449

Таман бјеше на воду студену, 120

Ал' ето ти Срба Радосава,
Шњим се бего у лице пољуби,
Раде бега у скут и у руку,
На одоше Трновоме граду.

Лијепо их дочекао краљу: 125

Коње води у ахаре доње,
Бега води на горње чардаке,
За готову совру засједоше.

Пише вино за неђељу дана,
С краљем пије дванаест риџала,
А са бегом цигле до три слуге.

Често гледа беже Радул-беже,
Често гледа у бијеле дворе,
Хоће ли му кумче донијети;

Ал' да видиш краља Шишманина, 135

Ђе донесе једну купу вина,
Купа, кажу, од дванаест ока,
На здрави је бегу Радул-бегу,
Бег је даде Пијаници Ђуру,
Ђуро попи, ништа не осјети.

Кад то виђе краљу Бугарине,
Он отиде Грчки говорити,
Да погуби бега Радул-бега

И његове до три вјерне слуге;
Но Манојло Грчки разабрао,
Па подвикну Срба Радосава:

„Зар не видиш, ђе смо изгинули?”

А кад зачу Србе Радосаве,
Он потрже мача зеленога,

Те погуби краља Шишманина, 150

29

451

„Донеси ми сивога сокола,
„Еда би нам утву уватио,
„Еда би нам образ осветлао
„На језеру међу господари.“

А беседи Љутица Богдане:

25

„О Драгија, драги господару!

„Не ће дати разумна госпођа

„Без твојега кака обележја.“

Он му даде и два обележја:

Од појаса свилену мараму,

30

С десне руке бурму позлаћену:

„Ево, сине, и два обележја,

„Донес' брже сивога сокола.“

Узе Богдан оба обележја,

Оде брже двору Драгијину,

35

Пак дозива љубу Драгијину:

„О госпођо, Драгијина љубо!

„Поздравље ти од твог господара,

„Господара и мога и твога,

„Да му пошљеш из потаје шарца,

40

„И да пошљеш сивога сокола.“

А беседи љуба Драгијина:

„О Богдане, наша верна слуго!

„Ја ћу дати сивога сокола,

„Али не смем из потаје шарца.“

45

Он извади оба обележја:

„Ево бурма за витеза шарца,

„А марама за сива сокола.“

Нема куда љуба Драгијина,

Отворила деветора врата

И десету браву Дубровкичку,

50

29 *

455

„О честити царе господине!
„Нисам мог'о на диван ти доћи,
„Јер сам иш'о доље у Дољане,
„Те гледао чуда негледана
„У некога Комнен-каурина,
„Каква јаше вранца од мегдана,
„Онакога у свијету нема:
„На челу му јарко сунце сија,
„А на грлу сјајна мјесечина,
„На сапима звијезда даница;
„Кад га игра, згледати се не да.“
Онда царе стаде бесједити:
„А да чујеш, пашо Сеидиме!
„Добави ми вранца Комненова,
„Ја укради, ја за благо купи,
„Метнућу те до себе везиром,
„И да ћу ти три бијела града,
„Нек су твоји, докле ти је трага;
„Ако л' ми га добавити не ћеш,
„Нека знадеш, осјећ' ћу ти главу.“
Кад то чуо паша Сеидиме,
Све мислио, на једно смислио,
Па он оде младу берберину,
Те је своју обријао браду,
Па се гради од Пазара Раде,
Право иде Комненову двору,
И Комнену Божју помоћ виче;
Мало га је Комнен познавао,
Па је њему био говорио:
„Здраво да си, пашо Сеидиме!
„Што си, море, обријао браду,

456

„Кад ти није за невољу биго?“

Мудро га је паша преварио:

„О Комнене, што си полудио,

„Ја нијесам паша Сеидиме,

„Већ сам главом од Пазара Раде;

„Ја сам чуо и људи ми кажу,

„Да ти имаш доста соколова,

„Да ми дадеш два сокола сива,

„Служићу те, колико рекнемо!“

Онда вели Комнен војевода:

„Ој Бога ми, Раде од Пазара!

„Ја би рек'о да си Сеидиме,

„Да нијеси обријао браде.

„Јер је таког струка и узраста,

„И такога ода и погледа;

„А ја имам доста соколова,

„Даћу тебя два сокола сива,

„Служићеш ме три године дана.“

И на то је паша пристануо.

Служио га до двије године,

Не мог'о му ни видити вранца,

А камо ли њега да одведе;

Кад настала трећа годиница,

Пође Комнен у лов у планину,

И поведе пашу Сеидима,

Да он лови утве златокриле,

Не понијо стари соколова,

Већ понијо тиће соколиће,

Који лову научени нису.

А кад Комнен у планину дође

Ка ономе зелену језеру,

50

55

60

65

70

75

457

Бено плове утве златокриле,
Он ми пусти тиће соколиће,

Да ватају утве златокриле,
Полетише утве под облаке,
А соколи утве и не гледе,

Него лете од јеле до јеле;

Онда вели Комнене војвода:

„Слуго моја, Раде од Пазара!

„Иди брже двору бијеломе,

„Донеси ми старе соколове,

„Да поватам тиће соколиће.“

Ал' бесједи паша Сендиме:

„Ој Бога ми, Комнен-господару!

„Твоја госпа вјеровати не ће,

„Не ће мени дати соколова,

„Већ дај мени каква обиљежја.“

Превари се Комнене војвода,
Те му даде златан прстен с руке.

Лети паша Комненову двору.

Пита њега љуба Комненова:

„Слуго наша. од Пазара Раде!

„Камо теби Комнен господару?“

Онда јој је паша бесједио:

„Ој Бога ми, Комненова госпо!

„Ти не питај за Комнена твога!

„Силна га је опколила војска,

„Видиш, да сам коња уморио,

„До тебе је мене оправио,

„И ево ти посл'о обиљежје,

„Да му пошљеш вранца од мегдана,

„Не би л' своју избавио главу.“

80

85

90

95

100

105

458

Превари се љуба Комненова,
Превари се, уједе је гуја,
110

И отвори деветера врата,
И десета, па изведе вранца;

А кад паша посједнуо вранца,
Не даде му ђаво мировати,

Већ овако стаде бесједити:
„Јеси л' чула, Комненова љубо!
115

„Овако ми поздрави Комнена:
„Да му ј' Турчин одјахао вранца;

„Ја нијесам Раде од Пазара,
„Већ сам главом паша Сеидиме.“

То изрече, па с коњем утече.
Оста јадна госпа кукајући,

Кукајући, кано кукавица,
Преврћући, како ластавица;

Пак изиђе на високу кулу,
Те припали бојницу лубарду.

А кад пуче бојница лубарда,
Чини ти се, земља се потресе.

То зачуо Комнен у планини,
И у ма се јаду осјетио.

Пак се ману тића соколића,
Лети брже двору бијеломе,

Нађе јадну госпу кукајући:
„Што је, љубо, да од Бога нађеш?

„Јесу л' жива два близанца сина?“
Онда њему љуба говорила:

„О Комнене, жив' те Бог убио!

„Јесу живи, не били ти живи!

„Јесам ли те свагда сјетовала,

459

„Да свакије не наимаш слуга? 140

„А ти најми пашу Сеидима,
„Превари нас, одведе нам вранца;
„Што ћеш саде, јадна твоја мајка?“

Онда јој је Комнен говорио:

„Муч’, не бој се, драга моја љубо! 145

„Јел’ остала сива бедевија,
„Што је нашег ождр’јебила вранца?“

„Остала је, ујели је вуци!

„Али вранца стигнути не можеш,
„Далеко је душман одмакао.“ 150

Узја Комнен сиву бедевију,
Оде право трагом за Турчином.

Што је вранац у три пута скак’о,
То кобила у један пут вата.

Насред га је горе сустигао; 155

Кад кобила угледала вранца,
Она врисну, гора се потресе;

Кад је вранац осјетио мајку,
Стаде вранац, макнути се не ће.

Бије њега паша Сеидиме, 160

Бије њега оштром бакарлијом:
„Ајде, вранче, жив’ те Бог убио!

„Видиш, да сам изгубио главу.“
Вранац стоји, макнути се не ће.

Повикује Комнене војвода: 165

„Стан’дер, пашо, да ти најам платим,
„Није право, тако да отидеш.“

Достиже га, одс’јече му главу.

И поврати вранца од мегдана,
Оде двору и здраво и мирно.

461

„Оставити саморану мајку.“
Кад то виђе црни Арапине,
Ђе јунака у Солуну нема,
Да изиђе њему на мејдана,
На Солун је порез ударио:
Све на двора по јалова овна,
По фуруну љеба бијелога,
И по товар вина црвенога,
И по кондир жежене ракије,
И по двадест жутијех дуката,
И по једну лијепу ђевојку,
Ја ђевојку, ја невјесту младу,
Којано је скоро доведена,
Доведена, јоште не љубљена.
Сав је Солун порез изредио,
Редак дође двору Дојчинову;
Али Дојчин никога не има,
До имаде љубу вијерницу
И Јелицу своју милу сеју:
Оне јадне порез састављале,
Ал' га нико да однесе нема,
Јер га Арап приватити не ће
Без Јелице лијепе ђевојке.
Оне су се јадне узмучиле:
Сједе Јела брату више главе,
Рони сузе низ бијело лице,
Те је брату лице покапала;
Тад се јадан Дојчин разабрао,
Па бесједи болани Дојчине:
„Двори моји, огњем сагорели!
„А каде ми брже прокапасте?

30

35

40

45

50

55

462

„Да ми није умријети с миром.“

60

Проговара Јелица ђевојка:

„О мој брате, болестан Дојчине!

„Нису твоји двори прокапали,

„Но су сузе Јелице сестрице.“

Тад говори болестан Дојчине:

65

„Што је селе, ако Бога знадеш!

„Ал је вама љеба нестануло?

„Али љеба, ал црвена вина?

„Али злата, ал бијела платна,

„Немаш чиме на ђерђефу вести,

70

„Немаш чиме, ал немаш по чему?“

Проговара Јелица ђевојка:

„О мој брате, болани Дојчине!

„Доста имам љеба бијелога,

„А још више вина црвенога;

75

„Доста злата и бијела платна,

„Имам чиме на ђерђефу вести,

„Имам чиме, и имам по чему;

„Ал да видиш и друге невоље:

„Јест дошао Усо Арапине

80

„Под Солуна у поље широко,

„Од Солуна иште заточника,

„Да изиђе њему на мејдана;

„У Солуну не има јунака,

„Да изиђе њему на мејдана;

85

„А кад виђе црни Арапине,

„Он удари порез на Солуна:

„Све на двора по дебела овна,

„По фуруну љеба бијелога,

„И по товар црвенике вина,

90

463

„И по кондир жежене ракије,
„И по двадест жутијех дуката,

„И по једну лијепу ђевојку,
„Ја ђевојку, ја невјесту младу;

„Сав је Солун порез изредио,

„Редак дође на твоје дворове:

„Ти не имаш брата никаквога,

„Да саставља порез Арапину.

„Но смо јадне саме састављале,

„И ми јесмо порез саставиле,

„Ал' га нико однијети нема,

„Јер га Арап приватити не ће

„Без Јелице баш твоје сестрице;

„А чу ли ме, болестан Дојчине,

„Ја не могу љубит' Арапина,

„Чу ли брате, за живота твога.“

Таде рече болани Дојчине:

„Хеј Солуне, огњем сагорео!

„Те у тебе не има јунака,

„Да изиђе Арапу на мејдан,

„Но ми не би умријети с миром.“

Па дозива љубу Анђелију:

„Анђелија, моја вјерна љубо!

„Јел' ми јоште у животу доро?“

Проговара љуба Анђелија:

„Господару, болестан Дојчине!

„Јесте тебе доро у животу,

„И добро сам угојила дора.“

Тад бесједи болани Дојчине:

„Анђелија, моја вјерна љубо!

„Иди узми дора дебелога,

95

100

105

110

115

120

464

„Те га води моме побратиму,
„Побратиму Петру налбантину,
„Да ми кује вересијом дора,
„Хоћу исти Арапу на мејдан,
„Хоћу исти, ако доћи не љу“
Једнак њега љуба послушала,
Она узе дора дебелога,
Одведе га Петру налбантину,
Кад је виђе Перо налбантине,
Још је њојзи био говорио:
„Снахо моја, танка Анђелија!
„Зар је мене побро преминуо,
„Те ти водиш дора на продају?“

125

Ја говори дилбер-Анђелија:
„Мој ђевере, налбантине Перо!

130

„Није тебе побро преминуо,
„Но се тебе побро поздравио,
„Да му кујеш вересијом дора,
„Да он иде Арапу на мејдан;

140

„Кад се врати, да ти потков плати.“
Проговара налбантине Перо:

„Анђелија, моја снахо мила!
„Ја не кујем коње вересијом;

145

„Да ми дадеш твоје оке чарне,
„Да их љубим, док се побро врати
„И док мене потковицу плати.“

Анђелија љута и проклета,
Она плану, као ватра жива,

150

Па одведе некована дора,
Те одведе болесну Дојчину.

463

Вели њојзи болани Дојчине:
„Анђелија, моја вјерна љубо!
„Јел' ми побро дора потковао?

Нисну Анђа, како љута гуја: 155

„Господару, болани Дојчине!

„Бог убио твога побратима!

„Он не кује коња вересијом,

„Но он иште моје очи црне,

„Да их љуби, док му потков платиш: 160

„Ја не могу налбанте љубити,

„Та, Дојчине, за живота твога."

Кад то чуо болестан Дојчине,

Он говори вијерници љуби:

„Анђелија, моја вјерна љубо! 165

„Оседлај ми дора дебелога,

„Изнеси ми копље убојито."

Па дозивље сестрицу Јелицу:

„О Јелица, моја мила сејо!

„Донеси ми једну крпу платна, 170

„Утегни ме, селе, од бедара,

„Од бедара до витих ребара,

„Да се моје кости не размину,

„Не размину кости мимо кости."

Хитро су га обје послушале: 175

Љуба седла дебела дората,

И износи копље убојито;

А сеја је доносила платно,

Утегоше болана Дојчина

Од бедара до витих ребара, 180

Припасаше сабљу Аламанку,

Приведоше дора од мејдана,

30

466

Турише га дору на рамена,

Додаше му копље убојито;

Познаде га доро од мејдана,

Па му оде силан поиграват’.

Окрену га Дојчин низ чаршију;

Колико му силан подиграва,

Из калдрме искаче камење.

Ал’ говоре Солунски трговци:

„Вала Богу! вала јединоме!

„Од како је Дојчин преминуо,

„Није бољи јунак проишао

„Кроз Солуна града бијелога,

„Ни бољега коња пројахао.“

Оде Дојчин у поље широко

Ка шатору црна Арапина.

Кад га виђе црни Арапине,

Од страха је на ноге скочио,

Па говори црни Арапине:

„Ој Дојчине, да те Бог убије!

„Јоште ли си, море, у животу?

„Ходи, јолдаш, да пијемо вино,

„А прођи се кавге и ђавола,

„Цаба тебе порез од Солуна.“

Ал’ говори болани Дојчине:

„Изиђ’ курво, црни Арапине!

