100

proti němu se postavila a pravila: „Stůj, nestřílej,
chybíš; co žádáš, pověz a dostaneš.“ — On
žádal od ní mladého vlka, kteréhož mu vlčice ochotně
odevzdala a také ještě píšťaličku přidala. — On pak
tuto přijal, uschoval, mladého vlka do hradu vedl a sestře
oznámil, že potřebného léku již má.

Starý samojedník znovu radil jí, aby po bratru žá-
dala mladého medvěda, mladý vlk že již přišel pozdě,
ten že jí více nepomůže. Medvěda že jistotně nedostane,
medvěd prý se nebojí střelené rány a roztrhá jej.
Sestra uposlechla rady samojedníkovy, aby
zahubila bratra dobrého a řekla jemu: „Že jsem neměla
mladého vlka hned, včil mi již nepomůže; ale zdálo se
mi ve snách, že by mi maso z mladého mědvěda po-
mohlo.“

Dobrý bratr řekl jí: „I mladých medvědů jest v le-
sích hojnost; kdybys mi to byla hned řekla, mohl již tu
býti; ale měj strpení, půjdu ti ruče pro něho.“ Odešel,
a za chvíli nalezl rozsedlinu, v nížto sobě hověl mladý
medvěd se starou medvědicí, která krotce a uctivě proti
němu se postavila a pravila: „Stůj, nestřílej, chy-
bíš; co žádáš pověz a dostaneš! On žádal po
ní mladého medvěda, kterého mu medvědice ochotně
odevzdala a také ještě píšťaličku přidala. On tuto
přijal, uschoval mladého medvěda do hradu vedl a sestře
oznámil, že potřebného léku již má.

Starý samojedník nadouval se hněvem ukrut-
ným, proto že mu divoká zvěř neškodila, i řekl sestře:
„Bratr tvůj jest horší než já a než čert; divoká zvěř se
ho bojí a neprotiví se jemu; ale žádej po něm mladého
Iva; když ho bude lovič, jistotně od lvice bude roz-
trhán.“ Sestra po třetí přetvářila se a řekla bratrovi:

101

„Ani mladý medvěd již více nepomůže mi; ale zdálo se
mi, že by maso z mladého lva jistotně pomohlo mi.“

Bratra to již mrzelo, že dvakráte nadarmo si dal
práci a že to hned na ránu neřekla; ale přece šel
do lesa, nedlouho chodil a již zaslechl z pozdálí lvici
řvoucí, již po boku statně si vykračoval mladý lev. Voják
ostal stáť, namířil a chtěl střeliť. Tu i lvice postavila se
mu pokojně naproti a pravila vážnými slovy: „Stůj,
nestřílej, chybíš; co žádáš, pověz a dosta-
neš!“ — On žádal od ní mladého lva, kteréhož mu lvice
smutně sice ale ochotně odevzdala a také ještě píšťa-
ličku přidala, řkouc: „Hlasu píšťalek tvých nposlech-
nou mladá zvířata a budou ti na pomoc, kdykoliv by
se ti mělo zle vésti.“ On přijal ji, uschoval, mladého
lva do hradu vedl a sestře oznámil, že potřebného léku
již má.

Starý samojedník přišel k sestře vojákově a pravil:
„Není žádné pomoci, ty musíš hledět, bychom se jeho
meče zmocnili; onť jest věru horší než dábel, i lvice se
ho bojí a ochotně mu přepouští mladě své. Řekni mu,
že jsi již úplně zdráva, ale že máš o něj strach, aby ne-
upadl do těžké nemoci. proto že se musil se zbojníky
a s divokou zvěří tak namáhati; že mu uděláš koupel,
aby se umyl, občerstvil a posilnil. On cddělá meč svůj,
a já přiskočím a vezmu mu ho.“

Nevděčná a nevěrná sestra zase chopila se rady samo-
jedníkovy, aby zahubila bratra hodného. Vstala s lůžka
svého a mluvila k němu: „Bratříčku, již jsem zdráva a
čerstvá; ale o tebe mám veliký strach, abys neupadl do
nemoci po takovém namáhání se zbojníky a s divokou
zvěří. Kdybys ty mi onemocněl a umřel, kam bych se
já ubohá poděla? Připravila jsem ti koupel, nejlepších

102

zelin jsem nasbírala a vodu ohřála; již je všecko hotovo; jdi a vykoupej se!“

Bratr uvěřil sestře své, odložil šaty a oddělal meč svůj, kterýž na holém těle opásaný měl, a položil ho vedle sebe. Sotva že byl vkročil do koupele, přiskočil z vedlejší jizby starý samojedník, chytl meč a utekl. Voják ruče vylezl z koupele, oblekl se v šaty své, vytchl mladý dub, jemuž korunu ulomil a odhodil, a s tluštým sochorem běžel za starým samojedníkem. Nastala půtka strašná: samojedník sekal mečem a voják bránil se mu sochorem. Druhou rukou vyndal píšťaličky a zapísknul. Mladý vlk, medvěd a lev sběhli se na pomoc, ale nikterak nemohli samojedníka přemoci; zvěř zůstala stáť, samojedník utekl a jak mohl, vojákovi se vyhýbal. Voják však tak dlouho stíhal jej, až mu meč zase odňal, když byl v hustém lese tvrdě usnul. Samojedník procitnul, sáhal po meči, ale již ho více neměl. Voják znovu pískl na zvěř, a počal nový boj; i začal do něj od spodku sekati, poranil ho, hlavu mu odťal — a tak se nepřítele svého navždy sprostil.

Potom šel do hradu a vyhledav sestru svou, hněvivě pravil: „Sestro. včil jsi mne již po druhé zradila. Tyť jsi nejšpatnější tvor zemský. Života jsem ti nedal, nebudu ti ho ani bráti; ale půjdu odtud, kam mne oči povedou; ty pak ostaneš sama v těchto pustých horách. Duše má jest velice zarmoucena z nevěrnosti tvé, a proto co živ budu, nebuduse holliti. Tebe však za dvojí zradu přece potrestati musím.“

Šel a vzal koně svého, zabil ho a do pola odřeného přivázal ho v lese ke stromu silnému; sestru pak uvázal u druhého stromu tak, že jen s tíží na koně dosáhnouti a kousek masa z něho urvati mohla, aby dlouho se trápila a hladem nezhynula. Sám pak nabral si z beček

103

ve sklepě peněz, co unésti mohl, vzal zvířata s sebou
a odešel z hor těch.

Přišel do města velikého, kdežto byly všecky domy
černým suknem potaženy. Zašel si do hospody a
ptal se hospodského, co by to mělo znamenati. Hospod-
ský odpověděl: „Náš pan král má jedinou dceru na
rodě; ta se mu před časem ztratila a tak rok se mu
zase navrátila. Ale za městem v jeskyni zdržuje se drak,
jemuž musí den co den panna z pořádku za stravu
dávána býti. Tím způsobem zhynulo již tolik mladých
děvic v městě našem, že se poddanstvo zprotivilo a úsilně
žádalo, aby král také dceru svou draku vydal. Král musil
přivoliť, a zejtra již povedou jedinou dceru jeho k dra-
kovi, kterýž ji roztrhá a sežere, nenajdeli se nikdo, kdo
by ji vysvobodil. — Kdyby se však někdo našel, co by
ji zachránil, ten má dostati dceru jeho za manželku a
s ní celé království!“

Voják rozkázal, aby hospodský zabil a upekl celé
hovado; každému zvířeti dal z něho celou čtvrt a sám
také se dobře najedl. Potom se dal zavésti tam, kde
byla peleš žravého draka, že by také rád viděl dceru
královu.

Celý zarostlý, jak byl, šel tam i se zvířaty svými,
když se blížila hodina, v kterou měla kněžna býti při-
vedena. Veliký průvod vedl ji za malou chvíli v tu
stranu, kde stála krásná kaple; všickni se tam s kněžnou
ještě pomodlili... a odešli zpátky do města, kněžnu však
tam samu ostavili.

Všechen lid se rozešel, jenom voják se zvířaty svými
čekal pozdaleku a volal hlasem velikým: „Draku šeredný,
vstávej a vylez!“ — Tu lezl drak z peleše své, a voják
hned přiskočil a počal se s ním potýkati. Celou silou

104

sekl ho mečem svým, tak že hlava jako makovice na
zem spadla. Ale nic platno, jednu hlavu drakovi srazil
a sedm nových mu za ni narostlo. Voják však nedal se
zastrašit a zvolal hlasem hřmotným: „Všech sedm
hlav dolů!“ a hned na ránu všech sedm hlav spadlo,
a zvířata se dala také do draka a roztrhala ho na kusy.
Voják šel a ze všech sedmi hlav vyřezal jazyky, které
do papíru zamotal a u sebe uschoval.

Kněžna děkovala mu za osvobození své a vidouc, že
on i zvířata jeho json velice upachtěni, vybídla jej, aby
si lebli na trávníku a odpočinuli. Když tam pokojně
leželi, sňala všecky zlaté řetězy své a zavěsila každému
zvířeti jeden na krk; ndatnému vojákovi pak dala svůj
drahý prsten, sama mu ho na prst strčila a zaslíbila se
mu, že nebude žádný jiný krom něho manželem jejím.

Jak tu všickni leželi a usnuli, přišel služebník krá-
lův, aby se podíval, zanechalli drak jaké kostky z dcery
jeho, aby je pochoval. On však k podivení svému viděl,
že kněžna jest zdráva a že vedlé zarostlého vojáka na
trávníku spí; zvířata pak stála u nich na stráži, ale
odespala též. A byla tak ospalá, že neviděla, kte-
rak služebník vojáka zabil a všech sedm hlav z draka
s sebou do zámku královského vzal.

Medvěd se první probudil a zpamatoval; vida pak
pána svého mrtvého, vybídnul i vlka a lva, a všickni
skokem pádili do hor, nasbírali zelin, přiběhli zpátky,
obložili zelinami hlavu pánovu a vzkřísili ho zase k životu.

Mezi tím procitla kněžna a vidouc, že vysvoboditel
její mrtev jest, daia mu pěknou voničku do ruky
a odešla k rodičům svým do zámku královského, kde
služebník již rozhlásil a se zaříkal, že on kněžnu vy-
svobodil a draka zahubil.

105

Voják pak, když přišel k životu, pohrozil zvířatům, že měly špatnou stráž, a hned s nimi odešel a chodil po celý rok světem.

Po roce v ten samý den přišel zase do toho města, kteréž bylo červeným suknem potaženo. I ptal se hospodského, co by to znamenalo. — Hospodský pravil: „Dnes rok byla jediná dcera králova vedena drakovi za kořist, ale služebník králův draka zabil a dceru jeho od smrti vysvobodil; a proto měl ji dostati za manželku a s ní celé království. Dcera králova však příčila se tomu a pravila, že služebník ten ani draka nezhubil ani ji nevysvobodil, že to byl cizí muž s třemi zvířaty. Služebník však ukázal na důkaž udatnosti své sedm hlav drakových a král mu uvěřil. Dcera pak, vidouc, že pan otec na svém stojí, aby si vzala služebníka za manžela, vyžádala si jeden rok; nepřijdeli pravý vysvoboditel do dne do roka, že se stane jeho manželkou. Dnes jest onen výroční den, a proto má býti v zámku královská svadba.

Zarostlý voják řekl hospodskému: „Vsaďme se o 100 kusů dukátů, že budu jísti z té polévky, z které ještě žádný z hostů svatebních nejedl!“ — Hospodský se usmál a pravil: „Kdybych měl těch 100 dukátů, jak jich nemám, hned bych se vsadil; nebo kterak by mohl takový sprostý, zarostlý, špinavý, neohrabaný člověk jísti se stolu královského?“ — „Uvidíme,“ pravil voják, a hned napsal psaníčko a poslal vlka s ním do zámku, řka: „Ty jsi chytrý a silný, ty projdeš stráž, ačkoliv jest silnější než jindy; jdi ke kněžně a polož jí hlavu na klín; ona již bude vědět, co má dělat.“

Vlk prošel beze všech nesnází stráže a přijda do večeřadla, vlezl pod stůl a položil hlavu svou kněžně

106

na klín. Kněžna hned poznala vlka a řetěz svůj,
lekla se a pomyslila si: „Kde je pán toho zvířete, a co
je s ním?“ Přečetla psaníčko a rozkázala, aby se dalo
zvířeti tomu do hrnce polévky, z které ještě žádný ne-
jedl. Kuchař hned tak učinil a hrnec s polévkou uvázal
na krk zvířeti, které ji pánu svému doneslo.

