)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Крагујевац, 12. IV 1830) Ја сам се на ово писмо накањивао већ има више од мјесец дана! Знате да сам и тамо био лијенштина (особито у писању писама), а камоли овђе. Да бих Вам се колико гођ оправдао, ево вам шаљем двије арнаутске пјесмице које сам преписао од једнога калуђера из Пећи. Слушајте:

1) Море Холе, ко ђе ујраби?
Море брацо, Мусишафа Фујка с једним другом.
Холе море, лијеја, Мусишафа Фујка изубљен је.

2) Море Барјо, сине Имеров, био си йиле, море, соколово,
Удри Барјо, майерин од рује дућанске
Пуче йушка као и йой, Асан-беј йобјеже као йой.
Пола море Јусуф Бревина, јер нијесу овђе кокошке у влахиње
(Срикиње).
Нео је Барја с йишшољем.
Муршез-аја бјеше дахија, йаде іузицом у Серавију (ријеку)
Море Дауй, Дауй свињо, зашшо ми йосјече рођака?

294

Мени се чини да многи стихови у овим пјесмама нијесу добро раздјељени (него су метнути по два у једну врсту), а и у ријечима може бити да има таких погрјешака. — Холе је име ђевојачко [...]. Да сам здравији и веселији, ја бих Вам доста оваких пјесама могао скупити. И опет ћу се старати, само ако ми горе не буде. Зацијело знајте да у Арнаута нема јуначких пјесама дугачких, као у нас, него ће им отприлике све пјесме бити као новогрчке.

(I, 365—366)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Крагујевац, 15. VIII 1830) На путу моме у Студеницу, осим ових десет арнаутских пјесама, највише сам добио што сам виђео како су карте од Србије неправе. Пјесме бих Вам ове послао сад, али немам кад да их препишем а ово што сам ја, не само слушајући него и Пећанину у уста гледајући, писао не смијем да пошљем, да се несрећом не би изгубиле. Најдужа је од њих тридесет, а најкраћа четири стиха. И овај ми је Пећанин казивао да Арнаути немају дугачких пјесама као што су наше јуначке. О Буковали, за кога сам могао разабрати да је био некакав капетан или харамбаша негђе око Јањине, до сада нијесам могао добити ниједне пјесме, него ћу се старати ако буде могуће.

(I, 378)

ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Земун, 13. Х 1830) Србуље и арнаутске пјесме предао сам овдашњему трговцу Фаракати, који ће их одавде послати по Мијаилу Н. Halla, а Ви за њега тамо ћете моћи разабрати код браће М. Думба. А ја се надам да ће Вам Halla Frachtbrief донијети к „Бијеломе курјаку“. Само наручите ономе кога пошљете да Вам то експедира да се што не изгуби,

295

јер има много листова за себе, а пјесме су арнаутске
унутра у србуљи.

(I, 388—389)

## АДАМУ ДРАГОСАВЉЕВИЋУ

(Земун, 21. Х 1831) Оставши за зимус од Србије,
сад се опет забављам с књижевним стварима. Сад ћу
да прегледам и у ред поставим како оне пјесме, тако
и ријечи што сте ми још одавно послали. Пјесама сам
јуначких доста накупио у Србији и мислим их на љето
штампати.

(V, 261)

## ВАСИЛИЈУ ПОПОВИЋУ

(Земун, 18. XII 1831) Много сам Вам пута доса-
ђивао за наше народне пјесме и доста сте ми у том
учинили. Али Вас опет молим да наручите ђе знате
да би се још која могла добити, а особито бих сâм
желио од онога мога Турчина (Јаковчића) из Ужица
пјесму о Блажићеву Омеру и од онога калу-
ђера из Вујна о некаком патријарху што су га
Турци погубили. А и другијех, макар какве
биле, што гођ више скупите и пошљите ми, то ће бити
боље.

Капетан Перу Лазаревића молио сам да ми начини
једне лијепе гусле и чујем да их је начинио. Ви бисте
ми учинили љубав кад бисте ми их по какој поузданој
прилици послали, јер сам рад на једно мјесто да их
пошаљем. Ја сам имао срећу слушати ђе су Њ. Св.
собом заповједали да ми се троје најљепше гусле на-
чине, но оно што се мене тиче, некако се по Њиховој
заповијести свагда не извршује.

(IV, 173—174)

## ЈОВАНУ СТЕЈИЋУ

(Земун, 21. XII 1831) Молим Вас за оне народне
пјесме, што сте ми казали да сте којегде скупили, да
ми их по поузданој прилици пошљете (само да се пре-

296

даду г. толмачу Игњи Васиљевићу), јер сам ове зиме намислио да све скупљене пјесме у ред наместим и за штампу преправим. Као што сам Вам и пре казао, ја ћу за све пјесме које ми Ви пошаљете у предговору казати да сте ми их Ви дали, а у Ваше Забаве коју сте ради да метнете, као што сте ми казивали, Ви је још једном препишите па уставите код себе. Зато бих Вам и ја дао каку од мојијех (као што сам дао г. Давидовићу Забавник ону о кнезу Ивану Кнежевићу), кад бих знао која би Вам најповољнија била. Ја имам већ наРОЧИТО преписаних јуначких пјесама за 40—50 штампаних табака, и то изабраних пјесама. А кад бих сам штампао све које имам без избора, изишло би више од 200 табака. Али ја мислим да онде где има доста, била би будалаштина не избирати. Млоге песме имам по две (од различних певача), где које и по три, а о женидби краља Вукашина имам четири (па да Вам управо кажем, још ми се чини да ниједна није онако лепа као што сам је у детињству слушао).