„Изиђи ми на мејдан јуначки,

„Да јуначки мејдан дијелимо,

„А ласно је пити рујно вино

„И љубити Солунске ђевојке.“

Вели њему црни Арапине:

„Богом брате, војвода Дојчине!

185

190

195

200

205

210

470

Строши Буро три товара блага,
Док дарива свасти и пунице,
Он потроши хиљаду дуката.

Када стаде свадбу уговарат',

Онда краље говорио Буру:
„Чујеш мене, Смедеревче Буро!

„Када дођеш Смедереву твоме,

„Те ти станеш купити сватове,

„Ти не зови Срба у сватове,

„Јер су Срби тешке пијанице,

„А у кавзи љуте кавгаџије,

„Опиће се, заметнуће кавгу,

„Не ћеш кавзи џевап учинити,

„А камо ли одвести ђевојку;

„Већ ти зови Грке и Бугаре,

„Купи свата, колико ти драго,

„По ђевојку, кад је тебе драго.“

Кад то зачу Смедеревац Буро,

Опрема се двору бијеломе,

Па он оде Смедереву граду,

У путу га ситна књига стиже
Од Јерине лијепе ђевојке:

„Чујеш мене, Смедеревче Буро!

„Кад ти дођеш б'јелу Смедереву,

„Те ти станеш купити сватове,

„Ти не слушај старца баба мога:

„Ти не зови Грка ни Бугара,

„Не ћеш изић' ни изнијет' главе

„Из нашега града Дубровника,

„Ја некмоли извести ђевојке;

„Веће зови Србе у сватове:

10

15

20

25

30

35

471

„Кума куми Дебелић-Новака,

„А прикумка Новаковић-Груја,

„Старог свата Сибињанин-Јанка,

„А ђевера Краљевића Марка,

„А чауша Рељу Крилатицу.

„А војводу Обилић-Милоша,

„Барјактара Топлицу Милана.

„А привенца Косанчић-Ивана,

„А остале које тебе драго;

„Купи, Ђуро, хиљаду сватова,

„Па ти хајде, када тебе драго.“

Када Ђуро књигу разгледао,

Не бјеше му мило николико,

Он у мисли Смедереву дође.

Далеко га мати угледала,

Мало ближе пред њег' ишетала.

Руке шире, у лице се љубе,

Ђуро мајку у бијелу руку,

Узеше се за бијеле руке

И одоше на бијелу кулу,

Па сједоше за совру готову.

Пита мајка Смедеревца Ђура:

„А мој сине, Смедеревче Ђуро!

„Јеси ли ми путовао мирно?

„Јеси л' мене снаху испросио,

„Мене снаху, тебе вјерну љубу?“

Вели њојзи Смедеревац Ђуро:

„Ој Бога ми, моја стара мајко!

„Ја сам тебе путовао мирно,

„И тебе сам снаху испросио,

„Тебе снаху, мене вјерну љубу,

40

45

50

55

60

65

472

„У лијепу граду Дубровнику 70

„У онога краља Мијаила,
„По имену Јерину ђевојку.

„Док испросих Јерину ђевојку,
„Ја потроших три товара блага.

„Док даривах свасти и пунице,
„Ја потроших хиљаду дуката;

„А кад стадох свадбу уговарат'.
„Онда мене краљу бесједио,

„Када станем купити сватове,
„Да не зовем Срба у сватове: 80

„„У пићу су тешке пијанице,
„А у кавзи љуте кавгаџије,

„„Опиће се, заметнуће кавгу,
„Не ћеш кавзи цевап учинити,

„„А камо ли одвести ђевојку; 85

„„Веће зови Грке и Бугаре,
„„Па их купи колико ти драго,

„„По ђевојку, када тебе драго.““
„Ја отале пођох, стара мајко!
„У путу ме ситна књига стиже 90

„Од Јерине од моје ђевојке:
„„Чујеш мене, Смедеревче Ђуро'

„„Кад ти дођеш б'јелу Смедереву,
„Те ти станеш купити сватове,

„„Ти не слушај старца баба мога: 95

„„Ти не зови Грка ни Бугара,
„„Не ћеш изић' ни изнијет' главе

„„Из нашега града Дубровника,
„„Ја некмоли извести ђевојке:

„„Веће зови Србе у сватове 100

473

„Кума куми Дебелић-Новака,
„А прикумка Новакова Груја,
„Старог свата Сибињанин-Јанка,
„А ђевера Краљевића Марка,
„А чауша Рељу Крилатицу,
„А војводу Обилић-Милоша,
„Барјактара Топлицу Милана,
„А привенца Косанчић-Ивана,
„А остале које тебе драго;
„Купи, Буро, хиљаду сватова,
„Па ти хајде, када тебе драго.““
„Сад ме сјетуј, моја стара мајко!
„Ал' ћу слушат' краља таста мога,
„Ал' Јерину лијепу ђевојку?“

105

110

Вели њему остарила мајка:
„О мој синко, Смедеревче Буро!

115

„Латини су варалице старе,
„Хоће тебе, синко, преварити;

„Ти не слушај краља таста свога,

120

„Већ послушај Јерину ђевојку,

„Па ти зови Србе у сватове,
„Ако тебе буде до невоље,
„Они ће ти бити у невољи.“

Кад то зачу Смедеревац Буро,
Сједе писат' књиге на кољену,
Растури их на четири стране,
Па почину неколико дана,
Ал' ето ти Старога Новака
И са њиме дијете Груица;

125

Мало за тим постајало време,
Али ето од Сибиња Јанка,

130

474

Води Јанко стотину сватова;

Оде Јанко на бијелу кулу,

Помоли се низ пољице Марко,

А за Марком Реља од Пазара,

А за Рељом војвода Милошу,

За Милошем Топлица Милане,

За Миланом Косанчић Иване.

Састаше се Српске војеводе

И хиљада кићених сватова.

Лијепо их дочекао Ђуро,

Па је њима тихо бесједио:

„Браћо моја, хиљада сватова!

„Ја не идем сада Дубровнику,

„Веће шаљем побратима Марка;

„Лијепо ми послушајте Марка

„И мог кума Старину Новака.“

Одатле се свати подигоше,

Дубровнику путоваше мирно.

Кад су дошли Дубровнику граду,

Ондај рече Краљевићу Марко:

„Браћо моја, хиљада сватова!

„Сада ћемо на капије доћи,

„Ваља проћи, моја браћо драга!

„Седамдесет и седам капија,

„Док се дође под бијелу кулу,

„Под кулом су совре постављене,

„На соврама вино и ракија

„И остале сваке ђаконије;

„Око соври слуге и слушкиње,

„Да примају коње и оружје:

„Коње дајте, оружја не дајте,

135

140

145

150

155

160

475

„Под оружјем за совре сједајте,
„Прек' оружја мрко вино пијте;
„Када дође Дубровачки краљу.
„Ви шутите, ја ћу говорити.“
У ријечи под кулу падоше.

Слуге њима коње приватише,
А слушкиње свијетло оружје;
Коње даше, оружје не дају.

Под оружјем за совре сједају,
Прек' оружја мрко пију вино.

Ал' ето ти Дубровачког краља,
Па је њима тихо говорио:

„О мој куме, Старина Новаче!

„И до сад су свати долазили,
„Под оружјем нису пили вина.

Новак ћути, ништа не говори,
Проговори Краљевићу Марко:

„Пријатељу, Дубровачки краљу!

„Оваки је адет у Србаља:
„Прек' оружја пију мрко вино.

„Под оружјем и санак бораве.“
Краљ се врати и оде на кулу.

Ту су ноћцу тавну преноћили.

Кад у јутру јутро освануло,

Ал' повика с бедена Латинче:
„Чујеш куме, Дебелић-Новаче!

„Ето горе на бијелој кули,

„Онђе има двоје Латинчади,

„Зову тебе на мејдан јуначки,
Ваља њима на мејдан изићи,

„Па одвести Јерину ђевојку.“

165

170

175

180

185

190

476

Кад то зачу Старина Новаче,
Он погледа на Груицу свога,
А Груица не шће ни на кога,
Веће скочи на ноге лагане,
195

Па он оде уз бијелу кулу,
Кад изиђе на кулу танану,
Срете њега двоје Латинчади
С двије оштре сабље у рукама,
На Груицу јуриш учинише,
Паде Грујо по земљици црној,
Ману руком и мачем зеленим,
200

Од двојице начини четири,
Па он пође низ бијелу кулу,
Јави му се Јерина ђевојка:
„Стани мало, дијете Груица!“
Па му баци јабуку од злата:
„Нај то тебе, дијете Груица:
„Ако тебе до невоље буде,
„Нека знадеш, ђе Јерина сједи.“
205

Сиђе Грујо Старини Новаку
И донесе главе од Латина.
Истом Грујо сједе за трпезу,
А повика с бедена Латинче:
„Чујеш куме, Старина Новаче!
„Ето доље под бијелом кулом,
„Ту имају три коња витеза,
„На њего руку под бијелом кулом,
„У седлима до три бојна копља,
„Врхови им небу окренути,
„Да прескочиш три коња витеза.
„Па да водиш Јерину ђевојку.“
210

Кад то зачу Старина Новаче,
„Само, да њего руку под бијелом кулом,
„Да прескочиш три коња витеза.
„Па да водиш Јерину ђевојку.“
215

Кад то зачу Старина Новаче,
„Само, да њего руку под бијелом кулом,
„Да прескочиш три коња витеза.
„Па да водиш Јерину ђевојку.“
220

Кад то зачу Старина Новаче,
„Само, да њего руку под бијелом кулом,
„Да прескочиш три коња витеза.
„Па да водиш Јерину ђевојку.“
225

477

Он погледа Краљевића Марка, 225

Марко гледа од Сибиња Јанка,
Јанко гледа Рељу Бошњанина.
Реља скочи на ноге лагане.

Па он оде под бијелу кулу,
И прескочи три коња витеза 230

И на њима до три копља бојна.

Па потеже сабљу оковану,
Око коња дванаест катана,
Све дванаест Реља погубио.

Па узима три коња витеза, 235
Одведе их Старини Новаку.

Истом Реља сједе за трпезу.

Али виче с бедена Латинче:
„Хајде куме, Старина Новаче!

„Те стријељај на кули јабуку.“ 240

Гледа Новак војводу Милоша,
Милош скочи на ноге лагане,
Узе стр'јелу за златну тетиву.

Устријели на кули јабуку,

Па донесе Старини Новаку. 245

Ражљути се Краљевићу Марко,
Па говори Старини Новаку:

„Да ја знадем, ђе сједи Јерина.

„Ја их не бих више ни молио.“

Вели њему дијете Груица: 250
„Хајде за мном, Краљевићу Марко.

„Виђео сам, ђе сједи Јерина.“

Изиђоше на кулу танану.

И нађоше Јерину ђевојку.

Сведоше је низ танану кулу, 255

478

Ал' повика с бедена Латинче:
„Чујеш куме, Старина Новаче!

„Пред вама је сада затворено

„Седамдесет и седам капија.“

Проговори Краљевићу Марко:
„Дај ми, Грујо, Шарца од мејдана,
„На њему су кључи од капија.“

260

Грујо њему доведе Шарина;

Кад се Марко довати Шарина,

Па потеже тешку топузину,

265

Колико се Марко ражљутио,

Како врата која удараше,

На четири поле одлијећу,

Док он дође на градску капију

Тврда бјеше, да је Бог убије!

270

Кад удара тешком топузином,

Сва се љуља из темеља кула,

И просу се из куле камење;

Ал' повика Дубровачки краљу

(На кули се оној догодио):
„Немој више ударати, Марко.“

275

Па долеће и донесе кључе,

И отвори од капије врата.

Стаде Марко капији на врата,

Броји својих хиљаду сватова,

280

Сватови му на број изиђоше.

Онда рече Краљевићу Марко:

„Ходи амо, пријатељу краљу,

„Ходи краљу, да се дарујемо,

„Дарујемо, и да с' опростимо,

285

„Што је који учинио квара.“

481

81.

Смрш војводе Каице.

Подиже се господине краљу

Од прекрасне од Маћедоније

Из питома места Смедерева

Од својега двора честитога,

С' собом води дванаест војвода;

Подиже се итар лов ловити.

На Ковину Дунав пребродио,

Па се маши Влашке земље равне,

Док с' доити Вршачке планине,

Лов ловио Вршачком планином,

Лов ловио летњи дан до подне.

Тако краљу Бог и срећа дала,

Те од лова ништа не улови:

Ни јелена, ни кошуте брзе,

Нити каква од ситна звериња.

Добар краља кобак сукобио,

Сукоби га војвода Сибињска,

С' собом води три стотин' Маџара

И шездесет деце Каравлаа;

Краљ му Божју помоћ називао:

„Божја помоћ, војводо Сибињска!“

Војвода му боље одазива:

„Здраво, краљу од Маћедоније!

„Златна круно под небом на земљи,

„Јасна звездо на Маћедонији!

„Звао би те, да се напијемо,

„Немам овде вина ни ракије,

5

10

15

20

25

31

483

До Манојла Шајновић-Дамњана,
До Дамњана Облачића Рада,
А до Рада Каицу Радоњу;
Каицом је совру зачелио
Спроћ' честитог лица краљевога.

60

Каква ј' красна Каица војводо!

У каквом ли господском оделу!
На плећи му зелена долама
Од кадиве, извезена златом,
На долами токе сува злата.

65

А покрај њи тридесет путаца,
Свако му је од по литре злата,

70

А под грлом литра и по злата,
Које му се на бурму одвија,
Те војвода њиме пије вино;

На војводи чизме и чакшире,
Чизме су му сребром потковане,

75

А чакшире од плаве кадиве;
По долами коласта аздија.

Сва од сребра и од чиста злата;
На војводи калпак свиле беле,

За калпаком од сребра челенка,
О њој златни триста трепетљика,
Свака ваља два дуката златна,

80

У челенки два камена драга,
Војводи се види путовати,

Кроз крајину водити војводе,
У по ноћи, кано и у подне;

Око врата колајна од злата,
За појасом две убојне стреле;

Висок јунак, танак у појасу,

85

34*

484

Бела лица, црни наусница, 90

Црн му перчин појас премашио;

Преко крила гола сабља бритка,

Преко голе сабље пије вино;

Покрај чизме буздован позлаћен.

Кад се трипут обредише вином, 95

Каица ти на ноге устаде,

Па се своме он поклања краљу:

„Краљу Ђурђу, родитељу красни!

„Пусти мене међ’ Маџаре, бабо!

„Да се мало поиграм с Маџари.“ 100

А краљ Ђурађ заче беседити:

„О Каица, моје чедо драго!

„Мој пернати од сунашца штите!

„Дико моја свагда на дивану!

„Сабљо бритка свагда на мејдану! 105

„А крепости међу војводама!

„Пустићу те међ’ Маџаре, сине!

„Ал’, тако ти улеве од краља!

„И тако ти леба царевога!