Tu ji mám, pane hospodský! — Oč se vsadíte, že
i pečeni se stolu královského dostanu, z které ještě
žádný nejedl?“ — Hospodský zase nechtěl tomu věřit.
Voják napsal druhé psaníčko a dal ho medvědovi
s těmi slovy: „Ty jsi ještě silnější nad vlka; stráže
budou již dvojnásobné, ale ty prorazíš je; jdi ke kněžně,
polož jí hlavu svou na klín, a ona již bude vědět, co
má dělat.“

Medvěd podésil příchodem svým stráže tak, že bez
překážky došel až do večeřadla. Vlezl pod stůl a po-
ložil hlavu svou kněžně na klín, která mu zase psaníčko
odjala a hned rozkaz dala, aby kuchař přivázal medvě-
dovi pečeni, z které posud nikdo nejedl. — Medvěd ode-
šel, ale král nevěděl, co by to bylo — jakou to má dcera
jeho známost se zvířaty v horách. Ale přede všemi hosty
netroufal si dcery své se ptáti.

Voják opět okázal hospodskému pečeň a řekl mu,
aby se vsadil, že i vína ze sklepů královských dostane
z takové bečky, která ještě nebyla načata. — Hospodský
již neměl chuti se vsaditi, a voják napsal třetí psaníčko
a poslal ho kněžně po lvovi. Stráže již byly ztraj-
násobeny, a strážníci chtěli mu příchod zabrániti. Lev
pak zařval tak mocně, že jim zbraň z ruky popadala, a
on pěkně až do večeřadla ke kněžně se dostal. Tato
vzala od něho psaníčko a rozkázala sklepníkovi, aby
mu dal vína z té bečky, která posud nebyla načata.

107

Sklepník odešel, ale si pomyslil: což pak ví lev, bylali bečka napočata nebo nebylali? Načerpal vína z bečky již načaté a dal ho lvovi. Tento však nerázně hodil drahou nádobu s vínem na zem a celou ji roztřepal. Kněžna se rozhněvala a přísně rozkázala sklepníkovi, aby přinesl vína z bečky nenačaté. Sklepník ustrašený tak učinil, přivázal nádobku lvovi na krk, který odběhl k pánu svému.

Král nyní nemohl toho vydržet, vstal a přistoupil k dceři své a ptal se jí, co by to bylo s těmi zvířaty divokými. Ona mu pověděla, že tato zvířata pomáhala přemoci draka vysvoboditeli pravému, který musí neda-leko býti; ona prý ta zvířata dobře zná i jejich zlaté řetězy, které jim tak rok vlastní rukou na krk zavěšovala. Vysvoboditeli svému pak že dala prsten a slib, že nikdo jiný nebude manželem jejím.

Král rychle poslal nejčerstvějšího běhouna svého za lvem, aby vyzvěděl, kde se jeho pán zdržuje, a aby ho přivedl ke královi.

Lev uháněl přímo přes ploty a bodláky a běhoun za ním s nebezpečenstvím života. Jeho lehounké šaty byly celé poškubány, když přišel do hospody. Tam uviděl, an si právě z nejlepšího vína královského, které lev přinesl, nalévá do skleničky člověk špatný, zarostlý, dvě léta neholený a všechna tři zvířata byla při něm. Běhoun celý udýchaný a polekaný zval ho, aby přišel ke královi. Voják pak pustil se hrubě do něho, nadal mu a vyhnal ho.

Král se ho ptal: „Kde je ten člověk?“ Běhoun: „V hospodě u Dřevěné kachny.“ Král: „Proč jsi ho hned sem nepřivedl, jakož jsem rozkázal tobě?“ Běhoun: „Zval jsem ho, aby přišel, ale on mne vy-

108

spinil a vyhnal!“ Král: „Pod ztrátou života svého hned tam zase půjdeš a přivedeš ho!“ Běhoun: „Nemilostivější králi a pane můj, raději volím života svého pozbýti, nežli bych ještě jednou se odvážil ku strašnému člověku!“

Voják zatím znovu se dohadoval s hospodským, že pro něj přijede královský kočár se šesti koňmi. — Hospodský s úsměvem pravil: „Leda snad se šesti kočoury!“ — A nežli ještě hádka jejich ukončena byla, zarachotil před hospodou kočár královský se šesti koňmi, zůstal stáť, a první komorník králův vyskočil a prosil vojáka poníženě, aby ráčil s ním do zámku královského jeti. On vstal, sedl do kočáru a jel; zvířata hopky za kočárem také do zámku. Tam již byly pro něj zvláštní jizby přichystány; on se dal oholiť, umýt a přistrojiť v šaty rytířské, a byl slavně uveden mezi hosty do večeřadla.

Když se posadil mezi hosty, počala kněžna mluviti takto: „Vzácní páni hosté! Jsem u veliké nesnázi a potřebuji rady vaší. Před rokem měla jsem zlatý zámek a zlatý klíč k němu, který jsem ztratila. Dala jsem si udělati klíč stříbrný; a když jsem ho již měla, zase našla jsem ztracený klíč zlatý. Dejte mi včil dobrou a moudrou radu, který z nich bych měla sobě potdržet.“ — Všickni povstali a jednohlasně radili, aby si podržela klíč zlatý, se zámkem zlatým a podle něho ažlaný. — Kněžna pak pokračovala: „Hle, tento pán jest ten zlatý klíč, můj pravý vysvoboditel, kterému jsem se zaslíbila a kterého jsem ztratila. Onen jest toliko klíč stříbrný, který se mi vtíral co vysvoboditel nepravý.“

Král se tázal po důkazích, jimiž by osvědčil, že skutečně jest pravým vysvoboditelem dcery jeho. Nastro-

109

jený voják vytáhl z kapsy papír se sedmi jazyky dračími a tázal se služebníka králova, který se za vysvoboditele vydával, a žádal od něho důkazův. Tento vytáhl oči, jež byl z hlav drakových vyloupl. I otázal se ho voják: „Kde byli jazykové, když jsi k hlavám přišel?“ Služebník vyznal, že jazykův již více v hlavách nebylo.

Král hned odsoudil služebníka toho pro špatný podvod na železného koně, na kterém zaslonženou smrt svou nalezl.

Kněžna pak zradovala se velmi, že pravého vysvoboditele svého dostala za manžela.

Po hlučné a veselé svadbě teprv zpomněla si mladá královna na sestru manžela svého, kterou byla na hradě zbojnickém poznala. I ptala se, jeli ještě živa a jak se jí daří. — Mladý král vypravoval manželce své, kterak jej byla dvakráte zradila a v nebezpečenství smrti přivedla, zač on ji potrestal tak, že jest uvázána a toliko s tíží kus masa s koně urvati může, aby hladem nezhynula.

Královna ihned dala zavolati lékaře svého a ptala se ho, zdali by ještě při životé a při zdraví zachována býti mohla, jestli posud neumřela. — Lékař řekl, že by mlékem ženy kojící ještě při životě zachována býti mohla. Královna rychle dala zapřahnout, a lékař jel s králem do hor, kde sestra králova posud byla na živě, ale již počala mechem obrostati, a z koně již tu byly toliko suché hnáty, které ona hladem hryzla. Odvázali ji a posadili do voza; nabrali též zlata a stříbra hojnost ze sklepů hradních a jeli do zámku královského.

Sestra králova se pěkně vyhojila a byla na dobro zdráva. Královna jí slíbila, že ostane až do smrti při

110

dvoře královském a že bude toliko postel stláti. Ona
však neměla žádné lásky k bratrovi a byla s tím ne-
spokojena, že i komorné královniny mají své slečny a
služky, ona pak, sestra králova, že musí postel stláti.

Vymyslila si novou pomstu a záhubu královu. Šla ke
kovářovi a dala si udělat velikých udic, ješto prý
jakési zvíře chodí jiím na drůbež a na to že chce ty
udice nastražit; aby prý byly brzy hotovy, a že si pro
ně sama přijde.

Šla pro ně sama a nastrojila je v posteli pod plach-
tou královou.

Král, její bratr, si po obědě lehl, aby odpočinul, ale
tu mu náhle zuby udic těch vletěly do boků,
tak že na ránu mrtev byl.

Věrná zvířata, vidouce pána svého mrtvého, zase
hupky do hor pro zeliny, kterými mrtvolu jebo obložila,
tak že jej opět zkřísila.

Potom si dal král sestru svou předvolati a pravil:
„Víšli co, sestro, ty jsi mne již tolikráte zradila; ačkoliv
jsem ti života nedal aniž ti ho bráti chci, přece spra-
vedlnost žádá, abys byla potrestána.“ Potom rozkázal
katům, aby ji přivázali k sloupu a tak dlouho zasypá-
vali pískem, až by nekajícího ducha svého vypustila.

Nyní přišla i zvířata pořádek dělat spánem
svým. Mluvila takto: „My jsme tak dlouho sloužila tobě
věrně, proto včil prosíme, abys nám zaplatil!“ Král:
„Co pak žádáte po mně za svou službu věrnou?“ Zví-
řata: „Nežádáme nic jiného, než abys nám hlavy po-
stínal.“ Král: „Kterak bych vám to mohl udělat za to,
že jste mi byly v nebezpečenstvích na pomoc, že jste
mne opatrovaly a k životu křísily?“ Zvířata: „Učiň
nám tak, králi, sice by bylo s tebou i s námi zle!“

111

Král: „Inu když jinak nechcete, staniž se vůle vaše!“
Pak jim hlavy postínal, a hned proměnila se zvířata
v krásné rytíře, kteří v ta zvířata zakleti byli; i
drak zabitý byl král začarovaný, který nyní s třemi
rytíři vysvobozený přišel ke královi, a všickni se mu po-
děkovali a pak se rozešli do svých zemí.

Král pak s milou královnou svou byl ještě mnoho
roků živ, a poddaní ctili a velebili jich pro velikou spra-
vedlnost a dobročinnost.

28. Silný Jura.

Byl jeden sedlák velmi bohatý a měl jediného syna,
z něhož byl velice potěšen. Povídal manželce své: „Dobře
mi to dítě chovej, aby bylo silné a kdysi nám na pomoc!“

Když synkovi sedm let pominulo, byl by pořád jedl
a všecko projedl. Sotva se dočkali čtrnáctého léta, po-
slali ho do světa, aby si hledal službu.

Přišel k jednomu sedlákovi. Jenom selka byla doma.
On ptal o službu. — Selka povídá: „Dočkej, až ho-
spodář přijede, ten tě jistě přijme!“ Dala mu pecen
chleba — hned jí ho sjedl.

Hospodářovi, když přijel, hned se chasník líbil, z
by mu byl dobrý. Ptal se ho, co bude chtět na rok
služby. Chasník odpověděl: „Nic nechci, nic, než co
sním a proderu šaty.“

Hospodářové, jak se dozvěděli o tom, hned se k tomu
sedlákovi sešli, aby se podívali, co to za pacholka, že
za peníze sloužit nechce. — Pacholek zase pravil: „Já
budu za to sloužit, co sjím a proderu, a jak od vás
pryč půjdu, tři pohlavky vám dám.“ — Sedlák na to

112

svolit nechtěl, že mu dá peníze, aby mu ty pohlavky nedával. Ale sousedé mu povídali: „Jak chce, tak udělej, ty tři pohlavky přece udržíš!“ — Tož na to svolil a pacholek ostal u něho na službě.

Přišlo od hraběte, by na panskou robotu jeli a veliká dřeva z lesa do zámku vozili. V té obci žádný uvézti nemohl těch dřev, a byla veliká pokuta ustanovena, jestli jich nedovezou. Pacholek skoro vstal, koně krmil a hospodyň snídaní chystala: dvě měřice zemáků uvařila, chleba po měřici upekla a tak ho na cestu vyslala.

Když do lesa přijel, žáden ze sedláků nemohl ta dřeva naložit. Pacholek praví: „Hospodáři, uhněte mi, až já pro největší dřevo vyjedu. Když k největšímu dřevu přijel, pantokem do něho tal a sám na vůz ho naložil. Potom střelil po koních bičem, ale ti vozem ani pohnout nemohli; opřel se jednou rukou — jak by nic to uvezli.

Ženy vyhlídaly, který první pojede, a viděly, že co nejposledněj jel, již nejprv jede. Když k hraběnce dřevo přivezl, 100 dukátů dostal; hraběnka mu povídala: „To máš, synku, zpropitného, hospodář nechtí si pro záplatu přijde. Jak přišel domů, hned ty peníze hospodářovi dal, by za ně obilí na chléb koupili. — Sedlák by se ho byl rád zbyl, ale o své tři pohlavky se bál.

Poslal on ho do lesa pro drva, a jak přijde domů, co by oběd schystán nebyl. Přijel domů, hospodyň pláče, že klíče jí spadly do studně. Studně byla hluboká, pacholek pro ně přece hned lezl. Hospodář se sedláky kameny nachystané měl. Jak tam vlezl, chtěli ho tam tím kamením zaházet. On tam odtud křičí: „Hospodáři, ode-

113

žeňte mi ty slepice, ať ten písek na mne nehážou!“ — Sedlák se zhrozil a všecky hospodáře poslal pryč. Když pacholek ze studné vylezl, klíčů nenalezl, ale opřel se a hned komoru odemknul. Oběd se hned chystal, a bylo všecko v pořádku.