(VI, 79)

ПАВЛУ ДАНИЛОВИЋУ

(Земун, крајем 1831) Још лани молио сам Вас да ми преко Вашег писара напишете јуначких пјесама, и Ви сте ми радо обрекли да ћете то учинити. Сад вас молим да ми оно што је досад скупљено и написано пошаљете под печатом на г. Милоша Богићевића и он ће их мени ласно оправити.

(VI, 142)

АДАМУ ДРАГОСАВЉЕВИЋУ

(Земун, 11. IV 1832) Г. Јустину Михаиловићу врло благодарим за ону песму што сте ми од њега послали. Она ми је врло по вољи и кад је (сад наскоро, ако бог дâ) штампам, казаћу од кога сам је добио. Ако, међутим, још какву Ви или он добијете, молим да ми је такођер пошљете.

(V, 263)

297

## ЛУКИЈАНУ МУШИЦКОМ

(Земун, 14. IV 1832) За народне песме молим Вас да распишете по целој епархији да се купе где се год која нађе (макар каке биле; из десет или двадесет, које ми пошаљете, ако једну нађемо које немам, опет је добитак; а тамо по крајини турској може се наћи млођого лепих песама које ја немам). Ја их истина имам око 50 штампаних табака, и то изабраних песама, али што је више то је боље: „Нек је фала и мене и тебе.“

(II, 339)

## ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Земун, 19. Х 1832) Не пишете ми је ли Вам препоручено да песме Симе Милутиновића Миловуку пошљете (Сима ми се правдао да је Кухарскоме казао да их преда или Вуку или Миловуку). Макар како било, ја бих Вас молио да Ви песама из руку не дате, јер је мени Сима дужан, на које и облигацију од њега имам, па кад бих песме ја узаптио (ферпотирао), онда би Миловук или мени за Симу платио, или обећао на одређено време платити.

(I, 447)

## ЈОСИФУ РАЈАЧИЋУ

(Беч, 10. I 1833) С највећим високопочитанијем усуђујем се в. в. послати три објављ. о Ч. К. народних наших песама и молити Вас препокорно да бисте их с Вашом препоруком послали по епархији Вашој. Истина да је наша пренумерација права прошња и велика досада како за списатеље, тако и за скупитеље, али како још немамо праве књижевне трговине, она је једини начин не само књигу издати, него је и по народу објавити и разнети. Млоги читатељ без ње не би ласно ни чуо да је каква књига на свет изишла. А ово

298

је така књига, коју ће сваки Србин с великом радости
читати, а особито Срби из тијех крајева, који су гнездо
млогих песама и њихових догађаја и јунака.

(VI, 240)

## ЛУСТИНУ МИХАЈЛОВИЋУ

(Беч, 28. IV 1833) Новце за пренумеранте на четврту
књигу народних наших песама, молим вас, немојте
никоме давати, него их (ако не можете пре,
а Ви — кад књиге примите) по делижанцу пошаљите
право мени. Ја сам петнаест дана био јако боле-
стан од грипа, зато се штампање ове књиге мало
задржало, али се опет 18. табак сад штампа (а биће
свега око 23 табака), и тако до петнаест дана још биће
у штампарији готова. Но док се књиге вежу и оправе,
тешко ће стићи на пештански вашар.

(VI, 271)

## АДАМУ ДРАГОСАВЉЕВИЋУ

(Беч, 10. І 1836) Г. Новића ми је жао што је тако
пострадао, али се с друге стране готово радујем, јер
тако може народ наш у њему добити знатнога списа-
теља. Рукопис од превода његових песама народних
наших ја нијесам још примио. Ако буде добро превео
(чему се надам), и ако буде превео оне које Талфј и
Герхард нијесу превели (даклем из четврте књиге),
ја се надам да ћу им ласно Verlagera наћи.

(V, 280)

## ЈОСИФУ МИЛОСАВЉЕВИЋУ

(Беч, 22. І 1836) Чули сте да дуго времена нијесам
био овђе, али не знам знате ли управо ће сам био. Био
сам у Црној Гори и у ономе Приморју до турске границе
(близу Бара града). Из Триеста до Дубровника путовао
сам морем осам, а из Дубровника у Триест девет дана.

299

Био сам у Рисну и у Перасту (ђе је сједио Пивљанин Бајо), возио сам се Скадарским језером и виђео сам на према сё не само Жабљак (ђе је сједио Иван Црнојевић), него и Скадар. А зашто сам тамо ишао? Знате да нити сам што куповао, ни продавао, него сам тражио пјесама, пословица, ријечи и осталих такових беспослица које су мени и ту — свагда биле најмилији посао. Истина сам се доста намучио, и по мору и по суву (сила сам пута мислио да ћу с коња врат сломити, и да ми се ни кост с кошћу заједно уставити неће, јер су по Приморју и по Црној Гори путови млого гори него из Никоље преко Турчиновца у Преображење). Али шта сам виђео, чуо и накупио — није ми муке жао нимало.

(VI, 704—705)

## ЈЕРНЕЈУ КОПИТАРУ

(Сплит, 30. VII 1838) Сила сам којешта о нашему народу и језику ново нашао. Сад ћемо јасно знати и за Хрвате (старе) ће су. Вриједно је овђе споменути Вам да сам овђе у Каштелима (између Спљета и Трогира) нашао нарикаче, тј. жене које за плату плачу и наричу над мртвима (за које сам ја у Montenegro сумњао да игђе у народу нашему имају). Јуче сам их тражио, те гледао и слушао (имао сам посла док сам их наговорио да почну нарицати, а пошто су почеле, онда су повалиле и једну бабу насред собе, мјесто мртваца). Овуда људи мисле да је овај обичај остао од Римљана.