„Немој, сине, заметати кавге; 110

„Нас је мало, а млого Маџара:

„Што нас има? дванаест војвода,

„Није шала три стотин’ Маџара

„И шездесет деце Каравлаа!“

Ал’ Каица беседио краљу: 115

„Не ћу, бабо, заметати кавге

„А тако ми улеве краљеве!

„И тако ми леба царевога!“

Краљ га не сме отправити сама, 120

487

„За Иштвана бана Сланкаменска

„И за Петра бана Варадинског,

„Све до Вршца па до Варадина,

„За сву земљу и четири бана;

„За то не дам војводе Каице,

„А камо ли остали војвода!“

Расрди се војвода Сибињска,

Па ишета пред шатора свил'на,

Па дозива војводу Каицу:

„Од' јуначе, да с' надстрељујемо!

„Да бијемо нишан за облаком.“

Гди је Маџар оком погледао,

Ту Каица стрелом ударио,

Зла Каици срећа приступила,

Те не гледа стреле у Маџара,

Већ он гледа нишан за облаком:

Запе стреле од Сибиња Јанко.

И устрели војводу Каицу

На зло место баш под сису леву,

Токе разби, срце му расече,

Земљи паде војвода Каица,

Врисну јунак, као соко сиви:

„Краљу Бурђу, родитељу красни!

„Уби мене Маџар изненада

„Брез јуначког мога огледања

„Моје сабље и деснице руке!“

Скочи краљу на ноге лагане,

Па Каицу узима на крило,

Па Каицу и грли и љуби:

„Дико моја свагда на дивану!

180

185

190

195

200

205

488

„Бритка сабљо свађда на мејдану! 210

„А крепости међу војводама!

„Можеш ли ми преболети. сине?

„Да те баба на лекаре даде?”

А Каица једва изговара:

„Краљу Бурђу, родитељу красни! 215

„Ја ти, бабо, преболети не ћу;

„Јер су стреле пусте отроване,

„На змијину једу накаљене;

„Ако можеш, освети ме, бабо!”

То изрече, па се с душом раста. 220

Краљ закука, кано кукавица:

„Јо Каица, мој соколе сиви!

„Ал' ти баби крила одломише

„И обадва ока извадише!

„Како ће те преболети баба? 225

„На Бељацу оставити сама,

„Да ми чуваш брез промене стражу?”

Па погледа оком на војводе,

А војводе један на другога,

Па се добри доитише коња. 230

Бојна копља земљи положише,

За бритке се сабље преватише,

Међ' Маџаре јуриш учинише,

Погнаше се по пољу Бељацу.

Да је коме стати погледати, 235

Шта војводе од Маџара раде!

Тако краљу Бог и срећа даде,

Од војвода нико не погибе

Разма главом Каица Радоња;

Од Маџара нико не остаде 240

489

Разма главом од Сибиња Јанко,
И он бежи Вршцу на крајини.

А војводе, браћа милостива,
Са сабљама сандук отесаше,

Саранише војводу Каицу,

Чело главе копље ударише,

На копље му сокола метнуше,

За копље му коња привезаше,

По гробу му оружје простреше;

Од Маџара унку начинише,

Обградише гроба Каичина,

Да Маџари к њему не долазе.

Да му мртву не претресу тело.

Кука краљу, кано кукавица:

„Јо Каица, моје чедо драго!

„Дико моја свагда на дивану!

„И крепости међу војводама!

„Сува злата Смедеревски кључи!

„Десно крило од Српске крајине!

„Како ће те преболети баба!

„Како ће те оставити сама,

„Да ми чуваш на Бељацу стражу

„Брез промене докле је крајине!“

245

250

255

260

82.

Женидба Тодора од Сталаћа.

Седе Тодор за вечеру с мајком

У Сталаћу граду бијеломе

У својему двору господскоме,

491

Јесте у дну сребром заливено, 35

А по среди преплетено златом,
А по връу кићено бисером;
Па припаса сабљу бабајину,
А уседе коња бабајина,
Отиште се низ воду Мораву, 40

Први су га петли запевали
Код убава места Пожаревца,
А јарко га огрејало сунце
Код малена села Дубровице

На Дунаву лепој води ладној,
Ал' на води тридест девојака,
Те девојке бело платно беле,
И мед њима сестра Николина,
Мила сеја Мартолоз-Николе;

Јерина је јесте испросила 50

За Томаша браца рођенога,
Прстен дала и јабуку златну,
Поарчила дван'ест товар' блага;
На девојки господско одело:

На њоји су кафтани од злата,
А на глави три венца бисерна,
Три бисерна, четврти од злата,
Око грла три дробна ђердана,
Два од злата, трећи од бисера;

Па девојка за ђерђевом везе, 60
Златом везе све по чистој свили.

Њима Тодор вишња Бога назва:
„Божја в' помоћ, бељаре девојке!
„О девојке, тако срећу стекле!
„Тако вам се убелило платно!

493

Кад у јутру бели дан свануо,

95

Глас допаде Јерини госпођи:

„О Јерина, луда женска главо!

„Залуду си снау испросила

„И толико потрошила благо

„Кад си лудо рока оставила

100

„Од године опет до године:

„Одведе је Тодор од Сталаћа.“

Кад то чула Јерина госпођа,

Оде брже на дивана Турђу:

„Славни Турђу, Српска круно златна! 105

„Ти не држиш код себе војводе,

„Веће држиш Турке јаничаре,

„Војводе ти, ка' и јаничари,

„Те отимљу под сиље девојке

„Испрошене и прстеноване:

110

„Слушај чуда: Тодор Номоравац

„Одвео ми снау испрошену,

„Испрошену и прстеновану!“

Насмеја се Бурађ на дивану:

„Оће Бог ме мој витез Тодоре!

115

„Ал' му врло требује девојка.“

Ал' не може славан деспот Турђу

Својој госпи атар да поквари,

Већ погледа по дивану редом:

„О војводе, моји соколови!

120

„Витезови, моја десна крила!

„Јели мајка родила јунака,

„Ил' сестрица браца одржала

„И мушкијем опасала пасом,

„Аа отиде до Сталаћа града,

125

494

„Да доведе везана Тодора?“
Све војводе земљи погледаше,
Добро знаду Тодор-Поморавца,
Лако маше, ал' удара тешко,
Гди удари, мелем не требује;

Ал' не гледе четири војводе,
Што су скоро приступиле Бурђу,
Још Тодора ни видили нису,
А камо л' му на бој изодили;

Приступише славноме деспоту,
Целују га у скут и у руку:

„Прости Бурђу, Српска круно златна!

„Ми идемо до Сталаћа града,

„Довешћемо везана Тодора.“

Онда Бурађ поче беседити:
„Ид'те децо, пошли у добри час!

„Ал' чујете, моја децо драга!

„Ко се годи на Тодора фали,

„Срамотан је сваки се враћао:
„Ја се бојим, моја децо драга,
„И ви ћете срамотин се вратит’,

„Мене ћете ви осрамотити.“

Не слушају четири војводе,

Уседоше коње витезове,

И одоше до Сталаћа града.
Кад дођоше Тодору пред дворе,

Ал' у двору игра и попевка,
А невеста стоји код девера;

А војводе с коња не сјаују,

Већ Тодора пред дворе зазивљу.

Упадоше Тодорове слуге:

497

Путујући сама Смедереву;

Оде шњима граду Смедереву.

220

Кад је била граду на погледу,
Далеко је Јерина видела

Са чардака са бијеле куле,

Чим је вид'ла, тим је и познала,

И на њу се гротом насмејала:

225

„Благо мене, ето снае моје!

„Невере ми учинила није,

„Венчаћу је за браца Томаша.“

Поклања се љуба Тодорова:

„О Јерина, несуђена за'во!

230

„Не могу се по двапут венчати

„За живота господара мога.“

То не слуша Јерина госпођа,

Већ под сиљем окумила кума,

И под сиљем нагна свештенике,

235

Те венчала браца и снашицу.

А кад дошла она ноћца тамна,

Те сведоше двоје младенаца,

Кад Томаша санак преварио,

Трже ноже љуба Тодорова,
Те заклала браца Јеринина.

240

Кад у јутру бео дан освану,

Подранила госпођа Јерина.

Те отишла у нову ал-башчу,

И набрала цвећа свакојака,

245

Да пробуди браца и снашицу;

Кад ђердеку отворила врата,

Сва ложница у крви огрезла,

А братац јој у крви лежаше,

32

499

И сав јој је арач поклонила,
Те невеста оде двору своме.

280

83.

Облак Радосав.

Поранио Облак Радосаве
Низ широко поље Годоминско,
Кад је био насред Годомина,
Сретоше га дв'је госпође младе:
Једно љуба Бијелић-војводе,
А друго је Златокосић-Павла;
Носе младе двоје ђеце лудо.
Кад сретоше Бурђеву војводу,
О скуту му обискоше младе,
Љубе Рада у скут и у руку,
Па одоше смјерно говорити:
„Богом куме, Облак Радосаве!
„Богом куме и светим Јованом!
„Крсти нама двоје ђеце лудо,
„Па ти иди Смедереву граду,
„Тамо су ни наши господари:
„Бијелићу и Златокосићу,
„У тавници госпође Јерине,
„Па их хоће младе да погуби;
„Но се моли госпођи Јерини,
„Нек их пусти из тавнице клете.“
Ал' говори Облак Радосаве:
„Чујете л' ме, двије моје куме!
„Ви узмите двоје ђеце лудо,
„Па идите двору бијеломе,

5

10

15

20

25

32*

500

„А ја одох Смедереву граду
„Молити се Ђурђу и Јерини,
„Нека пусте ваше господаре
„Из тавнице, да је Бог убије!“

То изрече, оде Смедереву,
А кад дође кад Ђурђевој кули,
Али сједи Смедеревац Ђурђе,
Ево сједи пред бијелом кулом,
И са шњиме Тодор од Сталаћа

И Појезда од Голупца града;
Они пију црвенику вино;

Но кад дође Облак Радосаве,
А он њима Божју помоћ даде,
Па срдито оде говорити:

„Господару, Смедеревац-Ђурђе!

„Јазук тебе и господству твоме,
„Што с' Јерини, Ђурђе, допустио,

„Те погуби толике војводе

„И поломи крила од крајине!

„Но ти с' молим, драги господару!

„Поклони ми двије војеводе:

„Бијелића и Златокосића,
„Те их пусти са дна из тавнице.“

Ал' му вели Смедеревац Ђурђе:

„Слуго моја, Облачићу Раде!

„Иди, слуго, на горња вјешала,

„Отишло је тридесет катана,

„Одвели су двије војеводе,

„Хоће ти их данас објесити;

„Но се моли госпођи Јерини,

„Не ће л' ти их она поклонити.“

30

35

40

45

50

55

501

Кад то зачу Облачићу Раде,
Он окрену дебела ђогина,
Оде брзо на горња вјешала,
Те привикну на катане младе:
„Не вјешајте двије војеводе,
„Мене их је Бурђе поклонио!“
То катане једва дочекаше,
Пустише му двије војеводе.
Ал' ето ти Јерине проклете,
Шњоме иде дванаест дворкиња,
Те јој носе скуте и рукаве:
Како клета на вјешала дође,
Та срдито на катане викну:
„Шта стојите, те их не вјешате?“
А припаде Облак Радосаве
Молити се госпођи Јерини:
„О госпођо, Бурђева Јерино!
„Поклони ми двије војеводе,
Та немој их младе погубити!“
Ал' говори госпођа Јерина:
„Нос' те ђаво, Облачићу Раде!
„И тебе ћу сјутра објесити
„Са унуком Змај-деспотом Вуком.“
Кад то чуо Облачићу Раде,
Он потрже троструку камџију,
Те удари Бурђеву Јерину,
Колико је лако ударио,
Са црном је земљом саставио;
Па он узе двије војеводе,
Одведе их двору бијеломе,
Угости их у бијелу двору,

60

65

70

75

80

85

502

Па их здраво дома отпустио,
И бјеше их Раде научио,
Да не држе вјере у Јерини.

90

84.

Смрш војводе Пријезде.

Честе књиге иду за књигама,
Од кога ли, коме ли долазе?

Од Мемеда од цара Турскога,
А долазе до Сталаћа града,

До Пријезде војводе Сталаћка:

5

„О Пријезда, војводо Сталаћка!

„Пошљи мени до три добра твоја:

„Прво добро сабљу навалију,

„Која сече дрвље и камење,

„Дрво, камен и студено гвожђе;

10

„Друго добро ждрала коња твога,

„Који коњиц може прелетити

„Засобице и по два бедена,

„Треће добро твоју љубу верну.“

Гледи књигу војвода Пријезда,
Ону гледи, другу ситну пише:

15

„Цар-Мемеде, Турски господару!

„Купи војске, колико ти драго,

„Под Сталаћа, кад је тоби драго:

„Удри Сталаћ, како ти је драго,

„Ја ти добра не дам ни једног;

„Ја сам сабљу за себе ковао,

„А ждрала сам за себе ранио,

„А љубу сам за себе довео;

20

503

„Па ти не дам добра ни једнога.“

25

Диже војску Турски цар Мемеде,
Диже војску, оде под Сталаћа,

Био Сталаћ три године дана,
Нит' му одби дрва ни камена,

Нит' га како може освојити,
Ни пак како може оставити.

30

Једно јутро у очи недеље

Попела се Пријездина љуба
На бедена малена Сталаћа,

Па с бедена у Мораву гледи,

35

Ал' Морава мутна испод града,

Па беседи Пријездина љуба:

„О Пријезда, драги господару!

„Ја се бојим, драги господару,

„Нас ће Турци лагумом дигнути.“

40

Ал' беседи војвода Пријезда:

„Мучи љубо, муком се замукла!

„Гди ће бити лагум под Моравом?“

По том дошла та недеља прва

И господа отишла у цркву

45

И Божју су службу остајали;

Кад господа изишла из цркве,

Тад' беседи војвода Пријезда:

„О војводе, моја десна крила!

„Крила моја, с вама ћу летити,

50

„Да ручамо, да се напијемо,

„Да на граду врата отворимо,

„Да на Турке јуриш учинимо,

„Па што нама Бог и срећа даде.“

Па Пријезда љубу дозиваше:

55

506

85.

Секула се у змију ирешворио.

Оправља се војевода Јанко,
Оправља се на Косово равно,
И он води Секулу нећака;

Ал' беседе сестре Секулине:

„Ујко Јанко, немерено благо!

„Ти не води Секулу нећака,

„Секула је јошт нејако дете,

„Да Секула не изгуби главу:

„Секула је јединац у мајке.“

Кад Секула речи разабрао,

Љутито је Јанку говорио:

„Ујко Јанко, немерено благо!

„Ти не слушај моје миле сеје,

„Већ ме води на Косово равно.“

Оде Јанко на Косово равно

И одведе Секулу нећака.

Кад су били код Кучева града,
Код Кучева и код Браничева,

Кучевкиње бело платно беле,

Кучевкиње и Браничевкиње,

Беседи им војевода Јанко:

„Ој Бога вам, Кучевкиње младе,

„Кучевкиње и Браничевкиње!