Po obědě rži na vůz naložili, a hospodář mu po-
ručil, aby jel do mlýna, kde žádný nemele a kde jen
sami zlí duchové přebývají.

Pacholek jel, a když do toho mlýna přijel, hned
ho zlí duchové vítali: „Kdež pak ty jsi tu se vzal?
Jak pak jsi ty silný?“ — Pacholek chtěl snášet obli,
ale oni mu povídali: „Šak ti to tovaryši snesou, netřeba
ti nosit. Pojď, tady máš pětičtvrtní truhlu s penězi, jestli
ji zdvihneš, tvoje bude!“ — Pacholek pravil: „Nejprv ty
musíš zdvíhat, ať tě uvidím!“ — Zlý duch uzdvihnul ji
na čtvrt lokte zvýše a pacholek na půl lokte. — Zlý
duch povídá: „Nemáš na tom dost, budeš vyhazovat mlýn-
ským běhounem *).“ — Pacholek odpověděl: „Nejprv
ty musíš vyhazovat, abych viděl, jak jsi silný.“ — Zlý
duch jím vyhodil, a pět minut ve vrchu zůstal. Pacholek
jím vyhodil, a museli půl hodiny čekat, než spadl na zem.

Když to udělal, mouku měl zemletou a všecko na
voze naloženo, i tu truhlu s penězi.

Když přijížděl domů, sedlákova dcerka křičela: „Pa-
cholek jede ze mlýna domů, ani ti zlí duchové ho tam
nechtí.“ Pacholek přijeda domů, řekl: „Hospodáři, tu
máte peníze na chleba a na co potřebujete.“ —
Mouku i peníze složili a hospodář pravil manželce své:
„Ženo, jen mu dávej, co chce, šak peněz máme dost!“

Ještě jednou ho do toho mlýna poslal. Zase tam

*) Mlýnský běhoun = kámen.

Kulda. I.

8

114

zlým duchům nějaký kousek vyvedl. Vyhazoval mlýnským běhounem a jednou ho tak silno vyhodil, že dvě hodiny čekali a kámen ještě dolů nespadl. Potom naložili mu mouku, a pacholek jel domů.

Když přijel domů, kámen mlýnský před konírnou ležel; tak daleko jím přehodil. Pacholek ho odkopl a povídal si: „Budeš tady dobrý, máme tu moc bláta.“

Sedlák by se ho byl rád zbyl, ale o své tři pohlavky se bál. Dcera ho prosila: „Jurko, odpusť mému tatíčkovi ty pohlavky!“ — On povídá: „Toho udělat ne-mohu; jeden odpustím, ale dva nedaruji!“ — Dcera ho prosila: „Když jsi již jeden daroval, odpusť i ty dva.“ — Jurka řekl: „No, že ty jsi jeho dcera, udělám to pro tebe a odpustím mu i ty dva.“

Sedlák se zradoval a chtěl mu dát z těch peněz, co si vezme, ale Jurka pravil: „Z těch peněz mi dejte udělat pušku čtyry centy s tíže a mošnu osm centů těžkou; když to bude hotovo, půjdu od vás pryč.“ Sedlák nemeškal a hned mu to dal dělat.

Když to bylo hotovo, nabral si Jurka na cestu peněz a pospíchal do světa. Jda po silnici, potkal pocestného a ptal se ho: „Kam jdeš?“ *) — Pocestný povídá: „Do světa!“ — Jurka se ptal: „Co jsi za řemeslník?“ — Pocestný odpověděl: „Koželuha!“ **) — Jurka se ptá: „Jak jsi silný?“ — Koželuha praví: „Sto centů kladivo zdvihat a na kože búřit znám!“ — Jurka řekl: „Když jsi tak silný, pojď se mnen: budeme dva.“

Šli spolem kousek dál, potkali druhého pocestného a ptali se: „Co jsi za řemeslník?“ — Odpověděl: „Švec!“

*) V Rožnovsku důsledně: „Kde ideš?“

**) Koželuha, obyčjuje koželuh.

115

— Jurka se tázal: „Jak jsi silný?“ — Švec řekl: „Jsem dost silný; moje kleště jsou čtyry libry ztíží a moje šídlo půl libry, i tři čtvrtě, jak které; to mám s sebou; můj košíř ševcovský váží třicet liber, ten musí být veliký, nebo kože jsou silné.“ — Jurka mu povídá: „Když jsme všeci tři silni, půjdeme spolu.“

Šli a přišli do jednoho lesa; v tom lese byl zámek, a v tom zámku ničeho nebylo, jenom jist a pít dost. Tam se najedli, napili a naspali, a na druhý den šel Jura s koželuhou na hon na zajíce. Švec doma vařil.

Když začal drva štípat přišel k němu chlap a ptal ho o polévku. Švec řekl: „Pojď drva štípat, a teprv ti polévky dám!“ — Chlap se rozhněval a ševce celého doškrabal.

Jurka přišel z bonu, viděl jej dodřeného a ptal se: „Co paks ty dělal? jsi celý dodřený!“ — Švec odpověděl: „Jak jsem drva štípal pozudíral jsem se.“

Na druhý den Jurka zůstal kuchařit, a ti dva šli na zajíce. Jeho těžkou pušku museli koulet, a mošnu nesli spolu oba dva. Postavili ji pod buk a tam spali.

Když trouvali, že je oběd hotov, šli domů a nic zabitého nepřinesli. Jura se ptal: „Co je ta puška zamatlána?“ — Švec odpověděl: „Postavili jsme ji k buku, ona se nám zvrátila, spadla a zamazala se.“ — Jura povídá ševcovi: „Včera jsi povídal, že tě drva poškrabala — mne nic Chlap pravdať přišel ptát polévky; polévky jsem mu dal, a maso mu ponesem; hodnou krkoškou*) mu stůl přistřeme.“

Hned se sebrali a šli za ním; byl v tom zámku.

*) Krkoška t. j. suk na dřevě, také dřevo sukovité. Vlastně jest krkoška toli co krk, hrdlo.

8*

116

Jura se ho ptal: „Což ty tu děláš?“ — Chlap odpověděl: „Já tu jsem na stráži, mám tři zakleté princky pod mocí.“ — Jura se tázal: „Kde pak ony přebývají?“ — Chlap povídá: „Tam v té tmavé světnici jsou!“ — Jura kázal: „Pojď, ukaž nám, kde to je, když všecko ve tmě tuto je.“

Chlap jich tam zavedl, Jura udělal světlo a všecky tři princesky uviděl; u každé byl jeden zlý duch. — Jura se ptal prvního: „Dášli mi tu princesku — nebo nedáš?“ — Zlý duch odpověděl: „Já ti ji nedám!“ — Ten černý chlap mu přimlouval: „Dej mu ji, bude s tebou zle, jako se mnoou zle bylo!“ — Zlý duch mu jí přece nedal. Když mu jí nedal, milý Jura chyt ho, do země jím uhodil, až zem prolomil. Jednu princku již vysvobodil a měsíček od ní dostal.

Šel k druhé a tázal se zlého ducha: „Dášli mi tu princesku nebo nedáš?“ — Drubý zlý duch, když viděl, co se stalo prvnímu, hned mu ji po dobrém dal. Ta mu dala slunéčko.

Jura šel na toho třetího: „Dášli ty mi tu princesku čili nedáš?“ — Ten mu jí dáť nechtěl, že jí nemůže dáť. Jura se rozhněval a hned mu pohlavek dal, že mu zlý duch princesku rád vydal. Ta mu dala hvězdičku.

Když byly všecky tři princesky vysvobozeny, sebraly se a šly odtud pryč s koželuhou a se ševcem. Jura se tam s tím zlým duchem zabavil. Zlý duch mu pořád tmu dělal, ale Jura ho za vlasy natáhl, že mu hned zase světlo udělal. Když přišel do jizby, neviděl tam ani svých společníků ani princesek. Sebral svou pušku a mošnu a šel zarmoucený odtud. Zlý duch ho prosil: „Já půjdu s tebou!“ — Jura odpověděl: „Já tě nechci, neboť jsi špatný: kdož by s tebou chodil?“ — Zlý duch pravil: „Já tu

117

sám nebudu, ty mne musíš s sebou vzít!“ — Jura řekl:
„No, tak si pojď; ale že jsi tak škaredý, přece s tebou
nebudu chodiť, vlez do té pušky.“

Když zlý duch do té pušky vlezl, šli odtud pryč a
přišli do královského města. Šli jednou ulicí, tam byl
zlatník, a ten by byl rád dobrého tovaryše našel, co
by měsíček, slunéčko a hvězdičku udělal. Jura
se k němu za tovaryše dal, ač jak živ zlatníkem nebyl.
Když vstoupil do světnice, žádal o jídlo. Zlatník mu do-
nesl chleba, po čtvrti fasolů mu dal a tázal se ho, co
zlata na měsíček přijde. — Jura odpověděl: „Dvě libry
a čtvrt bude dost, a za tři dny měsíček bude hotov!“ —
Zlatník mu zaopatřil zlato, ale Jura nic nedělal.

Když tři dni dochodily, Jura čistil měsíček, co měl od první princesky. Když to bylo hotovo, posíchal k mistrovi, aby ho ke královi princeskám donesl. Když král měsíček uviděl, chválil zlatníka, že tak čistou práci dělat zná. Zlatník ale spravedlivě vyznał, že to jeho tovaryš dělal. Král tedy na tovaryše odkázal, by si pro zpropitné přišel. Zlatník to s radostí tovaryšovi vyřídil, ale Jura odpověděl: „Což bych já k němu chodil, on má takou cestu ke mně, jakou já k němu!“ Král druhé princesce slunéčko dělat dal, a zlatník se ptal tovaryše, co zlata na slunéčko přijde. — Jura odpověděl: „Pět liber zlata bude dost, a za pět dní bude slunéčko hotovo!“ Jura zase nic nedělal, ale když pět dní dochodilo, vyčistil slunéčko, co měl od druhé princesky a poslal zlatníka s ním ke královi. Král měl z toho ukrutnou radost a zase dal říci tovaryšovi, aby si přišel pro zpropitné; ale Jura zase nešel.

Třetí princesně dal král dělat hvězdičku, a zlatník se tázal tovaryše, co zlata na hvězdičku přijde. —

118

Jura pravil: „Tři libry zlata bude dost, a za tři dny bude hvězdička hotova.“ — Zlatník mu zlato přinesl, a Jura zase nic nedělal; ale když tři dni dochodily, vyčistil hvězdičku, co od třetí princesky dostal, a poslal jí ke královi. Král byl velice spokojen, a tovaryš měl velké zpropitné dostat, ale nechtěl proň jít, aby král sám k němu přišel. Když Jura ke královi nechtěl jít, král i se svými princeskami v kočáře k zlatníkovi přijel. Když přijeli, tovaryš ještě spal a když ho budil zlatník, řekl: „Nechť pak přijde až ke mně, já k němu nepolezu!“

Král se rozhněval. „Co je to za jeden, že já musím za ním všady jít?“ — Ale přece šel, aby ho poznal.

Když král s princeskami až k němu do světnice vstonpil, Jura teprv nohavice na sobě zapínal. Princesky, jak ho spatřily, hned ho poznaly, že je to ten, co jich vysvobodil, a hned s milým Jurou do hradu pospíchali.

Když Jura na kočár sedl, kola se zlámala, a musili přesednout do silnějšího kočáru, a tak Juru do hradu dodali.

Když přijeli do hradu král by byl rád ránu z té pušky slyšel. Jura do ní tři libry prachu vsypal, a když vystřelil, všecka okna v celém městě se rozmlela, věž spadla s kostela, a princeska zlého ducha z pušky letět viděla a také to hned svému otci ukázala. Když šli do světnice, Jura šel po předku, stoupl na schod, a ten se hned zlámal. Jura pravil: „Jděte vy po předku, já bych to všecko zlámal!“ — Šli, a on šel jen z lehka za nimi. Přišel do jizby, zavěsil si na listvu pušku i mošnu, ale lištva se polámala. Jura zvolal: „Což to tu máte všecko slabé?“ Král kázal hned všecko ze silných drev udělat, a chystala se hostina veliká. Švec a koželuha také seděli za stolem, a Jura přesmutný na

119

ně hleděl že ho tak chtěli oklamať. Když bylo po obědě,
Jura jich spolem popadl a třepal jimi tak, že prach a
popel z nic zůstal. Potom si vzal jednu princesku za
manželku a byl králem po smrti starého krále.

29. Ptáček a zlatá vajíčka.

Jeden švec měl dvou chlapců, jednomu bylo
Josef a druhému Jan. Poslal jich do lesa na drva.
Oni tam celý den byli a přišli až večer domů. Tatík se
na ně velice rozzlobil, že tam celý den byli, pobil jich
a ptal se, co tam dotud dělali a co odtud přinesli?
Přinesli ptáčka, kterého tam chytli, a dali ho za okno.
Do rána snesl ptáček zlaté vajíčko. Donesli ho ke
kupcovi prodat. Kupec jim pověděl, že on toli peněz
nemá zaň. Tož ho donesli k jednomu pánovi, a ten jim
dal pět set stříbra za to vajíčko.