(I, 474—475)

## ЛУСТИНУ МИХАИЛОВИЋУ

(Беч, 27. XII 1838) Желио сам и ове јесени доћи Вам да ми што помогнете и да зиму у друштву проведемо. Али се није могло. Због многијех узрока морао сам овђе остати, али се надам да ћемо се на прољеће, ако бог да здравље, виђети. Него Вас молим да ми

300

Ви пријатељи и Вуковарци до доласка мога тамо нешто урадите, и то доста повелики посао, тј. да ми препишете све четири књиге народнијех пјесама нашијех (оне три штампане у Лаписци и четврту у Бечу 1833 г.). Мислим ове идуће године (на јесен) почети штампати ново и умножено изданије нашијех пјесама, па да бих сам их лакше у ред намјестио, како што за којим иде, потреба је да се и те наштампане препишу. Свака пјесма ваља да је преписана за себе, да се може међу друге метнути. Тако ће многе из прве књиге бити на једној страни, а друга страна од листа нека остане празна. Број од пјесама да се не пише горе него доље (на дно листа) на лијевој страни, и то што је могуће ситније. Код јуначких пјесама нека се код броја од пјесме дода и из које је књиге, нпр. (Женидба краља Вукашина) 4, IV, а остало све нека се препише управо онако као што је наштампато, и то што је могуће разговјетније. Г. Лончарићу подајте прву књигу, он је мени већ тако преписивао доста нештампанијех пјесама и знаће како ја желим, а прва ће ми књига најприје и требати, а остале три књиге раздијелите како знате. Ваљда да ће и отац Давид једну узети. А може бити да ће што и г. Новић и г. Александровић и нови учитељ и други ко (јер се књига свака може и подијелити, као нпр. четврта на пјесми 33). Хартију подајте Ви, пак ћу Вам ја платити. То се разумије да пјесме ваља писати на четвртини табака, као што су и лани нештампане преписивате.

(VI, 294—295)

## ЈУСТИНУ МИХАИЛОВИЋУ

(Беч, 23. IV 1840) Не знам управо зове ли се Н у штар оно село гдје је Топаловић. Ако будем погријешио, Ви погрјешку поправите. Кад би ми отац Давид хтјео преписати од своје матере ону пјесму о смрти Деспотовића Јове, што ми је много пута обрицао

301

и то бисте ми могли по делижанцу послати. Бисте ли ми могли у Вашој кући преписати ону малу бачванску пјесмицу:

Немој, маши, кћери веровати,
Не уштвај је у село на прело., ишт

То особито знаде једна мала дјевојчица која долази г. Глиши Пециковићу и од ње ја је имам негдје преписану, али сад никако не могу да нађем.

(VI, 305—306)

## ТРШЋАНСКОЈ ОПШТИНИ

(Беч, 21. V 1840) С највећим високопочитанијем усуђујем се послати Вам објављеније о новоме изданију наших народних пјесама. Познајући општепознату родољубиву вредност славнога с. триестанскога општества, надам се да ће Вам нови мој посао бити врло мио. Као што се славно наше триестанско општество одликује од осталијех општ. народа нашега, тако се ова књига одликује од осталијех књига у литератури нашој, и зато мислим да она има особито право надати се штедрој помоћи од родољубива и богатога општ. и од његовијех чланова.

(VI, 262—263)

## РУСКОМ ЦАРУ НИКОЛИ I

(Намењена посвета првој књизи бечког издања из 1841.)

Свемилостиви господару,

Прастари живот и прослављена јунаштва наших чувених предака приказани су у српским народним песмама са тако задивљујућом простотом и истовремено са тако узвишеним песничким усхићењем, какви се примери могу наћи само у бесмртним делима Хомера.

Намеравајући да издам ово благо, коме би га посветио ако не великодушном обновитељу политичког постојања садашњих Срба, који је нашао да су они

302

бисте узели сто књига за себе, па новце да ми онда
за њих пошаљете кад Вам један егземплар пошаљем,
те се уверите да је књига готова. А Ви ћете, после,
док се друга и трећа књига (свака по за четири месеца)
наштампа, у епархији Вашој ласно скупити толико
пренумера(н)та. Ја мислим, кад се ово изданије наших
песама друкчије не би могло на свет издати, да би
Ваше Високопреосвештенство у богатој Вашој епархији
могло скупити сав за то нужни штампарски трошак,
који износи од 3000 f. cm. Ваше Високопреосвештенство,
знајте да сам ја доста труда и муке поднио купећи ове
песме по народу нашему, и сад штампајући их губим
посљедњи остатак свога очињега вида. Дакле, ваља да
је право и пристојно да ме народ наш барем толико
помогне да се за нужни штампарски трошак не бринем
и да не дођем у таково стање да, на срамоту данашњега
нараштаја народа нашега, тражим у томе помоћ код
иноплеменика. Ја мислим да би достојно било да ме
господа епископи у Маџарској, који су први и најдо-
стојнији представници народа нашега, не само сад у
издавању ових песама помогну на гореречени начин,
него још да ме моле да и ново изданије пословица
(најмање са хиљаду нових умножено), потом описаније
обичаја и митологије народа нашега, а
најпосле и ново изданије нашега Речника (умножено
најмање са 15.000 речи) само за штампу преправим,
а за трошак да се не бринем. Јер су ово све ствари
народне, које цену своју нигда изгубити неће и које
нити је ко досад познавао, нити сад познаје онако као
што их ја познајем.

(VII, 457—458)

ЈУСТИНУ МИХАИЛОВИЋУ

(Беч, 6. XII 1840) Од прве књиге цјесама сад је 39.
табак у послу (а биће их свега око 41—42). Тако са
свршетком ове године биће готова. Полако иде, али
се друкчије не може.