„Дајте мени три аршина платна.

„Да окрпим белога шатора,

„Даћу вама три дуката жута.“

Ал' беседе Кучевкиње младе,

5

10

15

20

25

509

„Кад си пош'о санак боравити,
„Да не дајеш умље за безумље,
„Да не стрељаш змију шестокрилу.
„Већ да стрељаш сивога сокола?“

90

Пита њега војевода Јанко:

„Слатко дете, Секула нећаче!
„Можеш ли ми ране преболети?“

95

„Ујко Јанко, немерено благо,
„Не могу ти ране преболети:

„Већ кад мени судни часак дође,
„Укопај ме на друму широку,
„Да с' наслушам трупка од коњица

100

„И јаука од добри јунака.“

То изусти, па душу испусти.

86.

Опеш то, али друкчије.

(комади од пјесме).

Боже мили! чуда великога!

Кад с' опрема од Сибиња Јанко,
Опрема се на бој на Косово,
Све поћера кљасто и слијепо,

И нејако од седам година:

Свог сестрића, Бановић-Секулу.

Њега млада од дванаест љета.

Оста њему девет сестреница,
И десета остарила мајка.

Више сина нема ниједнога

До дијете Бановић-Секулу.

Ал' је мајка шћерна бесједила:

5

10

510

„Ид'те, јадне, девет кукавица!

„Те молите свог мила ујака,

„Не би ли вам брата поклонио,

„Да не води њега у Косово.“

Подиже се девет сестреница,
Замолише свог мила ујака:

„Молимо те, наш мио ујаче!

„Поклони нам брата јединога,

„Не води га млада у Косово,

„Ми немамо брата ни једнога,

„Него млада Бановић-Секулу;

„Не остављај девет сестреница

„Свијех девет младих кукавица,

„Не остављај саморану мајку.“

Ал' то Јанко ништа не слушаше,
Већ опрема дијете Секулу,

Избира му коња по избору,

А избира пусат по избору.

Подиже се војска силовита

И пред војском Бановић-Секула,

За њим приста девет сестреница,

Па су тихо брату бесједиле:

„Мио брате, Бановић-Секула!

„Обрни се, да т' оке видимо,

„Да препочнем' оке на јаглуке;

„Кад се сестре брата поужеле,

„Да видимо оке на јаглуке.“

Јест нејачак Бановић-Секула,

Јест нејачак, али јесте мудар;

Он окрете сивога сокола,

Па сестрама тихо бесједио:

15

20

25

30

35

40

512

Ал' говори бан-деспоте Буро:
„Зар не знадеш, од Сибиња Јанко,
„Да ми јесмо гн'језда соколова,
„А Турци су гн'језда гујињега?
„Удри гују, не удри сокола.“

75

Кад то зачу од Сибиња Јанко,
Запе стр'јелу за златну тетиву,
Те удари гују шестокрилу,
Писну гуја, не пусти сокола;
Другом запе стр'јелу тетиву,
Те удара гују шестокрилу,
Писну гуја, не пусти сокола;

80

Трећом запе стр'јелу за тетиву.
Те удара гују шестокрилу,
Писну гуја, упусти сокола,
Гуја му се гаип учинила,
А соко се диже под облаке.

85

Мало време за тим постајало,
Ал' Секулу мало жива носе,
Па говори Бановић Секула:

90

„Мој ујаче, од Сибиња Јанко!
„Нисам ли ти, јадан, бесједио:

„„Немој дати умље за безумље,
„„Цара ћу ти жива донијети
„„У зубима гује шестокриле?““

95

Вели њему од Сибиња Јанко:
„Мој сестрићу, Бановић-Секула!

„Мореш ли ми ране пребољети,
„Да ти тражим од мора ећиме,
„Да ти градим мекане мелеме?“

100

Вели њему Бановић Секула:

513

„Не могу ти, ујко, пребољети:

„Што си гују једном ударио,

„Десну си ми руку саломио;

„Што си гују другом ударио,

„Десну си ми ногу саломио;

„Што си гују трећом ударио,

„То си мене у срц' ударио;

„Већ м' укопај, ујко, подалеко,

„Подалеко у гори зеленој,

„Да ми Турски коњи гроб не газе.“

То изусти Бановић Секула,

То изусти, а душу изпусти ⁵⁴).

105

110

115

⁵⁴) Приповниједају (као што се и пјева), да је бан-деспот Буро (Ђурађ Смедеревац) прије тога пнтао Јанка:
„Да ти да Бог, Сибињска војводо!
„Да добијеш цара на Косову,
„Каку б' нама вјеру оставио?“

А он одговорно, да ће им оставити лијепу Маџарску вјеру: да граде мисе и да вјерују Рим-папу. Онда бан-деспот Буро пошаље посланнке Турскоме цару, те га запита, каку ће им он вјеру оставити, ако разбије Маџаре; а Турски цар одговори:

„Начинићу цркву и џамију,

„Обадвије једну поред друге:

„Ко ће клањат', нек ид' у џамију,

„Ко ће с' крстит', нек иде у цркву.“

И за то веле да је бан-деспот Буро преварно Јанка.

33

514

87.

Женидба Поповића Сшојана⁵⁵).

Запросио Поповић Стојане
На далеко лијепу ђевојку,
У питому Млетку Латинскоме,
У Млетачког краља Мијаила,
Прстен ставља, свадбу уговара:
Док отиде двору бијеломе
И покупи кићене сватове.
Док он даде прстен и јабуку,
Потрошио три товара блага;
Док дарива свасти и пунице,
Даде Стојан хиљаду дуката.
Краљ Стојану тихо говораше:
„О мој зете, Поповић-Стојане!
„Купи свата, колико ти драго,
„По ђевојку, кадгођ тебе драго;
„Ал' чујеш ме, Поповић-Стојане!
„Немој водит' Срба у сватове,
„Јер су Срби тешке пијанице,
„А у кавзи кавгаџије љуте,
„Ониће се, заметнуће кавгу,
„Па је тешко кавзи џевап дати
„У Латинском Млетку плетеноме⁵⁶);
„Већ поведи Грке и Бугаре.“

⁵⁵) О овоме Поповићу Стојану нити сам ја што више чуо нити знам осним овога, што се овдје пјева.

⁵⁶) Плешеноме ваља да значи оно, што је по кућама споља у камену изрезано којешта.

515

А то слуша госпоја краљица,

Погледала мало на Стојана,

Погледала, па се насмјенула.

Опреми се Поповић Стојане,

Па он оде двору бијеломе,

У путу га књига достигнула

Од пунице ђевојачке мајке:

„О мој зете, Поповић-Стојане!

„Ти не води Грка ни Бугара,

„Већ све зови Србе у сватове:

„Матини су старе варалице,

„Бојати се какве пријеваре.“

Кад Стојану така књига дође,

Замисли се Поповић-Стојане,

У тој мисли своме двору дође.

Пред њег' стара ишетала мајка,

Руке шире, у лица се љубе,

Стојан мајку у бијелу руку;

Пита мајка Поповић Стојана:

„Да мој синко, Поповић-Стојане!

„Јеси л' мене путовао мирно?

„Јеси л' мене снаху испросио,

„Мене снаху, себе вјерну љубу?“

Проговори Поповић-Стојане:

„Мирно сам ти, мати, путовао,

„И тебе сам снаху испросио,

„Три товара блага потрошио,

„Осим тога хиљаду дуката

„Док даривах свасти и пунице

„Јоште краљу мене говорио,

25

30

35

40

45

50

33 *

516

„Да не водим Срба у сватове, 55

„Већ да водим Грке и Бугаре,
„У путу ме, мати, књига стиже

„Од пунице ђевојачке мајке,

„Да поведем Србе у сватове.

„Сјетуј мене, моја стара мајко! 60

„Које сада боље послушати?“

Стара мајка бесједи Стојану:

„Боље, синко, ђевојачку мајку:

„Латини су варалице старе.

„Кума куми од Будима краља, 65

„Старог свата Мандушића Вука,

„А војводу од Сибиња Јанка,

„А чауша Рељу Крилатицу,

„Барјактара Милош-Обилића,

„А ђевера Краљевића Марка, 70

„А остале кога тебе драго,

„Па се не бој пријеваре, синко.“

Стојан своју послушао мајку:

Гради књиге на четири стране,

Те сакупи кићене сватове, 75

Скупи Стојан хиљаду сватова:

Кума куми од Будима краља,

Старог свата Мандушића Вука,

А војводу од Сибиња Јанка,

А чауша Рељу Крилатицу, 80

Барјактара Милош-Обилића,

А ђевера Краљевића Марка.

Па одоше Млетку Латинскоме.

Кад су дошли Млетку Латинскоме,

Лијепо их краљу дочекао: 85

517

Коње воде у подруме доње,
А јунаке на бијеле куле;
Придржа их три четири дана
Док с' одморе коњи и јукаци.
Кад четврто јутро освануло,
Повикаше кићени чауши:
„Хазурала, кићени сватови!
„Кратки данци, а дуги конаци,
„Земан дође, треба путовати.“
Тад' изиђе краљу од Млетака
И изнесе господске дарове:
Куму даје од злата кошуљу,
Старом свату од злата синију,
А војводи од злата јабуку,
А чаушу копље коштуницу,
А Милошу сабљу оковану,
Краљевићу тешку топузину,
Још му даше коња и ђевојку:
„Ето, Марко, коња и ђевојке:
„До бијела двора Стојанова,
„Предај њему лијепу ђевојку.“
Дигоше се кићени сватови,
Лијепо их краљу испратио,
Све сватове редом даривао,
Ког јаглуком, кога бошчалуком.
Отидоше здраво и весело,
Примише се брду на планину.
Кад изишли брду на планину,
Сједи јунак крај друма широка,
На њему је чудно одијело:
Вас у срми и у чистом злату,

90

95

100

105

110

115

518

Тешко га је поклопило перје,

Побратиме, до зелене траве,

Нешто му се црни преко зуба

Колик' јатње сад пола године,
Сјају му се токе кроз бркове,

Као јарко кроз горицу сунце,

Жуте му се ноге до кољепа,

Побратиме, у чистоме злату,

Покрај њега лежи топузина,

Преко крила копље убојито,

А о бедри сабља окована;

Пије јунак црвенику вино,

Служи му га из горице вила

Десном руком и чашом од злата,

А лијевом мезе му додаје.

Кад наљезе кита и сватови,

Скочи јунак на ноге лагане,

Па говори краљу од Будима:

„Дајде море, од Будима краљу!

„Баци, куме, од злата кошуљу,

„Што су тебе тамо даривали.“

Даде краљу, ријеч не учини.

Краљу прође, а наљезе Вуче,

Заиска му синију од злата,

Даде Вуче, ријеч не учини

Тад' наљезе од Сибиња Јанко,

Заиска му од злата јабуку,

Даде Јанко, ријеч не учини.

Ал' ето ти Реље Крилатице,

Заиска му копље коштуницу,

Даде Реља, ријеч не учини.

120

125

130

135

140

145

519

Тад' наљезе Милош од Поцерја,
Заиска му сабљу оковану,

Шћаше Милош извадити кавгу,
Ал' дружина викну на Милоша:
„Подај сабљу, не замећи кавге.“

Даде Милош сабљу оковану.

Ал' ето ти Краљевића Марка

И он води коња под ђевојком,
Стаде јунак њему бесједити:
„Дајде море, Краљевићу Марко!

„Дајде, море, коња и ђевојку,

„Што су тебе тамо даривали.“

Вели њему Краљевићу Марко:

„Побратиме, џине од Латина!

„Коњ мој није, а ђевојка туђа,

„А мене су, брате, даривали,

„Даривали тешком топузином,

„И ја ћу је тебе поклонити.“

Више џине упитати не шће,

Већ он пође коња да увати,

Да увати коња под ђевојком,

Марко скиде тешку топузину,

А завара очи Латинину,

Па он ману тешком топузином
Латинина међу очи црне,

Оба ока њему искочише,

А допаде Краљевићу Марко,

Па од џина одсијече главу,

Скиде с њега ђузел одијело,

Па узима господске дарове,

Сватовима даре повратио:

150

155

160

165

170

175

520

Куму даде кошуљу од злата,
Старом свату од злата синију,
Војеводи од злата јабуку,
А чаушу копље коштуницу,
А Милошу сабљу оковану,
Оста Марку тешка топузина.
Отидоше кићени сватови.
Оде Марко гором пјевајући,
Оста џине ногом копајући.

180

185

88.

Женидба Влашића Радула ⁵⁷).

Кад се жени Влашићу Радуле,
Запросио лијепу ђевојку,
Прстен даје, свадбу уговара:
„Ова свадба до петнаест дана,
„Док ја одем двору бијеломе
„И сакупим господу сватове.“
Он отиде двору бијеломе
И сакупи силу и сватове,
Он сакупи три стотине свата;
Свате купи, у сватове не ће,
Свога коња под ђевојку шиље,
И он шиље два брата рођена,

5

10

⁵⁷) Т. ј. Радул-бега из Каравлашке. а оженно се из Црне горе синовицом Ивана Црнојевића. У Црној се гори ова женидба и пјева и приновиј: да много пространније, и врло ми је жао, што нијесам могао добити читаве пјесме по реду.

521

А два брата, два мила ђевера.

Па одоше свати по ђевојку;

Тамо су их л'јепо дочекали,

Сваком свату по бошчалук дали,

Младожењи коња и сокола,

И дадоше лијепу ђевојку.

Чауш виче, дабулана риче:

„Хазур! хазур! кићени сватови!

„Хазур свати, и хазур ђевојка!

„Већ хоћемо дома путовати.“

Дигоше се кићени сватови,

Отидоше двору бијеломе;

Кад су били насред горе чарне,

Ал' у гори Дињар Бањанине,

На бојно се копље наслонио,

Све сватове редом пропустио,

А кад дође лијепа ђевојка,

Под ђевојком коња уватио.

Кад виђеше два мила ђевера,

За оштре се сабље дохитише,

Да Дињару одсијеку главу;

Ал' говори госпођа ђевојка:

„О Бога ви, два мила ђевера!

„Ви немојте њега погубити,

„Док чујемо, шта ће говорити,

„Ласно ћете њега погубити.“

Преклања се Дињар Бањанине,

Пред ђевојком црну земљу љуби:

„Богом сестро, лијепа ђевојко!

„Ти ћеш бити љуба Радулова,

„Тамо су ми два нејака брата

15

20

25

30

35

40

522

„У тавници Влашића Радула,
„Не би ли их како избавила!“
45

Па се маши у свил'не цепове,
Те извади дванаест дуката
И дарива Богом посестриму,
Она њему свилену кошуљу.
Па одоше двору бијеломе.
50

Кад су били пред бијеле дворе,
Сви сватови коње одјахаше,
А ђевојка не ће да одјаше;
Изшила је мајка Радулова,
Изнијела од злата синију,
55

На синији змију оплетену,
Оплетену од сребра и злата,
На њојзи је алем драги камен;
Па говори мајка Радулова:

„Одјаш' коња, мила снахо моја!
60

„На част тебе од злата синија,
„На синији змија оплетена,
„Оплетена од сребра и злата,
„И на њојзи алем драги камен,
65

„Те ми вези полуноћи, снахо,
„Полуноћи, као у по подне.“

Она јој се смјерно поклањаше,
Ал' од коња не ће да одјаше.