Na druhý den snesl ptáček zase vajíčko. Žena šev-
cova donesla ho ke kupcovi, a kupec se jí ptal, zač to
vajíčko je. Žena odpověděla, že za to první dostala pět
set stříbra. Kupec se hned zradoval. vajíčko jí odkoupil,
ptal se, že kdo jim taká vajíčka nosí? Ševcová odpově-
děla: „My máme takového ptáčka, který nám každý den
jedno snese.“ — Kupec se šel naň podívat. Ptáček byl
celý černý a na křídlách měl napsáno: „Kdo toho ptáčka
sjí, císařem bude.“ — Ten kupec neceknal, co tam bylo
psáno, byl neupřímný. Měl chlapce, a u ševce měli dce-
rušku; kupec prosil, aby mu tu dcerušku dali, že on dá
synovi všecko svoje jmění; aby se sebrali s jeho sy-
náčkem, který již byl hodný. Milý švec na to svolil.

O svadbé se musil ten ptáček uvařit, a žádný ho
neměl jíst jenom nevěsta a ženich. Kuchařky již vařily,

120

a ti dva chlapci byli zlí, že dostali skrze toho ptáčka toli bitky a že ho včil jísti nemají. Nešli na její svadbu a zůstali doma. Jak vyšla kuchařka z kuchyně, ptáček ještě nebyl na polo npečený, chlapci ho vzali, sjedli a utekli. Josef dal Jankovi jenom konsek a sám sjedl hlavu a celého. Potom ale báli se tatíčka a utekli pryč do světa dalekého.

Jak tam v tom světě byli, přišli do jedné hospody. Hospodský byl jenom sám se svou ženou, a neměli žádných dětí: řekl jim, aby tam u něho zůstali, že mohou néco uchrániť na dvoře *). Na noc jim dali slámu, aby snali.

Na druhý den ráno hospodský schraňoval slámu a našel míšek s dukáty pod hlavou. Hned jim pověděl, aby tam u něho již vždycky byli. Byli tam a dobře se měli.

Na druhý den šla kuchařka sbírat slámu. Zase takový míšek dukátů našla. Chlapcům nic nepověděli, jenom jich u sebe vždycky měli.

Potom jednou milý Janek si schránil peřiny a slámu sám; také našel ten míšek s dukáty a potom již každý den, až měl peněz moc. Hospodský, když již žádnýkrát nic nenašel, vyhnal jich pryč. Hospodská pravila, aby jim dali servít **) za to, co tam sloužili. Hospodský na to svolil a dali ho Jankovi. Janek šel se svým bratrem dále do světa; dal Josefovi trochu peněz a poslal ho od sebe pryč.

Ten servít měl v sobě takou moc, že když ho prostřel, jaké chtěl jídlo měl. Včil šel Janek sám dále do

*) Že mohou na dvoře poklízeti.

**) Servít, francouzsky: serviette, ubrousek.

121

světa. Potkal ho jakýsi člověk, a ten, když poznal jeho
servít, říkal mu, aby mu ho dal, že mu dá mošnu,
z které dva vojáci vyskočí, když na ni udeří. Milý Janek
na to svolil a hned svůj servít za jeho mošnu vyměnil.
Když se rozešli, Janek bác na mošnu; dva vojáci
byli při něm. On jim kázal: „Jděte za tím člověkem
a seberte mu ten servít.“ Vojáci běželi, ten servít mu
odebrali a přinesli ho Janovi. Jan měl již oboje, a
šel dále.

Zase našel jiného člověka, a ten, když jeho servít
poznal, žádal ho, aby mu ten servít dal, že mu zaň klo-
bonk dá. Jan odpověděl: „Co by mi bylo po tom klo-
bonku?“ — Ten člověk pravil: „Tím kloboukem když
začne točit na hlavě, se všech stran vojna jde a z toho
klobouka vojáci střílejí z kusů.“ Jan na to svolil, dal
mu servít a odešel. Jak ale odešel, udeřil na mošnu,
vojáci byli při něm, a hned je poslal za tím člověkem,
aby mu ten servít odebrali. Odebrali a přinesli mu ho.
Tak již měl servít, mošnu a klobouk.

Zase potkal člověka, a ten, když u něho uviděl ten
servít, chtěl bo po něm, že mu zaň dá palici. Jan ale
odpověděl: „Co bych měl z té palice?“ — Ten člověk
řekl: „Kdo se kolem ní točí, pod tím roste hora, až
by byl na velikém kopci.“ Jan svolil, dal mu servít,
vzal palici, ale hned zas poslal vojáky, aby mu servít
odebrali. Již měl servít, mošnu, klobouk a palici.

Přišel do jednoho města a slyšel, že je tam jeho
bratr císařem. Chtěl jíť k němu, ale stráž mu poví-
dala, že co tam chce, že na prosto jde do zámku
s takým šírákem *). — Janek udeřil na mošnu, a

*) Šírák jest široký klobouk.

122

hned byli dva vojáci při něm. On jim kázal: „Vybíjte těm chrapounům, co mne tam nechtí pustit!“ Strážníci se ulekli a hned ho propustili.

Přišel k svému bratrovi, kterýž mu řekl, že ho má znát! — Jan ho dobře poznal a odpověděl mu: „Což bys mne neznal, vždyť jsem tvůj bratr!“ — Josef, císař, mu poručil, že aby ty šaty se sebe shodil a oblekl si ty, co on má. Ale Jan povídal: „Ani za celé císařství těchto svých šatů nesvleču.“ Císař ho nechal a svolal všecky hosty známé, a těch bylo několik tisíc. Milý Jan se ho ptal, co tolká hostina bude stát. On mu odpověděl, že dvakrát sto tisíc stříbra. Ale Jan mu řekl, že on takovou hostinu udělá z ničeho, aby šel a pozval jich třikrát toli.

Hosté se sjeli, hostiny nebylo. Bylo 12 hodin, kuchařky se ještě k ničemu ani nebraly. Císař měl veliký strach, že mu bratr Jan hanbu udělá, a žádal ho, aby již něco chystal. Jan pak mu odpověděl, že již má všecko přichystáno. Potom prostřel svůj servít na stůl, a ten byl velice špinavý. Císař mu domlouval, že taký špinavý servít nesmí na stole být, a shodil mu ho pod stůl. Jan udeřil na mošnu a poručil vojákům svým, aby mu hned servít na čisto vymáchali. Netrvalo to čtvrt hodiny, již byl servít zase na stole, a jaké kdo chtěl jídlo, měl. Milý Jan seděl za stolem, všeci se z něho smili, že jaké klobučisko špatné má na hlavě. Potom všeci císařovi řekli, že ten servít jemu patří, ale Jan mu ho nechtěl dát. Bratr císař mu hrozil, že o hlavu menší bude, jak mu ho nedá. — Jan mu řekl: „Schystej si, bratře, všecko své vojsko, bude vojna; ale ty sám se skryj; do čtrnácti dní budu ti čekat.“

Jak měl císař všecko přichystáno, vojna velká měla

123

být, a milého Jana, bratra císařova, chtěli zabiť. Vojsko
se již sbíralo, a Jan jim odpověděl, aby se všickni kolem
ného samého sestoupli, ale císař aby se schránil. —
Všecko vojsko okolo něho stálo, ale Janovi nic neudě-
lali. Chytnul se palice, začal se kolem ní točit, a milé
vojsko císařovo se dívalo a myslilo, že on jen tak žer-
tuje. Všeci naňho hleděli a myslili, že pořád rovno
naň hledí, a zatím již měli hlavy zhůru obráceny.

Když byla pod ním veliká hora, začal kloboukem
točit; z klobouku začalo vojsko z kusů střílet a všecko
vojsko císařovo postřílelo, že mu maka nic neostalo.
Hned kázal císař vystrčit prapor, že je pokoj, že císař
nechce vojny mít s bratrem Janem. Jan se zpátkem
točil kolem palice, až konce nebylo a on na rovině stál.
Od té doby měli spolem pokoj. Jan zůstal s bratrem
v lásce a ve svornosti, a byli oba dva stejně císaři.
Potom dal v celém císařství prohlásiti, že ti, komu patří
ten klobouk, ta mošna a palice, aby si pro ně
přišli, že jim jich po spravedlnosti vrátí.

30. O Vojtíškovi, princi královském.

Byl jeden král, a ten byl se svou ženou již dlouhá
léta, a neměli chasníka žádného, až potom za čas měli
chlapečka. Když jim ho Pán Bůh dal, král se manželky
ptal, které by si naptali kmotry. Královna odpověděla,
aby si naptal, které on sám chce. Král pak povídal,
že ráno půjde a ať potká, koho potká, ty že za kmotry
naptá.

Na druhý den ráno vyšel z hradu a potkal dvou
žebráků, a ti byli svatý Petr a Pán Bůh sám,

124

on to ale nevěděl a těch naptal za kmotry. Když jich
naptal, šli a okřestili ho a dali mu Vojtíšek.

Jak šli po křestu svatém ze zámku, to si oba kmotři
povídali, co mu budou vázať jeden a druhý? —
Sv. Petr povídal: „Co já mu mám vázať? Já mu budu
vázať, aby se mu na zemi dobře vedlo, čeho by si přál,
aby měl.“ — A Pán Bůh zase, že mu bude vázať, aby
se mu po smrti dobře vedlo. V tu chvíli pak, co si to
kmotři povídali, chodil u zámku voják na stráži, a ten
to všecko poslouchal a věděl, jakou ten chasník
bude mít i moc. Hned si myslil, jak by tu jeho moc
mohl pro sebe zužitkovať.

Zatím již vyšla královna na úvod do kostela. Potom
šla jednou se svými služkami na procházku, a jak vyšla
z domu, zůstala v zahradě seděť s Vojtíškem; služky
šly po předku. Jak tam seděla, odespala a chlapečka
měla na klíně. Ten voják, jak to uviděl, shodil zbraň
a šaty vojenské, šel k ní, vzal jí chlapečka s klínu a
utekl s ním pryč.

Když s ním utekl, přišel do hory *), a v té hoře
přišel do jedné chalupy, a tam byla vdova po myslivcovi.
Voják ji žádal, aby tomu chasničkovi prodala mléka. Ale
ona mu povídala, že ani tak pro něho by to neudělala,
ale že to udělá pro toho chasníčka, že je tak krásný, a
proto že mu darmo mléka dá. Ten chasniček jí tak do
oka padl, že ho od něho odkupovala. On jí ale povídal,
že jí ho nemůže prodať; chceli si odkoupiti chasníčka,
aby si odkoupila i jeho. Ona povídala, jeho že si ne-
může odkoupiti, ješto jest teprv 14 dní po smrti mu-
žové; že se nemůže již včil vydávať, ale aby dočkal ně-

*) Hora bére se v okolí Rožnovském často za les.

125

který čas, potom že se to může státi, potom že bude
moci i jeho si odkoupiť.

Král zatím doma dal svou manželku z hněvu za-
zdíť, že ztratila synáčka, a vzal si jinou manželku.

Po některém čase vzal si voják vdovu po mysliv-
covi za manželku, a byli spolu živi v pokoji, až bylo
Vojtíškovi dvanáct let. Tu mu povídal tatík: „Vojtíšku,
nepůjdešli se mnou na hon?“ — Vojtíšek odpověděl:
„Tatínku, půjdu rád, jen když mne s sebou vezmete.“

Šli na teu hon, a jak měli snídať, řekl tatík: „Voj-
tíšku, včil nám patří snídať a nemáme ničeho, než jen
kousek suchého chleba.“ — Vojtíšek pravil: „Až při-
jdeme domů, maměnka nám něco dobrého připraví; snězme
kousek toho suchého chleba.“ — Ale tatík řekl: „Kdybys
si tak pomyslil, abys měl dobrých jídel a dobrého vína
a již by to tu bylo! — pomysli si to!“ — Vojtíšek si to,
pmyslil, a hned byl stůl přistrojený a maso, víno,
pečenka a chléb na stole. Jak to bylo, tatík s Voj-
tíškem pojedli, a jak pojedli, řekl tatík: „Vojtíšku, kdyby
tu zajíc letél okolo, zdali bys ho již uměl zastřeliti?“ —
Vojtíšek odpověděl: „Ano, tatínku, jen kdybyste mi do-
volil.“ — Zajíc běžel, Vojtíšek zamířil, a zajíc hned
ležel. Potom běžela laň, a tatík pravil: „Ale Vojtíšku,
zdali bys i tu laň zastřelil?“ — Vojtíšek zamířil, a laň
již ležela. — Milý otec si pomyslil: „Ten tak dobře střílí
a teprv je chlapčisko*); kdybych já tak mohl jak on.“

Na třetí den povídal manželčě, že půjde na hon,
ona že musí Vojtíška doma zastřeliť a srdečko z něho
mu dáť; a jak ho nezastřelí, že on zastřelí obou

*) Chlapec, chlapčisko = v okolí Rožnovském se vůbec
říká: ogar, ogárisko, ogarec s přímyslem hanlivým, po-
tupným.