(VI, 319)

20 Вук Караџић

305

ЈУСТИНУ МИХАИЛОВИЋУ

(Беч, 19. XII 1840) Деде се потрудите не бисте ли од Исаиловића, или од кога другога, могли дознати зашто ми из Србије нико ниједнога прену-меранта на ове песме не посла? Да ли се чланови данаш-њега српског правитељства срде што на мене?

(VI, 320)

ДИМИТРИЈУ П. ТАТИШЧЕВУ

(Беч, 10. II 1841) Прошле године, 22. маја, ја сам имао част да упутим Вашем Високопревасходству понизну молбу да издејствујете одобрење на највишем месту да ново издање српских народних песама могу посветити његовом императорском величанству го-сподару сверуском. Али како је већ наступио девети месец, и ја још нисам имао среће да добијем жељени одговор на ову молбу, прва књига овог издања давно је већ одштампана, али је задржана у штампарији ради накнадног штампања посвете Њ. И. В., коју Вам у прилогу поново шаљем, то сам принуђен сада да В. В. поновно узнемирим понизном молбом да убрзате и, ако је могућно, усрећите ме жељеним одговором. А да неко не би помислио да се у овом издању српских народних песама понављају раније штампане песме, достављам у прилогу један одштампани примерак прве књиге овог издања, који садржи триста деведесет досад неиздатих песама, који својим бројем превазилази четиристо пређашњег издања, по чему се може закљу-чити и о повећању остале две књиге.

(V, 310—311 — превод)

ЈАКОВУ ГРИМУ

(Беч, 6. II 1845) Слободан сам Вам доставити три примерка друге свеске новог издања српских народних песама: један примерак за Вас, један са приложеним писмом, када Вам се укаже прилика да пошаљете

306

госпођи Robinson-Talvj у Америку, а трећи за Гетинген.
Мислим да сам Вам по Копитару послао и један при-
мерак прве свеске народних песама за Гетинген, а ако
то није случај, послаћу Вам с највећим задовољством
један примерак.

Песме обележене црвеном тачком у садржају Вашег
примерка јесу оне с којима је ово издање увећано.

Надам се да ћу имати част да Вам ове године до-
ставим и трећу књигу, која садржи српске јуначке песме
од почетка турске владавине до наших времена.

И Ви и госп. професор Ranke изразили сте жељу
да имате дословне преводе српских народних песама.
Моја кћи се тиме бави. И ја мислим неке од тих песама
да преведем које је Talvi метрички издала. Досад је
моја кћи превела само оне којих нема у лајпцишком
издању, шта више и у српском. Шаљем Вам за пробу
три такве песме на увид. Ви бисте морали наћи издавача
који би за то дао пристојан хонорар. Пошто би превод
морао бити штампан заједно са оригиналом, како
сте ми сами казали, била би то истовремено најбоља
читанка за све љубитеље српског језика. Неколико
примедаба о српском језику могао бих с ћерком да
саставим. Друго бисте могли Ви да додате по Вашем
нахођењу. И предговор бисте морали Ви да напишете.
Због српског језика најбоље би било ако би се књига
овде штампала. На сваки начин претходно бих Вам
послао цео превод ради прегледа и замене са одго-
варајућим речима и изразима.

(II, 54—55 — превод)

МИХАИЛУ ОБРЕНОВИЋУ

(Беч, 12. IV 1845) Преко Тирке послао сам Вашој
Свјетлости у Рим два егземплара од друге књиге нашијех
народнијех пјесама (један за Вас, а један за нашега
брата Лаза), не знам јесте ли их примили. Да сам смјео
од Господара, ја бих ову књигу посветио В. Св. или
бих на заглављу казао да је Вашијем трошком наштам-

20*

307

пана. Али знате да би онда он казао да просипате
његове новце и свакоме би другоме он то прије
опростио хвалу Вашу него мени. Но знајући ја како
Ваша Свјетлост о таковијем стварима паметно судити
знаде, надам се да Вам и без тога узрока не би зато
било жао на мене. Ви знате да добро ваља само чинити,
а неће остати скривено ко га је учинио. Надам се да
ће са божијом и Вашом помоћу у овој години бити
готова и трећа књига нашијех народнијех пјесама,
у којој ће бити јуначке пјесме под владом турском [...].

Ово дана ја полазим у Биоград, које да благодарим
на пензији, које да видим управо како је и да ли би се
народу у чему помоћи могло [...]; рад бих отићи и до
Тршића, у коме нијесам био од године 1809. Кад би
могуће било, рад бих натраг ударити преко Сарајева
у Спљет, па оданде на Триест. За мене би много ври-
једело кад бих могао туда проћи, али не знам управо
хоћу ли моћи отићи и у Тршић. У почетку мјесеца
јулија мислим бити овдје да почнем штампати трећу
књигу пјесама, за коју је хартија већ приправљена.
Дотле се надам да ћете ме, Ваша Свјетлости, обрадо-
вати одговором [...].

(VII, 630, 632)

ЈЕРОТИЈУ КОВАЧЕВИЋУ

(Беч, 25. VIII 1845) Прво благодарим што сте ми
јавили за прпоруше и послали ону пјесмицу
њихову. Кад буде прилика да ме други пут обрадујете
Вашијем писмом, молим Вас да ми јавите иду ли у
прпоруше мушкарци или женскиње, и
тако прпац или је момак или дјевојка?
Дакле, водом не пољевају само прпца, него и
остале све? А и пјесмицу још коју од њих ако
добијете пошљите ми је, молим Вас. Прва два стиха
ове пјесмице („Прпоруша ходила, Терем бога молила“)
показују да се говори у јед. броју прпоруша; је
ли тако? И што је управо прпоруша? Једно од онога

308

друштва, или прпац? Опростите ми што Вам досађујем с овакијем зановијетањем.