Изишле су сеје Радулове,
Изнијеле злаћено прстење:
70

„Одјаш' коња, мила снахо наша!
„На част тебе злаћено прстење,
„Те ти носи докле си нам млада.“

Она им се смјерно преклањаше,

523

Ал' им коња не ће да одјаше.

75

Љутите се у двор повратише,

Оштро ходе, а оштро говоре:

„О наш брате, Влашићу Радуле!

„Не ће снаха коња да одјаше,

„Док не види, за кога је дошла.“

80

Наљути се Влашићу Радуле,

Голу сабљу у рукама носи:

„Одјаш' коња, кучко! не ђевојко,

„Одјаш' коња, одсјећ' ћу ти главу;

„Ниси коња од баба довела,

85

„Већ си мога коња уморила.“

Говори му госпођа ђевојка:

„Господару. Влашићу Радуле!

„Не љути се, не имаш се за што:

„Не ћу тебе коња одјахати,

90

„Док ми не даш кључе од тавнице.“

Грохотом се Радул насмијао,

Даде њојзи кључе од тавнице,

Па је онда коња одсједнула,

Па дозивље два мила ђевера:

95

„Ви хајдете, два мила ђевера,

„Кажите ми врата на тавници.“

Отидоше шњоме на тавницу,

Отворише проклету тавницу,

Па говори лијепа ђевојка:

100

„Ко су браћа Дињар-Бањанина,

„Хајте амо на тавничка врата.“

Изишла су два нејака брата,

Изишла су на тавничка врата,

Коса им је, њом би се покрили,

105

526

„Сина мога, мила зета твога.“

А то слуша дужде од Млетака,
Два сокола, два дуждева сина,
И слушаше стотина Латина.

Мило било дужду од Млетака,
Руке шири, те г' у лице љуби:

„Фала, пријо, на бесједи такој!

„Кад ја стекох мила зета свога,

„Ком љепоте у хиљади нема,

„Вољећу га него око једно,

„Вољећу га њег' једнога сина;

„Ја ћу њему даре приправљати,

„Приправљати коње и соколе,

„И ковати чекркли челенке,

„И резати коласте аздије,

„Нека носи, нека се поноси;

„Ако л' тако то не буде, пријо,

„Хоћеш доћи, ал' ћеш грдно проћи.“

Отале ми Ива испратише

И на море воду натурише.

Из ђемија њега истурише,

Оде Иван здраво и весело.

Ја кад био под бијели Жабљак,
Виђе Иван своје б'јеле дворе:

Бијели се у висину кула,

На ћошета сићани чардаци,

А сјају му срчали пенџери,

Виђе Иван, па се ужелио,

Ждрала коња фати бакрачлијом,

А притегну ђемом од челика,

Но му ждрале ситно подиграва.

40

45

50

55

60

65

527

70

Нитко први њега не угледа,
Угледа га вијерна љубовца
С биле куле на срчали пенцер;

Како виђе, позна господара

И под њиме од мегдана ждрала,

Па потрча низ високу кулу,

Па потрча, а из грла викну,

Викну слуге, набрекну слушкиње:

„А ви, слуге! пољу похитајте,

„Те сретите пољем господара; —

„Бре, слушкиње! бришите авлије; — 80

„А ђе си ми, дијете Максиме!

„Ну похитај пред капију нашу,

„Ето, сине, мила баба твога,

„Баба твога, господара мога,

„Јаше коња сјетно ⁵⁸) и весело, 85

„Чини ми се, снаху ј' испросио.“

По Ивану слуге похитале,

Те у пољу сретош' господара,

А Ивану љуба потрчала,

Цјелива га у скут и у руку.

90

Отпаса му свијетло оруже,

Па оруже грли у наруче,

У наручу носи на чардаке;

⁵⁸) Сјешно управо значи жалосно, као и у овој истој пјесми у стиху 133 и 420; али овдје значи као радосно! Из овога се види, да старац Милија ове ријечи у говору није познавао нити јој је знао правога значења, него ју је пјевао и уз весело и уз невесело. Ја сам споменуо у предговору к пословицама, да се у Перасту говори сјеша, и значи жалосш.

528

Вјерне слуге коње прифатише;
Ал' ето ти дијете-Максима,
Сребрн столак носи у наруче,
У сто сједе Црнојевић Иво,
Да с' одмори, да му чизме скину.

Како сједе у сребрна стола,
Очи му се одмах отимаше,
Те Максима погледује сина.
Та да видиш јада изненада!

Давно Иван дворе оставио
Просит' снаху три године дана,
Иза њега болест ударила

У Жабљака у постојбину му,
Мучна болест, оне красте веље,
На Максима красте напануле,
Те му б'јело лице нагрдиле,

Бијело му лице нашарале,
Иза краста лице поцрњело,
Поцрњело и одрпавило;

Кунем ти се, како тамо кажу,
Грднијега у хиљади нема

Од Максима сина Иванова.

Паде на ум Црнојевић Иву,
Ја какву је ријеч оставио
Код његова нова пријатеља,
Да одведе хиљаду јунака,

Да љепшега од Максима нема,
Јутрос, брате! нема грднијега.

Те се Иво био раскарио:

Мрке брке ниско објесио,

Мрки брци пали на рамена,

95

100

105

110

115

120

529

У образ се љуто намрдио, 125

Ни с ким Иво ријеч не бесједи,
Веће гледа у земљицу црну;
Колико се јунак раздертио
Виђе љуба, па се досјетила,
Подви скуте и подви рукаве,
Цјелива му руку и кољено:

„Господару! ја се молим тебе,
„Што с' у образ сјетно невесе.о?

„Ал' нијеси снаху испросио?

„Ал' ти није по ћуди ђевојка? 135

„Али жалиш три товара блага?..

Ал' је Иво љуби бесједно:

„Ну одаље! да те Бог убије!

„Ја сам нама снаху испросио;

„А по ћуди Латинка ђевојка: 140

„Што је земље на четири стране

„Љепоте јој у сву земљу нема,

„Онакога ока у ђевојке,

„Нит' онаког стаса ни образа:

„Ко ј' видио вилу на планини, 145

„Ни вила јој белћи друга није;

„Ја не жалим три товара блага,

„У Жабљаку пуна кула блага,

„На благу се ни познало није;

„Но сам дужду ријеч оставио, 150

„Да доведем хиљаду сватова,

„Да љепшега од Максима нема;

„Јутрос, љубо, нема грднијега;

„Ја се бојим кавге преко мора,

„Кад Максима сагледају мога.“ 155

34

531

180

То зачуше мали и велики,
И зачула сва господа Српска,
Те о томе нитко не бесједи.
Тако стаде од године једне,
Од године за девет пунијех
Не помиње нитко за ђевојку;
У десетој мезил књига стиже
Од његова нова пријатеља,
Пријатеља дужда од Млетака,
Нов је био, пак је постарио,
Давно ј' било то девет година!
Књига Иву на кољено паде,
Ал' му књига доста грдно каже:
„Пријатељу, Црнојевић-Иво!

185

„Кад забраниш у пољу ливаду,
„Јал' је коси, ја другоме даји,
„Да не бију слане ни шњегови

195

„По ливади цвијет расцавтио;
„Кад запросиш лијепу ђевојку,
„Јал' је води, јали је не проси:

„Ти ми проси милу шћеру моју,
„Ти је проси, и ја ти је дадох,

200

„И ми онда свадбу устовасмо,
„И ти каза до прве године,

„Док ти роди вино и вшеница,

„И сакупиш хиљаду сватова;

205

„Ево прође и девет година,
„Нити има тебе, ни сватова.

„Брже пиши лист књиге бијеле,
„Прати књигу милој шћери мојој,

„Шћери мојој, а тој снаси твојој,

210

34 *

532

„Да се твоја снаха преудаје.

„Да ми слику тражи према себе,
„А ти рђу тражи према тебе.“

Ја кад виђе Црнојевић Иво,
Књигу учи, а љуто се мучи.

Код њега се нитко не придеси,
Не придеси мудрога јунака,
Ком' би своје дерте исказао,

Но од дерта погледује љубу:

„Љубо моја! ну ме сјетуј саде,

„Ал' ћу снаси књигу оправити,

„Да се наша снаха преудаје;

„Ал' ћу слати, али слати не ћу?“

Женска страна мудро проговара:

„Господару, Црнојевић Иво!

„Ког' су љубе досле сјетовале,

„Кога досле, кога ли ћ' одселе,

„С дугом косом, а памећу кратком?

„Ал' ти хоћу ријеч проговорит':

„Од Бога је велика гријота,

„А од људи зазор и срамота,

„Бевојачку срећу затомити

„И у њену роду узаптити.

„Послушај ме, драги господаре!

„Од шта си се данас препануо?

„Ако су га красте иштетиле,

„Ако бидну главни пријатељи,

„За то ријеч проговорит' не ће:

„Свак се боји муке и невоље.

„Господару! још бесједим тебе:

„Ако с' кавге преко мора бојиш,

215

220

225

230

235

240

533

„Имаш данас пуну кулу блага,
„У подруме трољетнога вина,
„У амбаре бијеле вшенице;
„Имаш на што свате покупити,
„Рекао си хиљаду сватова,
„Данас купи и хиљаде двије,
„По избору коње и јунаке,
„Ја кад виде тамо у Латина,
„Прегледају силу и сватове,
„Да је Максим слијепо дијете,
„Не смију ти кавгу заметнути.
„Купи свате, те води ђевојку.
„Господаре! више не премишљај.“

245

250

Грохотом се Иван насмијао,
Књигу пише, даде татарину,
Те је прати дужду од Млетака:

255

„Пријатељу, дужде од Млетака!

„Ну ослушкуј и ноћи и дневи,

„Запалићу на граду топове,

260

„Запалићу тридесет топова,

„Па запалит' Крња и Зеленка,

„Нека оде јека под облаке;

„Пријатељу! часа не почаси,

„Но ми прати низ море ђемије,

265

„Да ми сретеш на мору сватове.“

А кад Иво књигу оправио,

Он призивље к себе јазицију,

Па довати један табак књиге,

Искидаше књигу на комате,

270

Па пустише по књизи јазију,

Те позивље кићене сватове.

534

Прву књигу Иван оправио,
Прати књигу Бару и Улћину

На Милоша Обренбеговића: 275
„О Милошу Обренбеговићу!

„Позивљем те у моје сватове,

„Стари свате да си пред сватове;

„Но ми немој инокосан поћи,

„Купи свата штогођ можеш веће, 280

„Нек се знаду свати старосватски.“

Другу Иван књигу оправио
Покрај мора ломној гори Црној

На сестрића Јован-капетана:

„Бре, сестрићу, Јован-капетане! 285

„Виђи књигу, часа не почаси,

„Позивље те ујак у сватове,

„Да си ђевер уз танку Латинку

„Ти сестрићу, Јован капетане;

„Но ми немој инокосан поћи, 290

„Купи свате лому гору Црну,

„Гору Црну и Бјелопавлиће,

„Нека биде барем пет стотина,

„Пет стотина ђеверскијех свата,

„Нек је фала и мене и тебе. 295

„Кад сакупиш кићене сватове,

„Ти, сестрићу, да си под Жабљака,

„Под Жабљака у поље широко.“

Трећу Иван ситну књигу пише

Лому Кучу и Братоножићу 300

На војводу Ликовић-Илију:

„О Илија, Брдској земљи главо!

„Виђи књигу, не почаси часа,

535

„Ти војводо да си у сватове
„Под Жабљака у широко поље,
305

„Но, војводо, не пођ' инокосан;
„Поведи ми листом Брђанију.“

А четврту књигу оправио,
Прати књигу у Дрекаловиће

На Милића Шереметовића: 310
„Бре, Милићу Шереметовићу!

„Купи свате све Дрекаловиће,

„Викни ђецу све Васојевиће,

„Крени ђецу до зелена Лима;

„Што је веће, то је боље за те.“ 315

Пету Иван књигу оправио,

Прати књигу варош-Подгорици,

Подгорици, бутун породици,

На рођака главнога јунака,

На сокола Кујунцијћа Ђура: 320
„Ти соколе, Ђуро Кујунцијћу!

„Виђи књигу, не почаси часа,

„Но ти купи кићене сватове,

„Купи браћу све Подгоричане,

„Па ођени коње и јунаке: 325

„Удри коњма седла османлије,

„И злаћене рате до копита,

„А на прси сјајна силембета,

„Нек с' јуначки коњи окићени;

„На јунаке дибу и кадифу 330

„И црвену чоху сајалију,

„Што од воде чоха црвенија,

„А од сунца чоха руменија,

„А на главе калпак и челенке,

536

„На јунаке меневиш доламе,

„А на ноге ковче и чакшире;

„Нек су наша ђеца окићена,

„Нек су наша ђеца ођевена

„Са онијем рухом господскијем,

„Да сватове моје зачините,

„Да љепоте ни тог руха нема,

„Да им нема лица ни облика

„У сву Српску земљу и Латинску:

„Латини се хоће зачудити

„А ономе Српском одијелу,

„У Латина свашта на свијету,

„Они могу сребро поковати,

„Поковати и сребро и злато,

„Сајалију чоху порезати;

„Не могу се довити Латини

„Господскоме на образу лицу,

„И господском оку јуначкоме,

„Што су ђеца ти Подгоричани.“

Пету књигу Буру оправио,

И по књигам' позвао сватове,

А Жабљака и без књиге зовну,

И Жабљака и око Жабљака.

Ја да можеш оком погледати

И ушима јеку послушати,

Кад се ситне књиге растурише

Од тог мора до зелена Лима,

Те пођоше Српске поглавице

И војводе, што су за сватове,

И делије све главни јунаци!

Кад виђеше старци и тежаци,

537

Потурише рала и волове,
Све се на јад сломи у сватове
У широко поље под Жабљака;
А чобани стада оставише,
Девет стада оста на једноме,
Све се сломи у широко поље
Господару јутрос на весеље.
Од Жабљака до воде Цетиње ⁶⁰)
Све широко поље притискоше:
Коњ до коња, јунак до јунака,
Бојна копља како чарна гора,
А барјаци како и облаци,
Разапе се чадор до чадора,
Под чадоре красне поглавице;
Дан данише пак и заноћише:
Но да видиш јутру на уранку
Прије данка и јаснога сунца
Подранила једна поглавица,
Што је једној земљи старјешина,
По имену Јован капетане,
Што бијаше ђевер уз ђевојку,
Подранио, поље оставио,
И у поље кићене сватове,
А дошао граду на бедене,
Нико шњиме није полазио,
370
375
380
385
390

⁶⁰) Код Жабљака је вода *Морача*, која се више њега раздваја и тако оптјечући га утјече у Скадарско језеро, које се онуда зове *блашо*; а вода је *Цешиња* чак у Далмацији (извире близу варошице Врљика и утјече у море код Омиша).