126

jich. Manželka byla nad tím ukrutně smutna a truchliva, neboť ho méla velice ráda. Vojtíšek přišel domů a vida, že matka pláče, povídá: „Co je vám, maměnko?“ Ona odpovídá: „Ani ti nebudu praviť!“ Vojtíšek ji prosil, aby mu to přece pravila; a matka mu povídala, že ho má z rozkazu otcova zastřeliť. On pak jí řekl: „Nestřílejte mne; máme kohouta, toho zabíjeme a jeho krev rozstříkejme a to srdce z něho vyjmeme, a řekněte, že to jest srdce ze mne; zatím ho to omine, a pak již mne nedá zastřeliť.“

Matka to tak udělala. Vojtíšek se ukryl pod lůžkem, a když přišel manžel domů, žena mu podala srdce z kohouta. On jí povídal: „Když včil máš srdce z Vojtíška, tož mi ho usmaž, a já ti povím, co a jak je. On měl všecku moc; co si na světě pomyslil, všecko udělal; až jeho srdce sním, budu já na jeho místě a co si na světě pomyslím, všecko udělám jak on!“

Jak to tatík tak řekl, Vojtíšek hop z podlůžka a řekl: „Hle tatínku, nevěděl jsem, že takovou moc mám, ale žes mi to včil zjevil, ty se obrať v psa a maměnka v pušku*). Stalo se; on byl psem, a ona byla puškou. Tož ostal sám tam a měl jen toho psa a tu pušku.

Po nějakém čase rozeslal král po všech myslivcích, aby se sešli, že bude veliký hon. Vojtíšek šel také na ten hon s tím psem a s tou puškou. Všickni páni se rozcházeli v kolo, a král uhlídal malého myslivečka a řekl: „Tamhle ještě jeden mysliveček jde: toho já si zvolím a budu s ním střílet!“ — Šel vedle krále Vojtíšek a co si pomyslil, všecko zastřelil, tak že měl on a

*) Pohádkář užil slova flinta místo: puška, ručnice.

127

král množství zvěřiny nastřílené. Král povídal: „Zdá se mi, že ani toli zvěřiny nemám, co se jí tuto nastřílelo.“ — Vojtíšek odpověděl: „Jakkoli jsme mnoho nastříleli, chci, aby jí bylo ještě desekrát víc.“ — Stříleli zase, a přibíhalo a postřílelo se ještě desekrát víc zvěře. Král kázal svolati myslivce, aby viděl, mocli mají oni nastřílené zvěře. A ti neměli žádný nic. Tož jich bylo ukrutně hanba, že taký chlapec toli nastřílel a oni, taeł vyvolení myslivci, nic neměli.

Potom byla v lese hostina. Po jídle řekl král: „Včil budou se nějaké kousky prováděł, kousky všelijaké; ty nejmenši myslivečku, začni!.. jaký pak ty bys nám kousek provedl?“ — Vojtíšek povídá: „Ano, jasnosti královská, jen jestli mi ráčíte povolił jaké kousky provodił!“ — Král mu povolil. Tož Vojtíšek pravil: „To je můj pes, a to je má puška; a včil chci, aby z toho psa byl člověk a z té pušky též!“ — Stalo se. Oni jak to uviděli, všickni se přenáramně uřísli*), co to za hrůza. Král se ho tázał, kdo by byl a odkud by byl. Vojtíšek vyprávěl ze svého života, co věděl, a král se ptal tatíka před ním stojícího a strachem se třesoucího, kde vzal toho chlapce, když ještě byl dítětem malým. — Tatík všecko vyjevil, a král poznal, že Vojtíšek jest jeho synek vlastní. Vojtíšek zvolal velikou radostí: „Jasnosti královská, vy jste můj tatínek pravý, a to je maměnka, co mne vychovala; ale kde je ta matka, co mne pod srdcem nosila?“ — Král se zarmoutil a pravil: „Musím se ti přiznati, dal jsem ji zazdíti za to, že tebe ztratila!“

Potom všickni šli do zámku královského a člověka, co byl psem a zase člověkem učiněn, svázali a vedli ho

*) Uřísli se, t. j. ulekli, ustrachovali se.

128

s sebou. Král ukázal synovi místo, kde byla nevinná matka jeho zazděna. Zedníci hned rozebrali zeď, ale nebylo tam po matce nic než jen prach. Vojtíšek splakal a povídal: „Já chci, aby byla z toho prachu má matka tak krásná, jak bývala.“ Ona hned tak byla krásná, jak bývala, král ji objal, odprosil, plakal před ní a vzal si ji zase za pravou manželku svou a tu, co Vojtíška vychovala, vzal si za kuchařku a tu, co si vzal za druhou ženu, poslal pryč. Toho pak, kterýž Vojtíška malého vzal matce s klína, dal zakopať do země až po krk, aby tak podle zásluhy bídně zhynul.

## 31. Hloupý Jan.

Byl jeden člověk bohatý a měl tři syny. Nejstaršího vypravil do světa. Byl ve světě tři léta. Po třech letech přišel domů pěkně ošacený, tož otec za jeho pěkné chování ve světě udělal mu hostinu, pozval všecky přátely k ní a chtěl mu prokázať čest.

Když po té hostině bylo, prosil mladší bratr otce svého, aby mu také dovolil do světa jíti. Otce to těšilo, že i mladší syn chce do světa jíti, vypravil ho slušně na cestu a povídal mu: „Budešli se tak hezky chovať jak starší bratr tvůj, také ti prokážu takovou čest jak jemu. On přislíbil otci, že se bude usilovat, co bude moci, nejlíp svou čest ve světě zachovati. Chování jeho bylo slušné po celá tři léta. Po třech letech se vrátil zpátky k otci. Otce to těšilo, že přišel pěkně ošacený, udělal mu hostinu ochotněji nežli tomu staršímu.

Ten třetí byl nejhlúpší, a bylo mu Jan. Ten nic jinšího nedělával doma, jenom v prachu na peci

129

se popelil. Prosil on také otce svého, že by rád šel na tři léta do světa. Ale otec povídal: „I jdi, ty ohyzdníku, ty hlúpý Jane, co pak ty můžeš ve světě vycestovat?“ — Ale on na otcovo tupení nedbal a všemožně ho prosil, aby ho do světa pustil. Otec s velikou radostí pustil hlúpáčka do světa, že se ho na nějaký čas zbaví a vypravil ho co mohl nejmožněji.

Když Jan šel do světa, přišel za jednu vesnici a tam kravaři *) zabíjeli nemravného psíka. Toho od nich vyprosil, aby byli tak dobří a nezabíjeli ho, než aby mu ho darovali. Darovali mu ho. Šel dále, a psík za ním běžel. — Za druhou vesnicí zabíjeli kravaři nemravnou kočku. Janovi se všecko sešlo **). Prosil jich o tu kočku, aby mu ji darovali. Dali mu ji, a ona běžela také za ním. Za třetí vesnicí zabíjeli kravaři hada. On ho zas od nich vyptal, aby ho nezabíjeli, aby mu ho darovali. Darovali mu ho.

Tož psík běžel u něho, kočka za ním a had za kočkou. Had povídal Janovi: „Kde půjdu, choď za mnon!“

Na podzim, jak se skrývali do děr, šel had až k svému královi, který nade všemi hady panoval. Když tam šel, povídal Janovi: „Mně bude můj král domlouvat, kde jsem se tak dlouho zabyl, že již všickni jsou pospolu, jen já že jsem kdesi tak dlouho zalezl. Já si budu stěžovat, že bych byl bez tebe o život přišel. Král se tě bude tázať, co ti bude za to dlužen. Bude ti dávat zlato a stříbro za odměnu. Ale ty nechci nic jiného než hodinky, co visí na stěně; ty žádej. Ty hodinky mají v sobě takovou moc, když jich pohladíš, že, nač v světě

*) Kravař t. j. pastucha u krav, pasák.

**) Janovi se všecko hodilo.

Kulda. I.

9

130

pmyslíš, všecko budeš mít.“ Stalo se tak, a král hadě mu ty hodinky dal. Když vyšel z díry, chtěl vědět, majíli takovou moc. Byl lačný k jídlu, pohladil hodinky a pomyslil si, aby měl na té louce, na kterou vyšel, bochýnek chleba a k tomu chlebu kus masa a k tomu masu žejdlík vína; ahned to bylo všecko v tom okamžení na té lučině. Měl z toho velikou radost, že takový dar od krále hadů obdržel. Jak pojedl, šel dále. Když přišlo na večer, pohladil hodinky a pomyslil si, aby měl světnici a v ní lůžko a v tom lůžku peřiny, a na stolíku aby měl skvostnou večeři. Hned to, bylo všecko. Po večeři lehnul do lůžka a vyspal se do rána, jak sluší na pocestného člověka.

Potom se vrátil zpátky k otci svému s radostí velikou, že mu otec udělá takovou hostinu, jako jeho starším bratřím oběma. Ale otec žádné hostiny mu neučinil, že přišel v těch šatech, v kterých od něho vyšel, neboť se proto pohněval. Jan vylezl na pec a zase se popelil, jak se popelíval předešle.

Ale na třetí den rozmrzelo ho to, slezl, vyšel na dvůr, pohladil hodinky a pomyslil si, aby stál dům na dvoře na tři patra zvýší a ten dům aby byl všelijakými věcmi obtáhnutý a v tom domě aby byly stoly nádherné a na těch stolích cervety rozličné*), šálky stříbrné, lžíce, vidličky a nože zlaté. Bylo toho mnoho a všeho dost v tom domě. Včil šel k otci svému a povídal mu, když on mu hostinu neudělal, že on udělá jemu, aby se šel podívat do jeho domu, jaké má nářadí a náčiní. Otec šel a se podíval, co hlúpý Jan učinil. Tázal se ho, kde

*) Cervety říká se v Rožnově, kde se jich v okolí bez počtu dělá, servítům čili ubrouskům.

131

on takovou moc mohl obdržet, že tak nádherný dům v okamžení zbudoval. — Jan povídal: „Otče, jděte a pozvěte přátely a příbuzné, já jim budu jinačí hostinu činiť, nežli jste vy bratřím starším oběma dvěma vystrojil.

Otec všecky pozval, přízeň se sešla, a bylo jim všem vespolek divno, jak se to mohlo státi, že oni ničeho neviděli a neslyšeli a on tak v krátkosti tolik jídel sebral. Když byli po prvém stolování, rozešli se, a Jan prosil otce, aby mu jel pro krále do hostiny a král aby sebral s sebou i princku. Pohladil hodinky a pomyslil si, aby bylo šestero koní na dvoře a kočár zlatem a stříbrem okovaný a na koních střapce ze zlata a ze stříbra.

Otec stanul ke kočáru, ale nesedal do něho, že se mu zdálo neslušno, aby sednul do kočáru, který slušel pro krále. Když přijel před královský palác, král se díval s královnou i s princkou, a nemohli se dost vynadivit tak nádhernému kočáru i s koňmi a s nástrojím. Otec žádal o čest, aby král přijel na hostinu k synovi. Král s ochotností sednul do kočáru i s manželkou a s princkou, a jeli k Janovi do hostiny.

Jak troufal Jan, že král jede s princkou a s královnou, pohladil hodinky a pomyslil si, aby byla šest mil cesta mramorem vyložena až k jeho domu. Když již byl král na cestě, divil se, že jak živ takovou cestou necestoval.

Jak pohladil hodinky, jak troufal, že král nedaleko domu jest, a pomyslil si, aby se starý otcův domek zborił a nádhernější aby se vystavil, na čtyry patra vysoký, a kolem domu aby byly ploty ze zlata a ze stříbra a z damašku, jak se sluší pro krále; a v tom domě aby byly vzácné tabuly (stoly), cervety (ubrusy) zlatem a

9 *

132

stříbrem vyšívané*) a na těch tabulách taková jídla, co by jich král ještě jak živ nebyl okusil. A všecko to bylo hotovo na jedno okamžení.

Král přijel s princeskou a s manželkou až k domu a pronadiviť se mohl, že on, král, tak krásného pá-láce nemá jako Janův dům. Pozvali i jiné vzácné pány a stolovali pospolu radostně a upřímně, jak se sluší na tak hodný lid.

Po hostině prosil král otce, aby dal syna Jana jeho princce, že mu dá všecko království a všecko komonstvo i vojsko. Hned byla svadba a po sdavce**) ujel král sám do svého hradu i s královnou, a princesku nechali s zetěm Janem v krásném jeho domě.