(Венац, Београд, 1929, XIV, 443)

## ЈОВАНУ СТЕРИЛИ ПОПОВИЋУ

(Бец, 27. VIII 1853) Дознавши од г. Јована Суботића да Ви нешто пишете о његовој метрици или просодији (како ли се зове она књига његова), наканио сам се да Вам напишем ово неколико ријечи.

Кад сте се Ви на то наканили, ја мислим да би ваљало да прегледате све што је он о томе писао у Летописима (к. IV год. 1843, к. I, II, III 1844 и к. II 1845) и о свему да покажете своје мисли. Ја се надам да ћете наћи и погрјешака у ономе што је казано, а мислим да ћете наћи којешта што није казано, а ваљало је казати. Ја не могу вјеровати да ћете и Ви с њиме пристати да нпр. у пјесми „Пораних рано на воду“ нијесу у почетку и на крају дактили а у сриједи трохеј, него да ћете и Ви рећи да су јамби, као што он каже. Ја и данас, кад бих што о томе писао, казао бих опет, а особито за пјесме које друштва имају, и које се не пјевају само него се и казују, оно што сам прије двадесет девет година у првој књ. народнијех пјесама у Липисци 1824. с додатком онога што сам казао 1833. у предговору к Луке Милованова опиту *Насшављења к срйској сличноречносйи*. Мени се чини да г. Суботић, говорећи о дужини и краткоћи слогова у нашему језику, није нигдје показао нпр. у ријечи крӗмӗн који је слог дуг, који ли је кратак, а наћи ћете у поменутоме сад предговору што сам ја о томе казао и сад ћу још ово рећи: истина да је онај слог, који се назначује са ˇ, дужи од онога који се назначује са ʻ, или са ʻ, али будући да је овај оштрији од онога, зато бих рекао да се оваке ријечи прије могу узети за трохеје него за јамбе, као и ријечи нпр. „тӳђйнка“, „пӳштӑј ме“, — дӗнеклӗ и пӗигрӑј — за дактиле; по томе се мени чини да су и саме ријечи: „Гӗспӗд бӗг“ приличније за

309

дактил него и за какву другу стопу, јер се прво о тако
оштро изговара да умањује дужину и другоме и трећему.
Тако исто г. Суботић говори за ријечи сложене с пред-
лозима, а не спомиње за предлоге саме које кад стоје
пред многим ријечима узимају овај оштри глас на
себе, нпр.: крӑј мора, нӑз поље, нӑ воду,
дко мора, преко куће, под вече, нӑ вој-
ску, из Цариграда, итд. Тако се може у говору
чути нпр.: дà идê (мjесто да йде), ù трећû (м.
и трёћу) итд. Да је ово г. Суботић споменуо и одредио,\ онда би он на многа мјеста могао оставити моје дактиле
на миру.

Тако исто ја мислим да г. Суботић нема право што
припјеве мијеша са стиховима и припјева ради одређује
различне размјере у стиховима. Припјеви, додавали
се на крају или у сриједи, не иду у стихове, него се
само у пјевању додају, а могу се и изоставити, као што
је казао да се „тедена“ и „редена“ гдјешто додаје а
гдјешто не додаје и као што г. Суботић сӑм каже да
сам ја у пјесми „Пораниле дјевојке“ изоставио још
и: „Ој, Јело.“

Тако исто г. Суботић нема право што каже да по-
сљедњи слог у род множ. нема никаквога особитог
гласа, јер овај слог има код свију ријечи глас који се
назначује са ˇ нпр. од ријечи врӑна род је мн.:
врӑнӑ; а кад не би на крају било никаквога гласа,
онда би била врӑна, као што је род јед. од врӑн
(гавран).

Ово ја Вама напоменух само врло мало и пре-
кратко, а Ви ако се овога посла примите, моћи ћете
о њему (тј. о овоме послу) написати онолико колико
је он написао о историји Медаковићевој. О нашој пак
просодији ваљаће писати читаве књиге.

(V, 362—363)

ВУКУ ПОПОВИЋУ

(Беч, 18. IV 1859) Молим Вас да бисте ми описали
Вука Голубова (онога што је био ускочио у Никшиће,

310

па сад чујем опет да се вратио у Црну Гору). За то
морате питати какијех поузданијех Црногораца, као и
прије за ускок Каримана [...].

Негдје сте ми прије писали да имате неколико пје-
сама за мене. Молим Вас, да их не бисте изгубили,
него да гледате [...]

(VII, 354—355)

МИЛОШУ ОБРЕНОВИЋУ

(Београд, 6. IV 1860) Врло је добро познато Вашој
Свјетлости с какијем сам трудом ја скупљао и писао
наше народне пјесме у Крагујевцу године 1820, 1821.
и 1822. и Ви сте ми сами пјеваче набављали и мило-
стиво ми помагали, те сам их послије, опет с трудом
и с муком, путујући чак у Липиску и онамо злопатећи
у туђој земљи, штампао и издавао. Па се сад налазе
људи који, или не знајући шта је срамота или не ма-
рећи за њу према новчаноме добитку, ове пјесме које
сам ја скупио и на свијет издао прештампавају и њима
тргују. У хришћанској Европи ово се зове књижевна
крађа и забрањује се законима, у нас пак таковијех
закона још нема. Зато се препокорно усуђујем молити
Вашу Свијетлост да бисте благоволели милостиво за-
повједити да се изда забрана да како поменуте народне
пјесме (које сам ја скупио и први пут на свијет издао),
тако ни остале моје књиге, не смије нико други осим
мене или, по смрти мојој, мојијех насљедника, ни саме
за себе нити уз друштво што, ни у Србији штампати
нити, ако би се у другијем земљама гдје наштампале,
у Србију уносити.