539

„Прођи ме се, мој ујаче Иво!

„Коју бих ти ријеч бесједно,

„Ти ми ријеч послушати не ћеш:

„А кад би ме, ујо, послушао, 425

„Да отвориш те подруме твоје,

„Де даш доста издобила вина,

„Да напојиш у пољу сватове,

„Па да пустиш те хитре телале,

„Нек телали кроз сватове викну, 430

„Нек сватови сваки дому иде.

„Ну растури то весеље твоје,

„Мој ујаче, Црнојевић Иво!

„Е смо нашу земљу опустили,

„Сломила се земља у сватове, 435

„Оста земља пуста на крајини,

„Земља наша страшна од Турака,

„Од Турака преко воде сиње.

„Мој ујаче, Црнојевић-Иво!

„И прије су вођене ђевојке, 440

„И прије су момци ожењени,

„И прије су весеља бивала

„У свој земљи, у свој краљевини;

„Твога јада ниђе није било,

„Да подигнеш земљу у сватове! 445

„А далеко кости занијети

„Браћи нашој преко мора сиња,

„Преко мора четръест конака,

„Бе нам тамо своје вјере нема,

„Нит' имамо красна пријатеља, 450

„Но је нама белћи земља жедна ⁶¹),

¹) Т. ј. крви жедна (жели нам зло).

540

„Па кад виде преко мора сиња,
„Када виде све Српске јунаке,
„Ја се бојим кавге међу браћом,
„Може јада бити на весељу.
455

„Мој ујаче, Црнојевић-Иво!
„Да ја тебе једне јаде кажем:
„Синоћ пољу легох под чадором,
„Допадоше двије моје слуге
„На перо ме ћурком покриваше
460

„И господско лице завијаше;
„Очи склопих, грдан санак виђех,
„Грдан санак, да га Бог убије!
„Бе у сану ⁶²) гледам на небеса,
465

„На небу се, ујо, наоблачи,
„Па се облак небом окреташе,
„Облак дође баш више Жабљака,
„Више твога поносита града,
„Од облака пукоше громови,
470

„Гром удари тебе у Жабљака,
„Баш у твоју красну краљевину,
„У дворове твоју постојбину;
„Жабљака ти огањ оборио
„И најдоњи камен растурио;

„Што бијаше један ћошак бијел,
„Ђошак паде на Максима твога,
„Под ћошком му ништа не бијаше,
„Испод ћошка здраво изишао. —
475

„Мој ујаче, Црнојевић-Иво!
„Не смијем ти санак исказати,
480

⁶²) У сану мјесту у спу, да би се стих испунно.

541

„Тек ако је сану вјеровати,

„Вјеровати сану и биљези,

„Ја ти, ујо, хоћу погинути,

„Погинути у твоје сватове,

„Јал' погинут' јали рана допаст'

485

„Мој' ујаче, да од Бога нађеш!

„Ако мене штогођ биде тамо,

„Каква мука у весељу твоме,

„Јал' погинем, јал' допаднем рана,

„Чекај, ујо, онда јаде грдне;

490

„Ел' ја водим ђеце под барјаке

„Породице љута Црногорца,

„Под барјаке ђеце пет стотина:

„Бе јаокнем, сви ће јаокнути,

„Бе погинем, сви ће погинути.

495

„Но ти с' молим јутрос на подранку,

„Молим ти се, а љубим ти руку,

„Да растуриш у пољу сватове,

„Нек сватови сваки дому иде.

„Прођ' с' ђевојке, да је Бог убије!“

500

Кад то чуо Црнојевић Иво,

Плану Иво, како огањ живи,

Те он кара сестрића Јована,

Њега кара и љуто га куне:

„Зао санак, сестрићу Јоване!

505

„Бог годио и Бог догодио,

„На тебе се таки санак збио!

„Кад га виђе, рашта оповиђе,

„Оповиђе јутрос на подранку,

„Кад сватови мисле да полазе?

— 510

„Мој сестрићу, Јован-капетане!

543

„Нека пукну стари баљемези;

„Хабер подај пољу у сватове,

„Нек се наша браћа ослободе,

„Нек одмакну коње од обале

„Од студене од воде Цетиње,

„Е се могу коњи покидати,

„У Цетињу воду посакати,

„Браћу нашу кићене сватове

„Из убаха ватити грозница:

„Ну објави и свој браћи кажи,

„Бе ће пући тридесет топова,

„Хоће пући Крњо и Зеленко.

„Па закажи, мој мили сестрићу!

„Нек чауши у то поље викну,

„Нека крену из поља сватове,

„Ево ћемо преко мора сиња.“

Послуша га Јован капетане,

Те привикну на граду тобџије,

И призива стара Недијељка,

Напунише тридесет топова,

Напунише Крња и Зеленка,

Напунише, па их препунише,

Придадоше праха и лов,

Дигоше их небу под облаке,

Па им живи огањ придадоше.

Да се можеш, брате, придесити

У ушима јеку послушати,

И очима сеир погледати,

Ја кад пуче тридесет топова,

Па кад пуче Крњо и Зеленко,

Поље тутњи, а планина јечи,

545

550

555

560

565

570

544

Цетиња се вода успљускује;

Попадоше коњи на кољена,

А јунаци млоги потрбушке:

Није шала на граду топови!

Није шала Крњо и Зеленко!

Чауш викну, куцну далбулана,

Кренуше се из поља сватови,

Отидоше и здраво и мирно.

Како који конак у напредак,

Све гаирет бољи међу браћом.

Преходише поља и планине,

Спустише се у приморје равно

У широко поље покрај мора,

Те сватови поље притискоше,

Угледаше у море ђемије,

Пријатеље у сретаоштину;

Сватови се рахат учинише

У широку пољу покрај мора:

Ко имаше коња од мегдана,

Окреће га по пољу цилита;

Ко л' бекрија, нагиње чутуром,

Те он пије оно рујно вино;

Ко имаше грло поуздано,

Попијева сватске поскочице;

Међу њима Црнојевић Иво

Јаше ждрала коња од мегдана,

Око њега два сокола сива:

С десне страпе дијете Максиме,

Што је Максим красан ђувеглија,

На његову од мегдана вранцу;

А с лијеве Милош Обреновић

575

580

585

590

595

600

545

На дорату коњу од мегдана.

605

Иван гледа ђецу око себе,

Гледа ђецу, паке проговара:

„Браћо моја, кићени сватови!

„И ви браћо, све војводе младе!

„Ја бих стио проговорит' ријеч,

610

„Кад би сте ме, браћо, послушали:

„Ми хоћемо преко мора сиња,

„Преко мора четръест конака,

„А водимо мила сина мога,

„Сина мога хитра ђувеглију,

615

„Ал' су њега красте нагрдиле,

„И сина ми мука оборила,

„Грднијега у сватове нема;

„А ја, браћо, јесам говорио

„На просидби, кад снаху испросих,

620

„Што доведем кићенијех свата,

„И у Млетку што биде Латина,

„Да љепшега не ће бит' јунака

„Од Максима од сина мојега;

„Јутрос, браћо, нема грднијега!

625

„И ја сам се љуто раздертио,

„Да кад дођем нову пријатељу,

„Пријатељ ће мене застиђети,

„И турити кавгу у сваторз;

„Него, браћо, кићени сватови!

630

„Десио се данас међу нама

„Главан јунак војвода Милошу,

„Та Милошу Обренбеговићу,

„Љепоте му у сватове нема,

„Ни ће бити тамо у Латина;

635

35

549

Два Арапа и два Латинина,
Крваве им руке до рамена
И острице сабље до балчака.
Сватови се мало препадоше;
Но да видиш још повеће биде:
Нема њима два најбоља друга,
Нема друга војводе Милоша,
Што су њега зетом учинили,
И нема им Латинке ђевојке,
А ђевојке, око шта су дошли!

730

Ал' сватови мало причекаше,

Стаде звека каменз сокака,

Стаде звека, стаде отуд јека,

Ал' ето ти војводе Милоша

На његову од мегдана дору,

Уставља га ђемом од челика,

А довата мало бакрачлијом,

А доро му ситно подиграва,

Те весело у дружину дође,

На јутру им назва добро јутро,

Сва дружина једну ријеч кажу:

„Добре дође, дијете Максиме!“

За Милошем омах пристадоше

Двије шуре, зета пристигоше,

Донијеше господскога дара,

Да дарују зета код сватова:

Један шура један пешкеш даје:

Доведе му без биљеге вранца,

И на вранцу Латинку ђевојку,

Но се пусник к земљи увијаше

Од чистога и сребра и злата.

735

740

745

750

755

557

„Фала тебе, господско кољено!
„Кад си таки виђен међу браћом,
„Кад си виђен и кад си погодан.“

Сви сватови једну ријеч кажу;
Сватови се браћа погодише,
Но имају непогодна друга,
А на коњу несретну ђевојку,

Ђевојци је врло жао дара,
А највише од злата кошуље,

Те привикну из бијела грла
По имену дијете Максима;

Препаде се Црнојевић Иво,

Те Латинци снаси проговара:
„Снахо моја, Латинко ђевојко!

„Немој викат' дијете Максима,
„Ели смо му жао учинили,

„А Максим је хитар кавгаџија,

„Хоће, снахо, заметнути кавгу

„На весељу у сватове своје;

„Снахо моја, Богом ти се кунем!

„У Жабљаку пуна кула блага,

„Све ћу благо тебе поклонити,

„Чин' од блага, што је тебе драго.“

Ал' не слуша злосретна ђевојка,
Викну једном, па га не довикну,
Другом викну, доке га довикну;

Максим врана коња поврнуо,

Ослушкује, шта ће бесједити,
А ђевојка грдно проговори:

„О Максиме, немала те мајка:

„Мајка нема до тебе једнога,

558

„А по данас ни тебе не било!

„Од копља ти градили носила!

„А од штита гробу поклопнице!

„Црн ти образ на Божем дивану!

„Како ти је данас на мегдану

„Са вашијем војводом Милошем;

„За што благо дадосте другоме?

„А није ми ни тог жао блага,

„Нека носи, вода г' однијела!

„Но ми жао од злата кошуље,

„Којуно сам плела три године

„А са моје до три другарице,

„Док су моје очи искапале

„Све плетући од злата кошуљу,

„Мислила сам, да љубим јунака

„У кошуљи од самога злата.

„А ви данас дадосте другоме;

„Но ме чу ли, ђувеглија Максо!

„Брже враћај са јабане благо,

„Ако л' благо повратити не ћеш,

„Кунем ти се Богом истинијем!

„Напријед ти ни крочити не ћу,

„Но ћу добра коња окренути,

„Догнаћу га мору до обале,

„Па ћу ватит' листак шемишљиков,

„А моје ћу лице нагрдити,

„Док покапље крвца од образа,

„По листу ћу писати јазију ⁶⁴),

1005

1010

1015

1020

1025

1030

³⁴) У југозападнијем крајевима народа нашега има заиста некаква трава, која се зове шемишљика, само не знам

559

„Додаћу је сивоме соколу,
„Нека носи стару бабу моме,
„Нека купи сву Латинску силу,
„Нек ти хара бијела Жабљака,
„Нек ти враћа жалост за срамоту.“

1035

Кад то зачу дијете Максиме,
То Максиму врло за јад било,
Врана коња натраг приповрну,

Опаса га троструком канцијом,
Пуче кожа коњу по сапима,
А покапа крвца по копити,
Но му љуто пусник поскочио,
По три копља у небо скочио,

1040

По четири земље прескочио.

1045

Не деси се доброга јунака,
Да увати грдна злосретника,
Но му сокак пољем учинише,

А нико се јаду не досјети,
Порашта је коња повратио.

1050

А кад виђе војвода Милоше,
Грохотом се јунак насмијао:

„Фала Богу! фала истиноме!
„Куд се оно Максим затрчао?“

А не види јаде изненада.

1055

Кад допаде дијете Максиме,
На Милоша бојно копље пушти ⁶⁵),

за сад, да ли јој је такови лист, да се по њему може писати.

⁶⁵) Једни пјевају, да Максим није Милоша изненада убио, него да га је на мејдан изазвао, ево овако:

563

„Мој сестрићу, Јован-капетане!
„Јесу л' твоје ране за видање,
„Да те носим у несрећан Жабљак,
„Да ти тражим од мора ећиме?“

А Јован му онда проговори: 1125

„Прођи ме се, мој ујаче Иво!

„Камо очи? њима не гледао!

„Оваке се ране не видају:

„Лијева је нога саломљена,

„Саломљена на двоје, на троје, 1130

„А десна је рука осјечена,

„Осјечена рука по рамену,

„А по срцу сабље доватиле,

„Испале су црне џигерице.“

Ја кад виђе Црнојевић Иво, 1135

Брже пита сестрића својега:

„Мој сестрићу! док си у ријечи,

„Како ђевер бјеше код ђевојке,

„А допаде дијете Максиме,

„Еда виђе, ђе погибе Максим? 1140

„И знаде ли, шта би од ђевојке?“ —

„Прођи ме се, мој ујаче Иво!

„Није тебе Максим погинуо,

„Но кад дође на коњу помамну,

„Те изгуби војводу Милоша, 1145

„Пак ђевојку оте у ђевера,

„Он побјеже ка несрећној мајци ⁶⁷).“

⁶⁷) Једни опет пјевају, да Максим није тако одмах побјегао у Жабљак, него да се и он тукао ондје, док је год бој трајао, и много рапа допануо, па онда, онако рањен, уватно коња под дјевојком и одвсо у Жабљак;

36

564

То изусти, паку пусти душу.
Побаци га Црнојевић Иван,

Тек остала на коњу ђевојка,
И остао ђувеглија Максо,
Проинграва добра коња свога,
Крвава му сабља до балчака
И десница рука до рамена,
Добру коњу ноге до кољена;
На њему је рана седамнаест;
А кад виђе, ђе инкога нема,
Теке сама на коњу ђевојка,
Он догони коња до ђевојке,
Под ђевојком коња уватио,
Па окрену равноме Жабљаку.
Каде дође код куле бијеле;
Под кулом се коло уватило,
И у колу сестра Максимова,
Вије колом како вијор гором,
А кад виђе ђувеглију Макса,
Тад ђевојка коло раскинула,
Па обадв'је раширила руке,
Објеси се Максу око грла,
Па је њему ријеч говорила:
„Брате, Максо, пиле соколово!
„Чудно ли си свате преварно,
„Те ти водиш лијепу ђевојку!“
Па му руке у њедарца баца,
Из њедара јабук' извадила,
Ал' јабуко сво у крв облито.
Сестра брату ријеч говорила:
„Брате Максо, за Бога једнога!
„Што ти крвав' јабук' у њедрима?“
Но говори ђувеглија Максо;

565

А похити у бијели Жабљак; 1150

Ја кад дође пред градску капију.

А пред градом копље побијено.

А за копље вранац коњиц свезан.

Ситна му је зопца устакнута.

Пред њим сједи дијете Максиме. 1155

На кољену ситну књигу пише

Своме тасту дужду од Млетака.