Za krátký čas Jan se princce nelíbil, že byl sprostý. Ona ho prosila, aby jí pověděl, jakou mocí vystavěl dům a způsobil nářadí, jídla a všecko na jedno pomyšlení. On jí pověděl, jakožto své manželce, že má hodinky, které když pohladí, že všecko hned je, nač na světě pomyslí. — Ona si myslila, jak by mu je odňala. I po-štěstilo se jí, že mu jich nočního času vzala, pohladila a si pomyslila, aby stál na dvoře kočár se čtyrmi koňmi přistrojený. Hned to bylo. Sedla do něho a ujížděla k otci královi. V hradě otcovském sebrala některé služky své bývalé, sedla s nimi zase do toho kočáru, a ujížděly k moři. Jak přijeli k moři, pohladila hodinky a pomy-slila si, aby byl přes moře most a uprostřed moře dům nádherný, co ho ještě žádný jakživ neviděl. Stalo se na pomyšlení její všecko, a vjeli přes most do domu.

*) Vykladač pravil gremžované.

**) V okolí Rožnovském říká se sdavka místo sdavky plur.

133

Když tam přijely, pohladila hodinky, aby se most za
nimi hned zase zbořil. Stalo se zas.

Ale Jan doma si stěžoval všem, že se zjevil s tamjestvím svým manželce a ta že mu hodinky vzala a zmizela. Otec i matka, bratři a všeci měli z něho smích, že jakým byl učiněn pánem a teď že nemá ničeho.

S velkou žalostí choval psíčka a kočičku, které
za dávného času od kravařů byl vyptal. Sebral jich
s sebou a utíkal do dalších krajin, neboť nemohl pro
žalost u svých bydleti.

Přišel do velikých pustotin, kde se krkavci slétali
na jednu horu; čekali na jednoho krkavce. Všickni již
byli pohromadě a když přiletěl, domlouvali mu, kde že
zůstal tak dlouho, že již se blíží zima a že mají do
cizích krajin odletět. On jim povídal, že viděl dům v moři,
kteréhož tam jak živ neviděl, že jest k pronadivení
nádherný a že tam nikdy nestával.

Jan seděl nedaleko pod stromem, a když to slyšel,
napadlo mu, že to bude dům jeho manželky, která má
jeho hodinky. Sebral se a šel až k moři s tím psíkem
a s tou kočkou.

Když přišel k moři, řekl psíkovi: „Ty znáš dobře
plavať, a ty kočičko jsi bystrá, sedni si psíkovi na záda:
nechať tě přenese k tomu domu. Psík se tam schová
za vraty, a ty vlez kradmem do dvoru a do světnice
a přemýšlej, jak bys ty hodinky dostala.“

Psík a kočka učinili tak, jak jim Jan rozkázal.
Psík přenesl kočku mořem až k domu a ostal za vraty;
kočka pak vběhla do dvoru a do světnice. Poznala
princka, že to jest kočka jejího manžela; a kočka, jak
hodinky zahlídla, sedla pod ně. Ale princka jak to vi-
děla, vzala je a zanesla do sklepa do truhly a zamkla

134

truhlu. Kočka vklouzla za ní do sklepa a ukryla se, co ji princka nespatřila. Zavřela sklep a kočku nechala v něm. Kočka pak dotud škrabala truhlu, až ji rozedřela; potom hodinky do huby vzala a čekala, až přijde princka do sklepa. Princka jak zase přišla, kočka s hodinkami škrk ven, co ji princka nezahlídla. Venku po tichoučku povídala psíkovi: „Pojď, půjdeme spolu k moři, ale jak budeš plavať, nemluv ke mně nic!“ Psík zachoval napomenutí to a nemluvil k ní nic, až přijížděli k břehu, tu se jí ptal: „Mášli ty hodinky?“ — Kočka neodpovídala, bála se, že by hodinky padly do vody. Ale psík tázal se jí po druhé: „Mášli ty hodinky?“ Již byli u samého břehu, tu odpověděla kočka: „Mám!“ a v tom jí vypadly hodinky do moře. Tož se spolu viniли, že je pozbyli.

Oba byli lační, oba se dívali smutně do hlubokého moře, kam hodinky padly. Tu přiběhla ryba k břehu, kočka jí lapla, a byli rádi, že se oba najedí. Ale ryba prosila, aby jí nesežírali, že má devatero mladých, ty že by zahynuly. Slíbili jí, že ji na živě nechají, jestli jim ty hodinky z moře přinese Ona jim je přinesla, a oni vzali hodinky a pospíchali k svému pánovi.

Jan, jak je dostal, hned je pohladil a pomyslil si, aby se dům v moři ztratil i s princkou i se všemi, co v něm byli. Stalo se. Potom šel Jan zpátky k rodičům i s hodinkami i s psíkem i s kočkou, a tož spolu žili, až se jim potrhaly žíly.

## 32. Ševcův syn jak se králem stal.

Byl starý žid, veliký boháč. Jakož lidé podnes, co vzácného mají, židům prodávají, tak se stávalo i za staro-

135

dávna. Jistý člověk našel pěkný prsten a donesl ho
tomu židovi na prodej. Žid ho lacino koupil, člověk
pak domníval se, že ho draze prodal, a odešel. Žid si
dal prsten na prst, obracel ho a točil jím na prstě, aby
ho dobře prohledl. Jak jím otočil, zjevili se mu dva bílí
duchové a nctivě se ho ptali: „Co pán poroučí?“
Žid se polekal, neznaje moc prstenu, ale brzy se zpama-
toval a odpověděl jim, včil že ničeho neporoučí, že chtěl
jenom poslušnost jejich zkonšeti. aby zatím odešli. Du-
chové odešli a žid počal chápati, že v tom prstenu musí
býti jakási moc neobyčejná, a hned si předsevzal, že jí
musí brzy zkusiti.

Za několik dní nastrčil si prsten na prst a točil
jím. Ti dva duchové v okamžení stanuli u něho a ptali
se: „Co pán poroučí?“ Žid jim rozkázal, aby mu
do rána zaopatřili jednu věc; jak ráno vstal, již ji měl
u sebe. Vida věc žádanou, pomyslil si: „Ten prsten se
mi dobře vyplatí!“

Toho času dostal starou knižku, která jednala o
pokladech; pilně v ní četl a dověděl se o velikém po-
kladu, kterýž dostati bylo nebezpečno; již mnoho lidí
prý ho dobývalo, ale žáden ho nedostal, každý o život
přišel. Žid zatočil prstenem, a duchové přišli: „Co pán
poroučí?“ — On pravil: „Četl jsem v knize staré o po-
kladech v jistém kopci v té a v té krajině; poklady tyto
bych rád měl.“ — Duchové odpověděli: „Toho nám není
možno vykonati; při těch pokladech jsou jiní duchové
zemní, oni pak že jsou jenom větroví duchové;
že však o pokladech těch vědí.“ — Žid mluvil: „Když
o nich víte, dejte mi rady, kterak by možné bylo, do-
stati jich.“ — Duchové: „Kdo pokladův těch zmocniti
se chce, musí míti nevinného chlapečka, který by mohl

136

do kopce vjíti; v kopci jest zakletý hrad, a v tom hradě
json jeskyně jako velké jizby, a v jedné jizbě visí na
stěně zámek uzamknutý na niti zavěsený, kteréhož
žádný nedostane, leda nedospělý a nevinný chla-
pec. Kdo ten zámek dostane, tomu bude snadno k po-
kladům přijíti.“

Žid od té chvíle přemýšlel, kde by si najmul ne-
vinného chlapce, s jehož pomocí by se dopídil zámku
v kopci zavěseného.

Jednoho dne šel za městem na procházku a uviděl
tam mnoho chlapců, co si hráli na svini *). Jeden z nich
viděl se mu býti velice obratný, jen že byl sprostě oděný,
maje šaty na sobě otrhané. Zavolal si jej stranou a ptal
se ho, čí by byl. Chlapec odpověděl: „Já jsem šev-
cův Míchal!“ — Žid pak mluvil: „Synku, řekni otcovi,
aby mi udělal nové boty, že si pro ně za týden přijdu;
ty pak máš tento peníz za vyřízenou.“

Míchal přiletěl domů, a viděl, že jest otec smuten,
proto že byl bladný a žíznivý, neboť byl chudobný, tak
že ani neměl zač koupiti konopě a smůly; a když Míchal
spatřil otce smutného, zvolal radostně: „Tatíčku, máte
udělat jednomu pánovi boty, za týden si pro ně přijde;
hle i mně dal hezký krejcar, abych vám to vyřídil. Musí
býti tuze bohatý!“ — Otec podíval se na peníz a poznal,
že to jest dukát. Hned ho chlapcovi odebrál, koupil
zaň kože a udělal boty bez míry.

Za týden přišel žid k ševcovi a ptal se, jsonouli jeho
boty hotovy. Švec odpověděl: „Vy jste si žádných bot
u mne nezamluvil, ba já jsem vás ani jak živ neviděl.“ —
Žid: „Pane mistře, dal jsem vašemu chlapcovi peníz zlatý,

*) Jistý způsob hry v míč, který se do důlků koulí.

137

aby vám vyřídil, že bych rád měl od vás nové boty."

Švec: „A tak, to je jiná! prosím vás, posaďte se na stoličku; boty jsou hotovy, ale ten chlapec mne pomátl, on mi mluvil o jakémsi velkém pánovi; jsteli vy to a zaplatíteli mi boty, budou vaše.“

Žid si sedl, zul staré a obul nové boty, které byly na židovu nohu jako ulité. Žid měl z toho radost a dobře mu zaplatil. Potom chválil Míchala a žádal otce, aby mu ho svěřil a do služby dal, že dá otcovi dnkát na měsíc a chlapečka že dá ve všech potřebných věcech vyučit. Švec byl bídný a nuzný, proto se shlídl peněz a dal židovi chlapce svého.

Žid chlapcovi dobře hověl a posílal ho bedlivě do školy. Již dlouho mluvil mu o jeskyních v kopci a dodával mu zmužilosti, aby jej mohl co nejspíše do té díry vypraviť. Jak věrně trval, že by byl již dosti smělý, zatočil prsténkem na prstě, duchové přišli a k jeho rozkazu zanesli jej i chlapce až k tomu kopci, v kterém ty poklady byly, o kterých mu duchové pověděli, že bývají dvakráte do roka otevřeny; a nyní právě byl ten čas, kdy se k nim přijíti mohlo.

Jak tam byli, strhl se brozný vítr, tak že se zdálo, že všecko roztrhá a rozboří; ale žid a duchové přimlouvali chlapcovi, aby se nic nebál, že se mu nic zlého neštane, jen aby tam vlezl, a že v první jizbě nalezne na stolku klíč; tím aby odemkl jizbu druhou, a potom i třetí, v kteréž na stěně visí zámek: ten aby mu donesl. Kdyby se mu co chtělo na oči stavělo, aby se nic nebál, jen aby šel dále. Ale chlapec nechtěl pro ten brozný vítr do té díry lézt. Žid ho chlácholil a pořád k tomu měl, aby jenom šel, a nastrčil mu svůj prstének na prst. Chlapec se dal konečně přece pohnout a šel.

138

Musel lézti děrou příliš velikou, až přišel do první
jizby; tam vzal klíč, otevřel druhou i třetí jizbu a sejmul
zavěsený zámek, který hned do své kabely uschrá-
nil. Vyšel z pokojů a přišel na velkou zahradu, kdežto
bylo mnoho stromů s ovocem překrásným, až od ra-
dosti nevěděl, kde je a co se s ním děje. Natrhal
si toho ovoce, co mu do kabely vlezlo, a chtěl zase vy-
jíti, aby židovi zámek donesl.

Tu se mu zjevil vážný stařeček a ptal se ho, co
by tu chtěl. — Chlapec odpověděl: „Poslal mne sem žid,
můj pěstoun, abych mu odtud zámek donesl; a to musím
vykonati.“ — Stařeček pravil: „Vykonej to, ale vykonej
to pro sebe, a nikoliv pro žida; židovi toho zámku ne-
dávej!“ Touto rozmluvou chlapec se zabavil, ale chtěl
přece židovi ten zámek doněsť.

Jak přišel k té díře, kterou do kopce vlezl a kte-
rou měl zase vylezť, hořel z ní takový plamen a zbouřil
se tak hrozný vítr, že žida zanesl daleko od kopce do
chrástí, a chlapec nemohl nikterak ven.

Co měl nebohý žid dělat? Prsténka neměl, myslil,
že chlapec v kopci ztratil život, a proto jiné pomoci
nebylo, než jen se trochu zpamatovati, v kterou stranu
by ten kraj byl, odkud se dal od duchů přinésti; a tak
ptaným chlebem *) šel zpátky do svého kraje.

Chlapec ostal v kopci několik dní, tak že hladem
ledva tam vydržel. Na štěstí mu žid dal voňavou vo-
dičku v láhvičce; byl by tam zahynul, ale tou se posil-
noval. V úzkostech svých zpomněl sobě na prstének, co
mu žid byl dal, a nastrčil si ho na prst, aby se jím
trochu potěšil a pobavil, neboť ho tam bylo teskno

*) Ptáným chlebem = o žebrotě.