(II, 739—740)

ВУКУ ПОПОВИЋУ

(Београд, 10. VI 1860) Молим Вас да г. Ђоку Срда-
новићу на писмо које Вам је писао с Цетиња 9. маја,
и које сте Ви мени послали, јавите од мене ово: ја
управо не разумијем шта је то што он вели: „Да нам
је нумеранција заједно“, него ћу ја њему за онијех

311

десет пјесама дати до педесет књига за црногорске
пренумеранте, које ће бити велике између 30 и 40 та-
бака и којима ће бити цијена 1 талир или 6 цванцика,
и тако ће он за сваку од онијех пјесама имати по 30
цванцика, а осим тога казаћу у предговору да ми је
он те пјесме послао (и овога ради молим Вас да бисте
ми јавили шта је он сад код књаза на Цетињу).

Ја имам различнијех народнијех пјесама на стотине
и ово педесет књига не дајем њему што би његове
пјесме то баш вриједиле, него више за љубав стару
и за унапредак, чега ради послао бих му и унапредак
по коју од другијех мојијех књига докле буде божија
воља да их издајем; а и те његове пјесме имаће много
већу важност кад их ја под својијем именом издам
са осталијема које имам, него ли да их дâ он макар
коме другоме.

(VII, 370)

ВУКУ ПОПОВИЋУ

(Беч, 29. I 1861) Данас је десети дан како сам овдје
здраво и мирно приспео и док Ви ово писмо примите
мислим с божијом помоћу бити у Београду. Ондје се
надам примити од Вас пјесама што сте преписали од
онога Чевљанина. Ако ли досад нијесте могли ништа
преписати, а Ви гледајте, молим Вас, што прије те
препишите што је могуће више, особито о новијим
догађајима као нпр. о боју на Граховцу, о бојевима
с Омер-пашом, о ударању на Колашин, на Куче итд.,
па ми све то по делижанцу пошаљите у Београд.

(VII, 379)

МИХАИЛУ ОБРЕНОВИЋУ

(Беч, 22. VI 1862) Вацлик је данас отишао пут Црне
Горе. Ја бих имао вољу овога љета још једанпут преко
Далмације отићи на Цетиње да потражим народнијех
пјесама о овијем најновијим догађајима, јер чујем да
их има сила и по Приморју и у Црној Гори.

(VII, 665)

312

МИХАИЛУ ОБРЕНОВИЋУ

(Београд, 1. VII 1863) Да сам имао чиме исплатити штампање ове четврте књиге, досад би се већ наштампала и пета књига српскијех народнијех пјесама, међу којима нема ниједне која је прије штампана. А и осим ове пете књиге ја имам наново скупљених и прије нигда нештампанијех нашијех народнијех пјесама о догађајима из различнијех времена које би изнијеле око 100 штампанијех табака и које бих рад метнути у ред с онима што су већ штампане и наштампати их наново.

(VII, 674—675)

И. И. СРЕЗЊЕВСКОМ

(Недатирано.) За пјесме, приповијетке и обичаје могао сам и питати кога, али за ријечи и пословице не може човјек питати никога, него ваља чекати док се у разговору што не чује. Зато сам ја једнако уза се носио (као и сад још што носим) хартије и плајваз, па како сам гдје што чуо што нијесам знао, или што сам мислио да немам написано, одмах сам записивао. Зато сам свуда гледао да се налазим гдје људи много говоре, а често сам и сâм заметао разговоре о различнијем стварима да бих за себе што ново могао чути. У Дубровнику сам ишао много пута увече у просту крчму иза града гдје комардари, понајвише Херцеговци из оближњијех села, пију и пјевају уз гусле и пјевачима сам плаћао по коју чашу вина да би једнако пјевали, јер сам ја због ријечи свуда радо слушао и оне пјесме које нијесу биле лепе да би се писале за штампање.

(Вук Стеф. Карацић: *Писма*; у редакц. Ђ. Гавеле, Београд, 1947, 269—270)

ИГЊАЦУ К. СОПРОНУ

(Беч, 16. I 1864) У исто вријеме могли бисте штампати и једну књигу око 20 табака велику нашијех на-

313

роднијех пјесама које је скупио у Херцеговини Вук Врчевић, аустријски конзуларни агент у Требињу, и које досад нигда нијесу штампане. Па кад би ово било готово, онда бисмо почели и ново и много умножено издање народнијех пјесама. За штампање овијех ствари добро би било кад бисте Ви набавили та иста слова којима су приповијетке штампане и која, мислим, да се у типографији зову *kleine cicerono*, а књиге бисмо све дијелили напола као што смо љетос ту уговораrali. А од сваке књиге ваљало би наштампати најмање 2000 егземплара, јер ове књиге нигда неће останити.

(*Сиражилово*, Нови Сад, 1894, VII, 428)

314

У овом библиографском попису Вукових певача, гуслара и казивача покушали смо да прикупимо и систематски средимо што је могућно више грађе о тим данас мало познатим, у многим случајевима чак и непознатим, творцима или, покаткад, само даровитим преносиоцима наших народних песама. У досадашњој литератури, ако не рачунамо Вукове забелешке, било је мало сличних послова ове врсте (уп. Веселин Чајковић: *Пейнаесей српских народних йесама*, Београд, 1925, 134—145; Видо Латковић: *Вуков „рачун од јуначких йесама“*. — Ковчежић. Прилози и грађа о Доситеју и Вуку, Београд, 1959, књ. II, 42—60). Детаљан и у свему исцрпан преглед свих Вукових певача и њихових песама, како оних које је он објавио у својим збиркама, тако и оних које су касније штампане или се још налазе у рукопису, може се очекивати тек после солидно извршених специјалних студија, са систематским коришћењем досадашње литературе из ове области и обимне грађе из Вукове рукописне оставштине.