А двори га злосретна ђевојка:

На мезиле књигу оправио:

„О мој тасте, дужде од Млетака! 1160

„Купи војску, сву Латинску земљу,

„Те ми харај бијела Жабљака,

„И ти води милу твоју шћеру

„Ни љубљену, ни омиловану:

„Мене прође моја госпоштина, 1165

„И држава моја краљевина:

„Хоћу бјежат' преко земље дуге,

„Хоћу бјежат' цару у Стамбола,

„Како дођем, хоћу с' потурчити.“

„Не питај ме, мила моја селе!

„Но потрчи на бијелу кулу,

„Те ми стери мекану постељу,

„С које ти се више дигнут' не ћу,

Тако се по овоме пјева и приповиједа, да се Максим
у Жабљаку лијечио годину дана, а у том Милошев брат
први отишао у Цариград, и Турцима га једнако тужно; за
то он, пошто се придигне од рана, пише тасту, те му по-
шаље двије шуре, и одведу дјевојку натраг: „Ни љубљену,
ни омиловану;“ па и он отиде у Цариград, да се одговара
и брани: и онамо се послије обојица потурче.

566

Зло се зачу по свој земљи њиној, 1170

Кад зачуше ти Обреновићи,

Зачу нетко Обреновић Јован,

Мио братац војводе Милоша,

Нешто мисли, па на једно смисли,

Брже коња свога доватио, 1175

Седла коња, што га љепше може,

Опасује, што га тврђе може,

Пак се коњу фати на рамена,

Халали се и опрости јунак,

Каже роду, каже браћи својој: 1180

„Хоћу, браћо, и ја у Стамбола,

„Одох, браћо, браћу да сачувам

„Ко дорасте у тој земљи нашој:

„Тамо оде крвничко кољено,

„Он ће дворит' цара у Стамболу, 1185

„Издвориће каку војску силну,

„Те ће земљу нашу погазити.

„Браћо моја и пак породице!

„Док чујете мене у животу,

„У животу, у Стамболу билу, 1190

„Немојте се ђецо, препанути,

„Он не смије војску подигнути:

„Он ће на вас, а ја ћу на њега.“

Тако рече, па у Стамбол оде;

Каде био близу до Стамбола, 1195

У путу се оба пристигоше,

Те пред цара иду упоредо.

А цар знаде, ко су и како су,

Па их царе једва дочекао, 1200

Дочекао, оба потурчио,

562

90.

Ђенидба Бурђа Чарнојевића.

Љуто тужи Бурађ Чарнојевић
У Млијетку граду Латинскоме
У тавници краља Латинскога.

Богом брати Бурађ Чарнојевић.

Богом брати тавничаре младе: 5
„Богом браћо, млади тавничари!

„Остав’те ми на тавници пенцер,
„Да ја гледим уз Млетке низ Млетке,
„Не би л’ кога опазио свога."

Тавничари за Бога примише. 10

Оставише на тавници пенцер.

Ђурађ гледа уз Млетке низ Млетке,
Од свог никог опазит’ не може,
Већ опази Богом побратима,

Побратима Дојчевића Вука, 15

Па беседи Ђурађ Чарнојевић:
„Побратиме, Дојчевићу Вуче!

„Брже ли ме, брате, заборави,
„И леб и со под ноге погази!"

Ал’ беседи Дојчевићу Вуче! 20

„Побратиме, Чарнојевић-Ђурђу!
„Нисам тебе ја заборавио.

„Ни леб и со под ноге згазио:
„Ево данас цео месец дана.

„Како стојим на краљеви врати, 25
„Те се молим краљу Латинскоме,

„Да би ли те пустио за благо;
„Али не ће Латини за благо,

569

„Веће ишту, што су и искали,
„Ишту, брате, до три добра твоја:
„Прво добро на мору Солило,
„Друго добро бео град Скатара ⁷⁰),
„Треће добро танана жерава."

30

Кад то чуо Ђурађ Чарнојевић,

Он беседи побратиму своме:

35

„Побратиме, Дојчевићу Вуче!

„Иди, брате, Млетку на чаршију,

„Донеси ми три листа артије,

„Да ја пишем до три ситне књиге,

„Да и шаљем Иви брацу моме

40

„Седам дана преко мора сиња:

„Ако може добра прегорети,

„Тако ћ' брата очима видити."

Оде Вуче Млетку на чаршију,

И донесе три листа артије,

45

Па и даје Чарнојевић-Ђурђу.

Ђурађ пише до три ситне књиге,

Не пише и самим мурећепом,

Веће меша с крвцои од образа;

Док три ситне књиге написао,

50

На образу рану отворно.

Даде књиге Дојчевићу Вуку:

„Носи, брате, до три ситне књиге,

„Носи, брате, Иви брацу моме:

„Ако може добра прегорети,

55

„Тако ћ' брата очима видити."

Вук однесе до три ситне књиге

⁷⁰) Ваља да је Кошор. који се Талијански зове Кашаро.

570

Седам дана преко мора сиња,
Па и даде Чарнојевић-Иви.

Када Ива прву књигу разви,
Ал' беседи Чарнојевић Ива:

„Ој Скатаре, мој бијели граде!

„Ти живијем огњем изгорео!

„Та и ти ли моме брацу дође,

„Моме брацу а у дуговање?“

Када Ива другу књигу разви,
Ал' беседи Чарнојевић Ива:

„Ој Солило, мој бијели граде!

„Та и ти се, граде, оборио,

„И с тобом се море осолило!

„Та и ти ли моме брацу дође,

„Моме брацу а у дуговање?“

Када Ива трећу књигу разви,
Ал' беседи Чарнојевић Ива:

„Добро моје, танани жераве!

„И ти Турске не минуо руке!

„Та и ти ли моме брацу дође,

„Моме брацу а у дуговање?

„Вера моја! жалити вас не ћу:

„Волим брата, него и градове,

„Нег' и тебе, танани жераве.“

Паке ђипи Иван Чарнојевић,

Те оседла танана жерава,

Сребрним га седлом оседлао,

А од злата уздом зауздао,

Попрегну га од сребра коланом;

Па он изви од злата ратове,

А и краљу од злата колаче,

60

65

70

75

80

85

571

Па жераву о каш обесио,
И два кључа од два бела града,
Од Скатара а и од Солила;

Паке посла краљу Латинскоме
Седморица добра коња држе;
Седми данак у М.летке стигоше.

Кад је краљу коња опазио,
Удари се руком по колену,
Чисти скерлет пуче на колену;

Па отиде тавници на врата,
Па у врата ногом ударио,
Гвоздена се отворише врата,

Седамдесет пустио сужања,
А не може да познаде Ђурђа.
А кад позна Чарнојевић-Ђурђа,

Он намаче жестоке бербере,
Те су Ђурђу браду обријали
И Ђурђу су нокте обрезали;

Па намаче жестоке терзије,
Те су Ђурђу скерлет покројили,
Паке седе с Ђурђем пити вино.

Пише вино за недељу дана.
Кад се Ђурађ измеша са вином,
Десни му се образ насмејао;

Поче краљу беседити Ђурђу:
„Ао Ђурђу, моје чедо драго!

„Да се оћеш, Ђурђу, оженити,
„Дао би ти ја лепу девојку,

„Што би била за тебе госпоја:

„Ти си, Ђурђу, рода господскога

„Од принципа од Чарнојевића;

573

У лијепу селу Купинову,
На смрт је се Јово разбољео ⁷²),
Па дозивље слугу Милутина:
„Милутине, вјерна моја слуго!
„Ти упрегни коње у хинтове,
„Пак ти трчи, штогођ брже можеш,
„Крушедолу б'јелу манастиру,
„Те ми зовни мог рођеног брата,
„Мога брата, Максима владику,
„И кажи му, ништа не затаји,
„Да сам се ја на смрт разбољео;
„Пак оданле окрени хинтове,
„Трчи брже мјесту Беркасову,
„Те ми зовни моју стару мајку,
„Стару моју мајку Анђелију,
„Ал' њој немој право казивати,
„Да сам се ја на смрт разбољео,
„Већ јој кажи од мене поздравље,
„Да се ја сад на војску опремам
„Преко мора за девет година,

5

10

15

20

72) У једној овој пјесми из Ужичке нахије за овијем стихом иде:

А мајке му дома не бијаше,
Но отишла у родбину мајка,
У родбину у ријеку Црну,
Своме брату Црнојевић-Иви.

Ово свједочи, да се у народу још повлачи спомен, ако
је и таман, да је мати деспота Јована, Мајка Анђе-
лија, била из Црне горе, синовица Црнојевића Ивана.
Црна је ријека овдје мјесто ријеке Црнојевића, тадје
се Иван из Жабљака најприје преселно.

574

„Па је зовем, да ме благосови“

То је слуга хитро послушао,

Те упреже коње у три реда,

Оде право дивну Крушедолу,

Те казује Максиму владици,

Да се Јово на смрт разбољео,

Пак оданле окрену хинтове.

Оде право мјесту Беркасову,

Те казује мајци Анђелији,

Да се Јово на војску опрема

Преко мора за девет година,

Пак је зове, да га благосови.

Вели њему мајка Анђелија:

„Милутине, наша вјерна слуго!

„Причекај ме три бијела дана,

„Док ум'јесим бијеле колаче

„И док спремим танане кошуље.

„Да понесем на дар моме Јову.“

А.л' говори слуга Милутине:

„Ој Бога ми, госпо Анђелија!

„Јово тебе чекати не може,

„Јер је њему хитна књига дошла;

„Већ понеси у брашну колаче,

„А кошуље у бијелу платну.“

Од ина се мајци не могаше,

Веће спреми у брашну колаче,

А кошуље у бијелу платну.

Паке сједе у лаке хинтове,

Отидоше преко Ср'јема равна.

Кад су били близу Купинова,

Око двора слуге гологлаве,

25

30

35

40

45

50

575

А пуштени коњи по ливади

Без седала и без покроваца,

Нит' се чују бубњи ни свирале,

Нит' се вију алаји барјаци;

Тад' говори мајка Анђелија:

„Милутине, наша вјерна слуго!

„Кад се Јово на војску опрема,

„Што му слуге иду гологлаве?

„Што с' пуштени коњи по ливади

„Без седала и без покроваца?

„Што не бију бубњи и свирале?

„Што с' не вију алаји барјаци?

Вели њојзи слуга Милутине:

„Драга госпо, мајко Анђелија!

„Ваља да је господар на ручку,

„Па у здравље пије рујно вино

„И за срећна пута Бога моли,

„За то су му слуге гологлаве;

„Што су врани коњи по ливади

„Без седала и без покроваца,

„Пуштени су да се понапасу,

„Спремају се далек' путовати;

„Бубњи били, пак су и престали;

„Вијали се алаји барјаци.

„Дуну вјетар од Фрушке планине,

„Па барјаке земљи положише.“

Ту се мајка јаду досјетила;

Кад уљезе у бијеле дворе,

Ал' се Јово са душицом бори,

Више њега Максиме владика,

55

60

65

70

75

80

576

Чати брату самртну молитву.

Кад те виђе мајка Анђелија,
Закукала, кано кукавица:

„Јао Јово, моје ране грдне!

„Што ће, Јово, Сријем земља равна?

„Што ће, Јово, твоји б'јели двори?

„Што ће, Јово, твоји врани коњи,
„Врани коњи и сиви соколи?

„Што ће, Јово, твоје пусто благо?

„Што ће, Јово, твоја вјерна љуба?

„Што ће, Јово, твоја стара мајка?“

Тад' се Јово из мртвих поврати,

Па мртвачким проговара гласом:

„Сријем земља стећ' ће господара

„Ил' бољега, или ће горега;

„Моји коњи и сиви соколи

„И бијели украј Саве двори

„Моме брату Змајогњеном Вуку;

„Моје благо мојој старој мајци,

„Нек се рани и ода зла брани;

„Моја љуба, а.л' је рода туђа,

„Она ме је често опадала

„Моме брату Максиму владици:

„„Деспот Јован ходи по Сријему,

„„Те он љуби младе и ђевојке;““

„Ал' ни њојзи жао не учин'те:

„Подајте јој три товара блага,

„Нек се рани, док је срећа нађе.“

То изусти Деспотовић Јово,

То изусти, а душу испусти.

85

90

95

100

105

110

579

„О јесени, када мене драго,
„Да поведем хиљаду сватова.“

Тек што Вуче у ријечи бјеше,
Ал' ето ти млада књигоноше,
Поклони се до земљице црне,
Вуку даде лист књиге сићане;

А кад Вуче књигу проучио,
А он вели остарилој мајци:

„Ево, мати, књиге од ђевојке,
„Добро слушај, што ми ситно пише:

””Господару, Змај-Деспоте Вуче!

””Ако скоро одеш сабирати,

””Господару, кићене сватове,

””Купи свата дванаест стотина

””По избору бољег од бољега,

””Свакога ћу, Вуче, даривати,

””Даривати свиленом кошуљом;

””А ђевери доброга јунака,

””Јали брата, јали побратима;

””Јера имаш грдна душманина,

””Та у Босни Берзелез-Алију:

””Нешто често за сватове пита,

””Бојати се каке пријеваре

””Од Турчина, да га Бог убије!””

Када Вуче књигу проучио,

А он пита остарилу мајку:

„Што ћу саде, моја стара мајко?

„Ал' ћу слушат' бана таста мога,

„Ал' Росанду лијепу ђевојку?“

Вели Вуку остарила мајка:

„О мој сине, Змај-Деспоте Вуче!

60

65

70

75

80

85

37 *

580

„Слушај, синко, лијепу ђевојку

„А и мене стару твоју мајку:

„Када станеш купити сватове,

„А ти зови, сине, у ђеверство

„До два брата, два Јакшина сина,

„Јакшић-Дмитра с нејаким Стјепаном;

„Јер су, сине, на боју јунаци,

„Ако тебе буде до невоље,

„Нека ти се у невољи нађу;

„Пиши, сине, лист књиге бијеле,

„Те је пошљи шеру Дмитровици

„Старцу Јању од старине кнезу,

„Нек ти пошље сина Милована

„Стари свате нек је пред сватове,

„Нек поведе три стотине свата,

„Нек се знаду свати старосватски;

„Другу, сине, ситну књигу пиши,

„Те је пошљи ка Сибињу граду

„Куму твоме Сибињанин-Јанку,

„Нек ти и он у сватове дође,

„Нек поведе три стотине свата.

„Кад растуриш књиге на војводе,

„А ти тури са куле топове,

„Подај хабер по Сријему твоме,

„Те сакупи по избор сватове;

„Па кад, сине, покупиш сватове,

„А ти брзо хајде за ђевојку,

„Ти не чекај дана Дмитровога.“

Када Вуче саслушао мајку,

А он скочи од земље на ноге,

Те довати дивит и хартију,

90

95

100

105

110

115

581

Ево Вуче прву књигу пише 120

Ка бијелу граду Бијограду

На кољено Јакши капетану:

„Поочиме, Јакша капетане!