139

velice. Jak začal tím prsténkem na prstě točit, zjevili se mu dva bílí duchové a ptali se ho, co potřebuje. — Chlapec se uleknul a pravil, že by rád domů k tatíčkovi. Duchové jej hned vzali a donesli ho až do domu otcovského.

Otec, jak ho uviděl, měl velikou radost, i jeho celá rodina, neboť všickni domnívali se, že ho vícekráte žáduj z nich na tom světě neuvidí. Tatík jeho měl v řemesle svém již hezkou zásobu z peněz, kteréž mu žid měsíčně za chlapce dával a včil dávati přestal. Míchal zatím věděl prsténka moc a co s pomocí jeho může délati, a také si zpomněl na ten zámek, pro který byl poslán. S hrůzou zpomínal si, co vystál strachu, než do díry lezl, jaký hlad tam trpěl, když zámek již měl, a jak nemohl ven pro oheň a plamen, který v té díře hořel.

Vyndal zámek z kabely své, ohledával ho a škrabal v něm tak dlouho, až ho otevřel. — Jak se mu zámek otevřel, hned přišli jiní duchové, co byli od toho pokladu. Míchal pak si pomyslil: „Dobře, toť bude tak jako s tím prstenem.“ — Duchové se ho ptali: „Co pán poroučí?“ Míchal odpověděl: „Včil nic; chtěl jsem se jen přesvědčiti o vaší poslušnosti; prozatím odejděte!“

Míchal sedával s otcem svým při práci, a ptal se jednoho dne, co by v domové se bylo stalo za jeho nepřítomnosti. Otec mu vypravoval, že se roznáší pověst o královi a jeho třech princkách, které nesmějí žádného mužského vidět, a jich také žádný mužský; proto prý nesmí nikdo se přiblížiti do krásné zahrady, kam ony chodí na procházku.

Míchal si umínil, že jich musí vidět, zatočil prsténkem na prstě a dal se od duchův bílých zanéstí do jmenované zahrady, kde princky pod košatým stromem

140

sedaly. On si vylezl na strom a čekal, až by princky přišly. O třetí hodině přišly, posadily se pod strom, a on se na ně díval; ale ony nevěděly o něm. Jak odešly, dal se od duchů zase domů odnést a přišed pravil otcovi, že tu nejmladší dceru královu dostati musí za manželku; a kdyby ji dostal, že by snad mohl státi se králem. Otec se řeči jeho usmál a pravil: „Ševcův syn chce býti králem; abych ti ještě snad nemusel ruce líbati.“

Toho času vypsal král pozvání všech rytířů a šlechticů, aby bojovali vespolek o jednu z jeho tří dcer; a kdo by přemohl ostatní, ten že dostane dceru, kterou bude chtít, a s ní celé království. Míchal dozvěděv se o tom, dal otci svému toho ovoce ze zahrady v kopci, poslal ho ke královi, rozkázal mu, aby mu to ovoce za dar přinesl a jej poprosil, by také připuštěn byl k těm hrám rytířským. Otec se napřed zpěčoval, ale nemoha se synem obstáti šel ke královi, a když byl připuštěn, povídal: „Jasnost královská, oč vás budu žádat, ale nerád bych vás rozhněval; syn můj posílá dar!“ — a dal mu dvě převzácné hrušky.

Král vida tak drahý dar, nebo ty hrušky byly z drahého kamení, velmi se zradoval a hned se tázal, co by za ně žádal. — Otec odpověděl, že syn jich darem posílá a poníženě prositi dá, aby k vypsaným hrám u dvoru královského také připuštěn byl, aby se mohl pokusiti o nejmladší dceru. Král mu toho neodepřel, ale pravil, že může s tou výminkou přijíti, jestli mu těch drahých kamenů přinese na devíti velbloudech. — Otec doma vypravoval synovi řeč královu, a syn radostně zvolal: „Již jest má!“ — Otec se tomu velmi divil, jak by to mohlo býti a kde by takové množství drahého kamení nabral.

141

Míchal zatím dal se donésti k tomu kopci, do kte-
rého s pomocí zámku vešel, a rozmlouval se stařečkem.
Stařeček mu pravil: „Tyť chceš býti králem! Budeš krá-
lem, ale potom se měj na pozoru, abys o všecko nepři-
šel. Včil můžeš všeho použíti, co v kopci tomto jest!“ —
Míchal se potěšil řečí tou a dal se domů přenésti. Doma
otevřel zase zámek a rozkázal duchům, aby mu do rána
přivezli toho drahého kamení na devíti velbloudech, a
krásné brnění s bujným koněm a skvostnou zbraň.

Duchové odešli, a do rána to bylo všecko pohro-
madě. Ještě spali u ševců, an hudebníci ladili sobě
nástroje své pod oknem; otec to slyšel, vstal a díval se
oknem na ulici, viděl velbloudy a hudebníky a běžel, aby
zbudil syna svého. Přišed k němu do komůrky, viděl
na stole krásné šaty, jak na prince patří, obudil
ho a vypravoval mu, co byl před domem viděl. Syn
vstal a oblekl se do těch šatů. Jak se oblekl, byl uči-
něný princ; potom šel napřed, hudebníci za ním a vel-
bloudi naposled. Tak šel do hradu královského a žádal
strážníky, aby ho oznámili u krále. Strážníci tázali se
ho, kdo by byl. On pak odpověděl: „Já jsem ten,
co mám býti panem zetěm královým!“ Když
ho tak ohlásili u krále, král se hrozně podivil, neboť si
byl myslil, že synu ševcovu nebude možno, donésti mu
takové množství drahého kamení. Podíval se do okna
a spatřil velbloudy a hudebníky, a jej krásně oděného,
jak na prince patří. Zavolal ho do světnice a pravil mu:
že snad jináč nemyslí, jenom býti jeho zetěm? On od-
pověděl, že nejináč než tak. Věděl se také dle způ-
sobu vysokých stavů chovati a uměl kolikero řečí, kte-
rým ho dal žid vynčit, chtě býti skrze něj šťastným;
ale obrátilo se to na jinou stranu. Král pak řekl jemu:

142

„Za měsíc sjedou se princi ze všech sousedních krajin a budou se potýkati: zvítězíšli nade všemi, staneš se zetěm mým.“

Za měsíc sjížděli se princi známí i neznámí. Míchal přijel na krásném koni nejposlednější, šaty měl nejskvostnější ze všech, a za kloboukem zlaté peří. Král ho nepoznal, princeska ho nepoznala, a žádný z princů ho neznal, on pak přemohl všecky, a princka tomu byla velice ráda. Hleděla, aby s ním mohla mluviti a jej poznati, kdo by byl; on však sebrał se a ujel do kopce. Tam koně uvázal, šaty složil a ve svých šatech jel domů. Doma se ptal tatíka, bylli také se dívat na potýkání. Otec mu odpověděl, že byl, že tam bylo mnoho princů, ale jeden z nich že byl nejudatuější, o kterém žádný neví, odkud byl, neboť prý se hned ztratil, jak bylo po veselosti; princka prý žádala, aby se celá ta věc odložila na druhý den a potýkání aby se opakovalo.

Druhého dne vzal si Míchal jiného koně a jiné šaty ještě krásnější a jel zase do hradu královského. Tam přemohl opět všecky a zalíbil se princesně, která nevěděla, jeli to ten samý co včera zvítězil.

Po veselosti chtěl zase prchnouti, ale všickni princi kročili mu v cestu, jak jim byl král poručil, a přivedli ho ke královi. Král včil teprv poznal, že to jest ten samý, který mu byl na devíti velbloudech přivezl dráhého kamení, a proto pravil: „Jsi udatný, dcera má jest s tebou také spokojena, a proto dostaneš ji za manželku svou. Ale pověz mi kde pak míníš s ní bývati?“ Míchal prosil jen o kousek země, co by si mohl vystavěti vzácný hrad, v kterém by s princkou bývati mohl. Král mu hned naproti paláci svému vykázal místo, aby si tam vystavěl svůj palác.

143

Míchal mu poděkoval a to místo od krále přijal.
Král pak dal zavolati princku a ptal se jí, jestliže ona
k tomu svolí. Ona ráda svolila, a byli hned sesdáni.

Jak vérně bylo po sdavce, Míchal zatočil prsténkem
a odemkl zámek velikou mocí. Nesmírné množství duchů
zjevilo se, a všickni tlačili se k němu a volali: Co pán
poroučí? že již kolik set let neprocitli a nyní znenadání
vyvoláni json. — On jim pověděl to místo, které od krále
přijal, a rozkázal jim, aby mu tam postavili palác mnc-
hem pěknější nežli jest hrad královský, co by podlaha
nikdy se nemusila mýti, poval *) co by se skvěl a sví-
til; venku aby byl zlatem obtáhnutý, střecha a stěny
aby byly zlaté; potom světnice, komnaty, sklepy, chlévy,
konírky; též aby most od paláce nového do hradu otcova
byl ze zlata, aby pan otec král ke mně a já k němu při-
cházeti mohl. Všecko to aby bylo do rána hotovo. Du-
chové odešli, a Míchal šel do hradu, a méli hostinu sva-
debnon, při které se nejvíce bavil se svou manželkou.
Po hostiné hosté se rozešli, on šel ke svému otci na
noc, jeho mladá manželka pak ostala v hradé otcovském.

Ráno, když se král obudil, viděl v jizbách
svých velikou záři, tak že se ulekl, mysle, že snad hoří.
Skočil s lůžka svého, letěl k oknu a uviděl nový palác
ze samého zlata a stříbra a drahého kamení, od kterého se
ta záře do jeho paláce odrážela. I divil se tomu velice,
kterak to možno, tak honem a tak skvostnou budovu
vystavěti. Obudil své domácí, a šli se tam podívat, a
přesvědčil se, že jest všecko ještě důkladněji vystavěno
nežli v královském paláci. Potom hned se tam ti noví man-
želové přestěhovali, a byli tam spokojeně a štastně živi.

*) Poval = strop.

144

Na jaře zlíbilo se královi vyjeti do pustých hor na hon, a vzal také svého pána zetě s sebou; princeska však ostala doma.

Toho času navrátil se žid z dalekého světa v bídě a nouzi domů a tázal se, co by se bylo stalo nového v otčině jeho za ten dlouhý čas, co on byl ve světě. Pravili mu, že divná věc se stala, že prý ševcův syn dostal nejmladší princku za manželku a že si krásný palác vystavěl za jednu noc. Žid hned věděl, co a jak se to mohlo státi, a přemýšlel, kterak by do toho paláce dostati a prsténka i zámku zmocniti se mohl.

Věděl, že paničky mají vždycky rády něco nového a pěkného; proto prodal kde co měl, a nakoupil dráhých a divných věcí, zvláště mnoho pěkných nových prsténků a zámků. Jak to měl nakoupené, šel do paláce a dal se ohlásiť, že má pěkné, drahé věci: jestli by mladá paní princeska sobě něco neoblíbila a nekoupila? Ona ho dala nahoru zavolať, a on jí hned rozkládal a ukazoval, aby si něco vybrala. Ona si vybrala a domluvila některé věci, žid pak podával jí zlaté prsténky a zámky, které že by rád také vyměnil za staré, máli princeska jakých. Princka viděla ve stole již dávno se povalovati zlatý prstének, který její manžel nenosil, a zámek neúhledný; nevědouc, jaký by to byl prsten a zámek, vzala jich a vyměnila za nové a doplatila ostatek. Žid se zaradoval, poznav hledaný prsten a zámek, a odešel z paláce domů.

Doma, když byl večer, začal zámek otvírati, až ho otevřel; potom zatočil prsténkem na prstě, tak že obojí duchové přišli a se tázali: „Co pán poroučí?“ Žid pravil: „Do rána ať jsem já a princeska i s tím novým palácem co nejdál na osamělém ostrově, co by o nás

145

žáden nevěděl a nás nenašel.« Duchové to hned vyko-
nali a jich zanesli, jak měli poručíno.

Druhého dne navrátil se král se zetěm svým a
s hrůzou videl, že tam paláce není a že i jeho dcera
princka zmizela. Tázal se strážníkův svých, jestli co vi-
děli a slyšeli. Oni pravili, že nic neviděli a neslyšeli,
že bylo, jak při stavení, všecko ticho. Tu se král velice
rozhněval, zefovi svému nadal čarodějníkův a vybnal ho,
aby se hned vydal na cestu a hledal svou manželku;
jestli jí nenajde, aby mu nikdy více nepřicházel
na oči, sice že by byl synem smrti. Přece však
dal mu několik vojáků s sebou a peníze na výživu a na
útraty.