Вук је, највише у предговорима прве и четврте књиге другог лајпцишког издања (1824, 1833), па и другде, у разним својим делима и преписци, оставио низ драгоцених саопштења о својим певачима и пе-смама које је од њих прикупио. Но треба истаћи да је највећу пажњу Вук посвећивао изузетно бољим и зна-чајнијим певачима, док је о многим говорио сасвим узгредно. При састављању овог нашег пописа највише

317

смо незгода имали са тим скоро непознатим личностима, кад је, пре свега, требало утврдити њихов основни идентитет. Упркос жељи да пружимо што потпунији преглед већине Вукових певача, с нелагодношћу морамо констатовати да за велики број лепих, у много чему и веома знатних, песама из Вукове збирке нисмо могли утврдити од којих их је певача Вук забележио.

Основу нашег пописа чине певачи чијим је песмама Вук углавном испунио прве четири књиге свога зборника трећег бечког издања. Све те песме наводимо по првом државном издању Вуковог зборника због његове приступачности. Песме из осталих пет књига државног издања, које су сабране из обимне грађе Вукове рукописне оставштине, цитирали смо с делимичним библиографским подацима, тј. означавали смо само у којој је књизи која песма штампана. За нашу сврху и то је било сасвим довољно. Изворе осталих, приступачних нам у малом броју, песама саопштили смо у пуном обиму. Због преоптерећености текста, и иначе, изоставили смо сву помоћну литературу и доказни апарат, што ћемо саопштити на другом месту. Тада ћемо дати рачуна и о свему другом што може бити од користи за боље познавање тих личности.

Број од преко четири стотине епских и лирских народних песама, којима смо успели дешифровати преко седамдесет певача, рачунајући ту и оне у анонимату, довољан је сам за себе у истицању значаја оваквог пописа. Помоћу њега можемо сада констатовати не само од кога је певача коју песму Вук добио, већ и сам метод његовог рада у сакупљању и одабирању песама. С друге стране, ма колико изгледао сувопаран, овај попис складно допуњује остала Вукова разматрања о нашој народној поезији, јер у много случајева може послужити као поуздан коментар појединим његовим казивањима, поготову оним из историје епске народне поезије његовог времена.

Говорећи о важности оваквих пописа уопште, В. Јовановић је у једном свом чланку дописао: „Највећи

318

број наших скупљача (из разлога о којима би се могло говорити) није давао никаквих обавештења о изворима својих текстова: ако је што и помињао, то су најчешће била гола имена. Чак и сâм Вук у почетку свога рада није давао тих података: тек 1833. године он је положио јавна рачуна о својим гусларима и сарадницима. (Познато је од какве су важности и данас за историју нашега епоса ове класичне Вукове белешке, као и оне у предговору првој књизи песама од 1824.) Остаје да се изради што потпунија листа наших гуслара и певача из прошлости, са најосновнијим подацима о њихову пореклу, животу и стварању уколико се икако ови подаци буду могли наћи забележени код њихових скупљача, или иначе. Природно је да ће та листа бити садржином врло штура, иако бројем врло дуга; мислим, неколико хиљада имена, поред више хиљада оних који ће остати у анонимату. Каква била да била, та листа се има саставити. Ако се и не буду могли реконструисати животи ситних, давно ишчезлих људи, моћи ће се изградити бар њихови композитни ликови и прибрати, регионално подељена, основна грађа за постављање једне географске карте кретања и кружења песама, а (надајмо се!) и разрешити тим путем бар нека од тамних питања њихова постојања.“¹

За педесет година стрпљивог рада у сакупљању српских народних песама Вук је, нема сумње, морао доћи у додир са далеко већим бројем певача него што смо их ми у овом библиографском прегледу успели да прикупимо и средимо. Али и оваква каква је, без иједног биографског податка о тим људима, само с пописаним песмама којима смо ушли у траг, ова листа сликовито приказује разноврсне облике Вуковог интересовања за наше народне песме. Зато је и доносимо као посебан прилог осталим његовим текстовима сабраним у овој књизи.

¹ За општи зборник наших народних песама, Борба, Београд, 8. VI 1952.

319

13) Бјелић Игњатије, IV, 253—266.

14) Хвала Чупићева, IV, 267—270.

15) Лазар Мутап и Арапин, IV, 273—287.

16) Станић Станојло, IV, 305—310.

ВУКОВИЋ АНЂЕЛКО

1) Млади Марјан и Арнаут-Осман, III, 204—209.

2) Мајстор Манојло, III, 312—317.

3) Женидба Ива Сењанина, III, 167—186.

4) Анђелко Вуковић и Синан Кесеџија, IV, 498—509.

ВУКОВИЋ МАТИЈЕ (с Чева)

1) Крштење књагиње Олге (1859), ІХ.

ГОЛОВИН НИКОЛАЈЕВИЧ ВАСИЛИЈЕ (Орловска губернија)

1) Випил рюмку (М. Сперанскій: В.С. Караджичъ и русская народная пѣсня, Извѣстія И.А.Н., С. Петербургъ, 1907, XII, 278).

2) Са васточной са сторонки, 278—279.

3) Во лузи зељонои, 279.

4) По твѣтамъ дѣвки гуляли, 279.

5) Дѣвка колчиком стучит, 279.

6) Сонце на закатъи, 279.

ДЕРВИШ-бег (субаша у Тимоку За Пасманџијна времена)

1) Дјевојка са три љубавника, I, 355—356.

ДУЛОВИЋ ДАМЉАН (из Ваљева)

1) Лазар Пециреп, IV, 33—45.

21 Вук Караџић

321

8) Иван Николин, IV, 112—115.

9) Мујо Хркотић и Божовићи, IV, 115—117.

10) Сунчева сестра и паша тиранин, I, 163—164.

11) Михат Томић и паша од Требиња, III, 430—432.