„Да ми пошљеш до два сина твоја, 125

„Сина твоја побратима моја,

„Поочиме, мене у сватове,

„Да ђевери буду уз ђевојку.“

Другу Вуче књигу написао,

Те је посла шеру Дмитровици

На кољено старцу Кузун-Јану: 130

„Старче Јањо, од Сријема кнеже!

„Оправи ми сина Милована,

„Да ми буде сватски старјешина,

„Нек се знаду свати старјешински.“ 135

Трећу Вуче књигу написао,

Те је посла ка Сибињу граду

На свог кума Сибињанин-Јанка:

„О мој куме, од Сибиња Јанко!

„Како тебе ситна књига дође, 140

„Брже купи триста Угричића,

„Хајде мене, куме, у сватове,

„Да ти вјенчаш мене и ђевојку.“

Када Вуче књиге оправио,

Он изиђе на бијелу кулу, 145

Баци с куле дванаест топова,

Хабер даде Сријем-земљи равној,

Саста му се шест стотин' сватова

По избору бољи од бољега.

Мало било време постајало, 150

582

Ал' ето ти два Јакшића млада
И са шњима дванаест делија,
Дочека их Змај-Деспоте Вуче,
Коње води у арове доње,
А јунаке на бијелу кулу;
Тек што они за софру сједоше,
Ал' ето ти сина Милована
Са његових три стотин' Сремљана;

155

Тек што Вуче свате дочекује,
Ал' ето ти од Сибиња Јанка
И он води три стотин' Маџара,
Те се саста сила и сватови
Украј Саве пред бијелом кулом;

160

Лијепо их дочекао Вуче,
Напоји их вином и ракијом,
А нарани сваком ђаконијом.

165

Ту су тавну ноћцу преноћили,
А кад свану и ограну сунце,
Ударише јасни даулбаси,

А викнуше кићени чауши:

170

„Хазурала, кићени сватови!
„Далеко је Млетку путовати.“

Те се диже сила и сватови,
Отидоше у земљу Латинску.

Док дођоше Млетку питомоме
Б'јелу двору бана Латинина
Лијепо их бане дочекао:

175

Коње води у подруме доње,
А јунаке на бијеле куле,

За готове софре засједоше,

180

Пише вино за неђељу дана;

583

На кад прође неђељица равно,
Тад' викнуше кићени чауши:
„Хазурала, кићени сватови!

Пријатељу, изводи ђевојку,
„Далеко је Сави путовати.“

Тек што они у ријечи бјеху,
На граду се отворише врата,
Изиђоше два банова сина,

Изведоше коња зеленога
Са сувијем окићена златом,

И на коњу Росанду ђевојку
Обасуту мрежом од бисера

Саврх главе до зелене траве;

Те зовнше два Јакшића млада,
'Беверима снаху предадоше,
На капију здраво испратише;

Но се врати Змај-Деспоте Вуче
А са кумом од Сибиња Јанком

И Јањовим сином Милованом

И са шњима дв'је стотине свата,
Да дарује таста и пуницу,

А ђевери снаху одведоше;

Но кад Вуче у повратак дође,
Сусрете га бане и баница,

Те одоше зета даривати:
Бан му даде калпак и челенку,
А баница диван-кабаницу

Искићену са сувијем златом,

Па ето ти два банова сина,
Дадоше му два мача зелена

Све у суво обливена злато;

185

190

195

200

205

210

585

А он пусти вранца аловита,
Омах дође на поље широко,
Ђено Турчин свате исјекао;
Али стоје два Јакшића млада,
Јоште бране љепоту ђевојку
Од Турчина Ђерзелез-Алије;
Но кад Турчин Вука опазио,
Плећи даде бијегати стаде;
Но не даде Вуче бијегати,
Сустиже га у по поља равна,
Удари га сабљом на довату,
Те прос'јече рухо на Турчину,
Но Турчину нинша не науди;
Кад то виђе Змај-Деспоте Вуче,
А он трже перна буздована,
Оде њега њима ударати,
Не би ли га с коњем раставио;
Али Турчин ни хабера нема,
Веће врати суру бедевију,
А потеже сабљу оковану,
Да он Вуку одсијече главу;
Но му Вуче сабљу дочекао,
Пребио је на три половине;
Но да видиш Ђерзелез-Алије!
Он потеже зелена гадара,
Оде ћерат' по мејдану Вука,
Готово га надвладао бјеше;
Но то гледа лијепа ђевојка
Од оваца из зелене траве.
Па јој жао Змај-Деспота Вука,
Па му оде млада говорити:

245

250

255

260

265

270

587

93.

Порча од Авале и Змајогњени Вук.

Вино пију до два побратима

У Авали више Бијограда:

Једно бјеше Порча од Авале,

А друго је Берзелез Алија;

Кад се ладна напојише вина

И јуначки ћеив задобише,

Ал' говори Порча од Авале:

„Побратиме, Берзелез-Алија!

„Ти се напиј вина изобила,

„Виноград је нама до чардака,

„Имам доста у подруму вина,

„Имам доста вина и ракије.“

Њему вели Берзелез-Алија:

„Залуду ти, побратиме драги!

„Залуду ти вино и ракија,

„Кад не имаш крчмарице младе,

„Да нам служи вино и ракију,

„Те немамо шале ни маскаре.“

Мучно бјеше Порчи од Авале,

Па говори Берзелез-Алији:

„Побратиме, ти се напиј вина,

„Док ја одем Стојну Бијограду,

„Довешћу ти крчмарицу младу,

„Ја ђевојку, ја невјесту младу.“

А пита га Берзелез-Алија:

„Када одеш Стојну Бијограду,

„Бојиш ли се још кога до Бога?

5

10

15

20

25

588

„Бојиш ли се два Јакшића млада?“

Ал' му вели Порча од Авале:

„Ој Бога ми, побратиме драги!

30

„Ја с' не бојим никога до Бога,

„Не бојим се два Јакшића млада;

„А л' се мало, побро, прибојавам,

„Прибојавам Змајогњанин-Вука

„Из простране Сријем-земље равне

35

„Из онога села Купинова;

„Далеко је село Купиново,

„А пространа Сријем-земља равна,

„Ту се Вуче ни десити не ће.“

Па повика Порча од Авале:

40

„Слуге моје, извед'те ми ђога.“

Докле Порча седло опремио,

Дотле слуге изведоше ђога,

Довати се ђогу на рамена.

Право оде низ поље Врачара

45

Докле дође тихој води Сави,

Па се Порча покрај Саве фула

А да видиш два Јакшића млада!

Пију вино на кули Небојши

И шњима је Змајогњани-Вуче,

50

Тури очи змај од огња Вуче,

Тури очи уз ту воду Саву,

Док угледа Порчу од Авале,

Па говори змај од огња Вуче:

„Видите ли, два Јакшића млада,

55

„Ко се оно низа Саву фула?“

Погледаше два Јакшића млада,

Познадоше од Авале Порчу,

589

Па говоре Змајогњанин-Вуку:

„Побратиме, Змајогњанин-Вуче!

60

„Оно ј' курва од Авале Порча:

„Дана нема, кад се не привлачи

„И по једног роба не одводи,

„Ја по мртву не односи главу.“

А да рече Змајогњанин Вуче:

65

„Мили Боже, на свем' тебе фала!

„Ево има девет годин' дана

„Како с' молим тебе истиноме,

„Не би ли се с Порчом удесио,

„Ти ми даде, данас га десити.“

70

Па још рече Змајогњанин-Вуче:

„Поскочите, два Јакшића млада,

„Нађидерте сироту ђевојку,

„Обуц'те јој свилу и кадифу,

„Подајте јој злаћену маштраву,

75

„Пошљите је Сави на обалу,

„Не би ли се Type преварило,

„Не би ли се мало забавило,

„Док опремим себе и кулаша.“

Скочи Вуче опремат' кулаша,

80

А Јакшићи нареде ђевојку,

Ођеше је, што се љепше може,

Дадоше јој злаћену маштраву,

Послаше је Сави на обалу;

Таман цура на обалу дође,

85

Она стаде воду заватати,

Док ето ти од Авале Порче,

Божју помоћ цури називао,

Она њему помоћ приватила,

591

За њим трчи Змајогњанин-Вуче,
За њим трчи, стићи га не море;
Догнаше се Авали планини,
Угледа их Берзелез Алија,
На је слуге своје сазивао: 125

„Слуге моје, затвор’дете врата

„На кулама и на капијама:
„Ето оздо два добра јунака
„Бе с’ ћерају уз гору зелену
„И сад ће се туна догонити: 130

„Кад не нађу отворена врата
„Не ће ли се Порча повратити,
„Не би л’ Порча погубио Вука.“

Одмах њега слуге послушаше,
Те капије хитро затворише, 135

Кад с’ догнаше два добра јунака,
Бјежи Порча око своје куле,
А све виче: „Отвор’те ми врата!“
Нико њему отворит’ не смије.

Трипут га је опћерао Вуче, 140
На га стиже граду на капији,
Те му јунак одсијече главу,
Па увати дебела ђогата,
И тури му у зобницу главу,
Оде право Стојну Бијограду. 145

Съе то гледа Берзелез Алија,
Па говори Берзелез Алија:

„Мили Боже, на свему ти фала!
„Кад с’ десише затворена врата
„На кулама и на капијама, 150
„Више б’ Вуче јада учинио.“
Па нобјеже своме Сарајеву.

593

А кад дође госпођи краљици,

Капу скиде, баци под пазухо,

Поклони се до земљице црне,

Па извади хиљаду дуката,

Те их даје госпођи краљици:

„Нај то теби, госпоја краљице,

„Пола теби, пола Иконији,

„Док отидем Бијограду моме,

„Да покупим киту и сватове;“

Ал' за дуго свадбу одгодио:

До годину дана бијелијех;

Па се врати низ танану кулу,

Довати се помамна вранчића,

Оде право Бијограду своме.

За тим прође годиница дана,

Ни Тодора, ни од њега гласа;

Једна прође, а и друга дође,

Ни Тодора, ни од њега гласа;

Друга прође, а и трећа дође,

Ни Тодора, ни од њега гласа.

А кад наста година четврта,

Пошетао од Будима краљу,

А за њиме Звијездић Иване,

Води Иван свог добра ђогина,

Кад су били испод б'јеле куле,

Испод куле краља Будимскога,

Гледа њега Будимска краљица;

На Ивану дивно одијело:

Вас у срми и у чистом злату:

На њему је коласта аздија,

По аздији исплетене гује,

30

35

40

45

50

55

33

594

Повисоко изведене главе,

У устима све драго камење,

Види му се ноћи путовати,

У по ноћи, како у по дана;

Љепши Иван од сваке ђевојке;

Дозива га госпођа краљица:

„О Иване од Звијезде града!

„Јеси ли се, море, оженио?

„Ја л' ђевојку за се испросио?“

Проговори Звијездић Иване:

„Ој госпођа, Будимска краљице!

„Нијесам се јунак оженио,

„Ни ђевојке за се испросио.“

Проговори Будимска краљица:

„О Иване од Звијезде града!

„На част теби моја Иконија,

„Вод' је двору, те се жени њоме.“

Иван слуги додаде ђогина,

Па он оде уз танану кулу,

Капу скида, Божју помоћ даје,

Поклања се до земљице црне,

Па се маши руком у цепове,

Те извади хиљаду дуката,

Те их даје госпођи краљици:

„Нај то теби, госпођа краљице,

„Пола теби, пола Иконији,

„Док ја одем до Звијезде града,

„Да покупим кићене сватове,

„Ето мене до петнаест дана

„У Будима у бијела града.“

Па он оде низ танану кулу,

60

65

70

75

80

85

595

Довати се својега ђогина,
Оде право двору бијеломе.

90

Ал' то зачу од Будима краљу,
Ђе краљица поклони ђевојку,
Жао краљу Јакшића Тодора,

Па начини књигу на кољену,
Те је шаље Јакшићу Тодору:

95

„Ој Тодоре, зете несуђени!

„Ево има четири године,
„Како јеси злато испросио,

„Нити водиш, ни одговор дајеш;

100

„Сада ти је други препросио,
„Препроси је Звијездић Иване,

„И ето га до петнаест дана,
„Мој Тодоре! бијелу Будиму;

„Већ ак' хоћеш ићи по ђевојку,

105

„Брже купи стотину сватова,
„Ноћи мени ходи под Будима,

„Да ти дадем моју Иконују,
„Те је води Бијограду твоме.“

Оде књига Јакшићу Тодору.

110

Кад Тодору ситна књига дође,
Те он виђе, што му књига каже,
Пламен му се уз образ запали.

У Тодора девет миле браће,

Ал' код двора није ни једнога,
Већ отишли на цареву војску,
Осим једно дијете Стјепане,

115

Нема њему већ дванаест љета;

Виче њега Јакшићу Тодору:

„Ој дијете, нејачак Стјепане!

120

38 *

596

„Узми, брате, двије пушке мале,

„Па искочи пред кулу Небојшу,

„Те избаци двије пушке мале,

„Скупи нама стотину момака

„(Други моју одведе ђевојку, 125

„Одведе је Звијездић Иване),

„Док с' опремим на бијелој кули

„И опремим вранца од мејдана.“

Оде Стјепан пред кулу Небојшу,

Те избаци двије пушке мале, 130

Одмах паде стотина момака;

А Тодоре отвора сепете,

Па извади дивно одијело,

Све од срме и од чиста злата,

Па удара на плећа јуначка, 135

Обуче се, што се љепше може,

Па силази низ бијелу кулу,

Те опреми вранца и дората,

Себи вранца, Стјепану дората;

Добријех се коња доватише, 140

А за њима стотина сватова,

И Дунаво здраво пребродише,

И по ноћи дођоше Будиму,

Под Будимом падоше сватови.

Кад у јутру јутро освануло, 145

Те виђела госпођа краљица,

Да је дош'о Тодор по ђевојку,

Она пише књигу на кољену,

Те је шаље Звијездић-Ивану:

„Чујеш мене, Звијездић-Иване! 150

„Дошао је Тодор за ђевојку

597

„С његовијех стотину сватова,

„Хоће Тодор да води ђевојку;

„Брже купи хиљаду сватова;

„Ја ћу њега зауставит' амо, 155

„Мој Иване! три-четири дана,

„Но не иди бијелу Будиму,

„Већ ти хајде на мезево равно

„На Трутину на воду студену,

„Па увати воду од извора, 160

„Од извора опет до понора,

„И дочекај Јакшића Тодора,

„Отми, Иво, твоју Иконију,

„И погуби Јакшића Тодора

„И његову стотину сватова.“ 165

Када Иван ситну књигу прими,

И кад виђе, што му књига каже,

Удари се руком по кољену:

„Ао мени до Бога милога!

„Те ми Тодор одведе ђевојку! 170

„Ал' давори, Јанково копиле!

„Баш да имаш соколова крила,

„Не би перје пронијело меса

„На Трутину на студену воду.“

Па се скочи на ноге лагуне, 175

Па повика неколико слугу,

Повикнуше по Звијезди граду,

Паде њему хиљада сватова;

Он посједе својега ђогина,

Па поћера на воду Трутину, 180

Уватише воду од извора,

Од извора опет до понора,