12) Опет Диоба Јакшића, II, 620—623.

## ИРИЋ ПАВЛЕ

1) Ђурђева Јерина, II, 469—471.

2) Опет то, али друкчије (вар. песме Секула се у змију третворио), II, 501—505.

## ЈАКОВЉЕВИЋ (Турчин из Ужица)

1) Блажевић Омер, Вукова преписка, IV, 131—132, 173.

## ЈЕЛЕНА (слепица)

По Вуковом саопштењу, она је испевала највећи број сватовских песама (I, 1—77).

## ЈЕЦА (слепица из Земуна)

1) Љуба Богатога Гавана, I, 133—138.

2) О Јерку Латинину, Вукова преписка, III, 139.

3) Још неколико песама које Вук није објавио а преписао их Аврам Живановић (СНП, L, 134).

4) Смрт војводе Пријезде, II, 494—497. (Претпоставка Св. Матића: Сремске песме у Вуковој збирци, Прилози проучавању народне поезије, Београд, 1934, I, 156).

## КАРАДИЋ ЈОКСИМ

1) Како се женио Павле Старчевић, I, стр. XXXVIII—XXXIX.

21*

323

2) Без наслова (први стих: Ристивоје, моја вјерна слуго!), I, стр. XXXIX.

3) Без наслова (први стих: Кћери моја, Ружице ђевојко!), I, стр. XL.

4) Без наслова (први стих: Не остави црне Ацамине), I, стр. XL.

5) Без наслова (први стих: Ој, богати, моја стара мајко!), I, стр. XL—XLII.

6) [Како се Митар потурчио], I, стр. XLIII—XLIV.

## КАРАЦИЋ ЈОКСИМОВ СТЕВАН

1) Женидба краља Вукашина (необјављена), IV, стр. XVII.

2) Комади од различнијех косовскијех пјесама, II, 299—305.

3) Диоба Јакшића, II, 616—620.

4) Вук Анцелијћ и Бан Задранин, III, 390—395.

5) Шеховић Осман, IV, 22—28.

## КАРАЦИЋ ЈОКСИМОВ ТОМА

1) Смрт Смаил-бега Бегзадића, IV, стр. XXV—XXVII.

## ЛЕКИЋ ЂУРО (слепи поп из Црнице)

1) Пјесма од Крњица (1861), ІХ.

## МАЈКА ЈОВЕ ЛАИНОВИЋА

По Вуковом саопштењу, испевала највећи број пе- сама из прве књиге са сигнатуром *Од Дубровника* (СНП, I, стр. LXXIV). Остале песме из исте групе потичу од непознатих нам Дубровчана, досељеника. Песама са

324

## ПОДРУГОВИЋ ТЕШАН

1) Наход Симеун, II, 58—64.

2) Женидба Душанова, II, 125—148.

3) Марко Краљевић и Љутица Богдан, II, 211—215.

4) Марко Краљевић и Вуча џенерал, II, 236—246.

5) Цар Лазар и царица Милица, II, 278—285.

6) Женидба Марка Краљевића, II, 321—330.

7) Марко Краљевић познаје очину сабљу, II, 330—334.

8) Марко Краљевић и кћи краља арапскога, II, 365—368.

9) Марко Краљевић и Арапин, II, 376—390.

10) Марко Краљевић и Муса Кесеџија, II, 390—400.

11) Марко Краљевић и Ђемо Брђанин, II, 400—407.

12) Женидба Ђурђа Смедеревца, II, 460—469.

13) Женидба Поповића Стојана, II, 505—511.

14) Женидба Тодора Јакшића, II, 583—595.

15) Старина Новак и кнез Богосав, III, 1—4.

16) Женидба Ива Голотрба, III, 92—100.

17) Хајка Атлагића и Јован бећар, III, 100—104.

18) Женидба Стојана Јанковића, III, 114—125.

19) Женидба Ивана Ришњанина, III, 237—246.

20) Сењанин Тадија, III, 277—283.

21) Ришњанин хаџија и Лимун трговац, III, 435—445.

22) Поп Црногорац и Вук Копривица, IV, 11—17.

## ПОПОВИЋ ВАСА

2) Три сужња (необјављена), IV, стр. XVIII.

## ПРОДАНОВИЋ (слепац из Лежимира)

1) Женидба кнеза Лазара (необјављена), Вукова преписка, II, 422, 429.

328

21) Косани, І, 113.

22) Рељи и Јели, І, 113—114.

23) Јавору, І, 114.

24) Путујући пјевају, І, 114—115.

РАДОНИЋ ГРУЈО ЈАКОВ

1) Похара Будве и Тројице (1813), VIII.

РАШКО

1) Зидање Скадра, II, 109—117.

2) Женидба кнеза Лазара, II, 173—178.

3) Смрт Душанова, II, 178—181.

4) Урош и Мрљавчевићи, II, 181—189.

5) Зидање Раванице, II, 190—193.

6) Женидба Грујице Новаковића, III, 23—34.

7) Маргита дјевојка и Рајко војвода, III, 50—55.

8) Цар Сулејман и Саво патријарх, III, 56—59.

9) Четири ускока, III, 322—331.

10) Бој на Делиграду, IV, 195—209.

11) Женидба краља Вукашина (необјављена), IV,
стр. XVII.

РАШКОВИЋ МАКСИМ

1) Три сужња (необјављена вар.), IV, стр. XVIII.

РОВ (момак Јована Обреновића)

1) Бог ником дужан не остаје, II, 14—18.

2) Браћа и сестра, II, 33—37.

3) Једна „лепа песмица“ (необјављена) IV, стр. XXII.

СРДАНОВИЋ ЂУКО

1) Женидба Марка Краљевића, VI.

2) Женидба сина Ива Сењанина, VII.

330