On hned hybal a umínil si, že tak dlouho bude
světem chodiť, až se o svém paláci a o své manželce
dozví. Cestou se všudy ptal, kdo by věděl nebo kdo by
byl slyšel o takovém paláci, aby mu pověděl. Žádný o něm
ani nevěděl ani neslyšel. On šel pořád dále, až přišel
k moři; tam se ptal každého plavce, víli aneb slyšelli o
tom paláci. Jeden plavec mu pověděl, že viděl na jednom
ostrově palác, kterého tam před tím nebývalo, že jest krá-
sně vystaven až ku podivu. Míchal si hned pomyslil: „To
bude můj palác!“ Neboť když se byl doma ptal, kdo
by do paláce byl všel za ten čas, než se palác ztratil,
povídali mu, že jenom jakýsi žid tam byl. On si hned
pmyslil, že to jiný nebyl jako ten šibal, neboť by to
žádný jiný nebyl věděl a dokázal, jedině on.

Hned si najal loď, jednoho vojáka vzal s sebou a
jel tam, kdež mu bylo řečeno; a skutečně zahlídl palác
svůj na ostrově. Jak již byl blízko, hleděl, aby ho žádný
nezpozoroval a neuviděl pomimo princesku. Za noční
chvíle přistál a hledal, kde by se mohl na ostrově ne-

Kulda I

10

146

daleko paláce ukrýti, aby o něm žáden nic nevěděl. Na-
lezl tajné místečko v kříbí (křoví), loď poslal zpátky, a
on toliko sám s vojákem svým tam zůstali.

Ráno vždycky skoro hleděl, kde by ji mohl uvidět.
Brzo se mu podařilo, že ji uviděl v okně, ale velmi smut-
nou. Ona plakala; proč — to si může každý pomyslił, jak
jí musilo býti, když krom starého mrzáka žida žádného
známého tam neměla. Žid pravda jí všelijaké vyra-
žení dělal, ale jí nebylo nic milo, a nic ji netěšilo,
aniž jí co chutnalo; byla by se tam brzy utrápila.

Míchal jí dával ze svého zákrytu rozličnými zna-
meními na vědomost, že jest tu, a sám se jí ukazoval,
aby ho viděla. Tu najednou ona ho zpozorovala, a dobře
se podívala na něho, jestli se jí v tom smutku
jenom tak na oči nestaví. Ale přesvědčila se, že
to on jest. Hned na něho kývala rukou, aby se skryl,
aby ho nikdo neuviděl, a přemýšlela, jak by s ním mohla
býti a promluviti.

Na druhé ráno s ním se sešla a promluvila. On se
jí prvně ptal, nevíli, kde žid ten prsten a zámek má.
Ona mu pravila, že jakýsi prsten a zámek na krku na
zlaté tkanici nosí, že obé velmi opatruje a nerad o tom
slyší, když se ho ptá, co to má a proč to tak bedlivě
opatruje. Míchal jí řekl, kdyby ten opatrovaný prsten
a zámek od něho mohla nějak dostati. Ona odpověděla,
že neví, jakým způsobem by k těm věcem mohla přijíť;
ale brzy jí napadlo, že žid rád pije drahé víno. Řekla
Míchalovi, aby v té skrýši dočkal, dala mu tam potravy,
aby hladu neměl on ani jeho voják; ona pak že bude
bedliti, jak by těch věcí co nejspíše mohla dostať.

Běžela a dívala se po židovi; ale žid ještě spal.
Jak stanul, ona již měla snídaní hotové; jí dobře

147

chutnalo a byla vesela, co žida velice těšilo. Také mu připomněla, že k obědu vína není; žid hned pro víno poslal duchy, slyšev, že by dnes sama ráda vína se napila. Pomyslil si žid: „Teď bude s ní větší radost a pohodlí; snad nebude více tak smutna bývati.“

Při obědě ona byla přívětiva a vždycky mu něco vymýšlela, čemu se žid zasmál; častokráte mu připíjela, aby mu tím líp chutnalo. Když se hodně napil, přišly na něj dřímoty, tak že si na pohovce lehl a usnul.

Jak dobře spal, kývala a dala znamení z okna svému manželovi, aby honem přišel. Jak přiběhl, řekla mu, že již dobře spí. On se jí ptal, máli jaký sekáč nebo co podobného. Ona mu přinesla starý palaš, kterým on přeťal zlatou tkanici, a prsten i zámek vzal mu a dobře uschránil u sebe. Žid pořád ještě spal.

Za malou chvíli Míchal otočil prsténkem a škrábnul do zámku. Čtvero duchů hned stálo u něho, kterým on rozkázal, aby žida spícího, nežli se procítí, zanesli daleko do pustých hor, odkud by nikdy více do své krajiny nevyšel, palác pak s nima oběma i s vojákem čarapárem*) aby přinesli zase na to samé místo, kde byl prvé stál.

Mezi tím, co duchové palác povětřím nesli, seděl Míchal, jeho manželka princeska a voják za stolem, a dali si chutnati jídla i staré víno; i ty ostatní čarapáry, jichž nechal u moře stál, aby čekali na něho, dal od duchů přinésti.

Všecko se stalo, jak byl poručil. Z rána spatřil král otec nový, krásný palác před svým hradem státi.

*) Čarapár, v Uhřích čerepár znamená italského vojáka s černými punčochami. Nyní se říká člověkovi zbabělému, bázlivému: „Byl by z tebe čerepár!“

10*

148

Tu bylo radostného vítání po kolik dní; slavili se na hradě nové hry a veselosti, král sezval mnoho hostů, chválil zetě statečného, o kterém se nyní teprv dokonale přesvědčil, že není žádným čarodějníkem.

Včil svolal Míchal všecky duchy a povídal jim: „Chci, abych měl od vás do úplné smrti pokoj. Jaký vy chcete pokoj míti ode mne? Kterak vás mohu vysvobodit?“ — Oni pravili: „Vy nám pomůžete, vezmeteli ten starý zámek, utřeteli ho na prach a rozpustíteli ho do povětří; prsten pak v hmožděři také do zrnečka roztlučte a prach do povětří pusťte.“ — Jak to udělal, přišly dušičky na okna mu děkovat, řkouce: „My jsme vám pomohly k mohovitosti do smrti, a vy nám do věčné radosti.“ Potom se ztratily.

Byla pak tam sláva převeliká, a střílelo se dnem i nocí z velikánských kusů. Já sám točil jsem se kolem hostů, hodovníků a dělostřelců, z nichžto jeden v radostném zmatku místo náboje chytil mne, do kusa mne nabil a vystřelil, a tak jsem přiletěl až sem.

## 33. Tři bílé růže.

Jeden otec měl tři dcery; on byl kupec, chodíval na trhy a prodával mušelín, kanafas a jiné takové věci. Kdykoli šel na trh, vždycky ho prosily ty dvě starší dcerky, aby jim tam koupil na nějaké drahé šaty. Ale ta nejmladší nežádala otce o nic a když se jí otec ptával, co jí má koupiť, říkávala, že již dost na tom, když dvě prosí, že by mu jeho majetství nestačilo. Poslušná byla v domě jako cizí děvečka, když slouží, a hleděla jenom své práce. Ty druhé dvě sestry pak jen se strojily vždycky do těch pěkných drahých šatů.

149

Že ta nejmladší dcerka byla tak statečná v každé práci, otec, jak šel zase na trh, ptal se jí. co chce, aby si také něco zvolila, co by se jí líbilo, že jí rád přinese. Ona odpověděla: „Tatíčku milý, když mi něco přinést chcete, co se vám bude líbít, já na tom spokojena zůstávám.“ — On přece chtěl od ní slyšet, co by chtěla, aby řekla, že on jí to z lásky přinese jak těm druhým. Tož ona prosila otce svého o tři bílé růže.

Otec, jak přišel na trh, těm dvěma dcerkám zas koupił, pro tu třetí ale neviděl nikde těch bílých růží. Potom šel vedle jednoho zámku, a to byl zaklnutý zámek, a tam viděl v zahradě bílé růže. Tu si znovu zpomněl, že té své nejmladší dceře má donést ty tři bílé růže. Šel do té zahrady a chtěl utrhnout tři růže. Ale byl tam u té růže veliký škaredý pes, a ten nic neříkal, až on ty milé růže utrhl. Jak jich utrhl, pověděl ten pes: „Komu ty růže dáš?“ — Otec pravil, že dcerce svojí! — Pes ale řekl: „Za ty růže musíš tu dcerku sem dovést, sic by bylo stebou i s dcerkou zle!“

Otec se nad tím velice zarmoutil a nevěděl, máli s těmi růžemi odejíť či nemá. Tak ho tam zašla tma, a on musel v tom zaklnutém zámku zůstać na noc. Když tam povečeřel, tož se po těch světnicích prochodil a žádného tam nenalezl, jenom na stolíku pro jednu osobu večeři přichystanou, i také lůžko pro jednu osobu ustlané. Zůstal tam na noc.

Ráno, když vstal*), voda, utírák, snídání a všecko bylo prihotovené. Když posnídal, bral se dolů. Přišel k němu ten pes, když již chtěl jít ze zámku, a pravil

*) U Rožnova důsledně se praví: „když stanul“.

150

mu, jak mu tu dceru tam nedovede, že s ním zle se stane. Ale peněz mu moc dal. Potom se bral otec smutný tím velikým lesem domů. Když přišel domů, měl radost i žalost. Dal těm dvěma starším dcerkám ty drahé šaty, a té nejmladší dal ty tři růže a pověděl: „Dcerko má nejmilejší, tys mi nejtěžší dar kázala přinést; ty máš za ty růže do toho zaklnutého zámku jíť, kde jsem jich v zahradě utrhl. Ale tys mladá, je tě škoda; já tam půjdu za tebe.“ —

Dcerka pak zvolala: „Tatíčku můj nejmilejší, já tam chci jít, toť bude největší radost pro mne!“ — Starší sestry se jí smály a přály jí to; stavěly se, jako by plakaly, ale byly by si musely oči namazať cibulí.

Otec vzal dcerku, a šli tam do toho zámku. Když tam přišli, byla pro dvě osoby večeře nachystána i lůžka ustlána. Zůstali tam oba v pokoji. Ráno když vstali, zase voda, utírák a snídaní byly pro oba přichystány. Když pojedli, přišel ten psík k nim a pravil, že ona tam musí zůstať. Otec tam s ní byl dva dni a třetí den šel pryč. Stříbra a zlata zas mu dal moc. Dcerka tam ale sama zůstala. Jídlo a pití měla vždycky přihotovené, a v celém zámku nebylo žádného jen ona a ten psík. Ten psík přichodil dvakrát za den ji těšit. Když tam trvala celý rok, prosila psíka, aby ji propustil k otcovi, jeli ještě živ.

Když přišel čas, na který ji propustil, šla k otci svému. V zaklnutém zámku měla všeho dost — jídla, pití, krásných šatů, ale přece ji tam nic netěšilo a tonžila jen tatíčka svého viděť. Ten psík jí dal na 14 dní dovolení tam býti u otce; jak těch 14 dní přijde a ona se nevrátí, že bude zle s ní i s tím psíkem.

151

Jak přišla domů, otec měl velikou radost, že ji uviděl a že zas tak pěkná k němu do domu přišla, jak byla odešla, a hned se jí pilno ptal, jak se tam má. Ona odpověděla: „Tatíčku můj milý, dobře se tam mám: co chci jíst a píł, všeho mám, a jaké šaty chci, také mám; ale přece jsem vděčna, že jsem vás, tatíčku, živého uviděla. Mám na hodinnu za 14 dní být doma, kdybych nepřišla, zle bych sobě i tomu zvířeti udělala.“ Ty sestry nedobré jí chtěly udělat zle, chtěly ji zadržet, aby se jí zle vedlo; zdržely ji den, ale již více nemohly; již ji to tam táhlo — jenom již jíł.

Šla, a když do zámku přišla, to zvíře již tam na tom místě u toho lůžka leželo a neživé bylo. Když k němu mluvila, ani se nehnulo. Tu ona zplakala, že jak ona sama včil tam bude, když to zvíře pro ni mrtvé ostává. Potom se smutně do lůžka položila.

Ráno, když vstala, žádného jídla ani umývadla nachystaného neměla. Teprv žalostně naříkala a plakala: „Bože můj, co jsem to udělala, že jsem se tam ten den zameškala!“ — Pořád stála a plakala a to zvíře pořád hladila. Když ho potom tak na té zemi zdvíhala, kůže s něho pěkně se svlekla, a z toho psíka zůstal pěkný princ. Po-vstal na nohy a povídal: „Má nejmilejší, tys mi pomohla a včil budeš má. Já jsem byl zaklnutý i to město. Včil jsme všickni osvobozeni a ty budeš královnou až do smrti.“

Nedobré sestry jí chtěly podělat zle, ale zatím jí ndělaly dobře.

## 34. Pás sv. Jakoba

Byl jeden král a neměl po 7 let žádných dětí, On to pokládal s manželkou svou za trest Boží. Umínil sobě,

152

denně hodinu večerním časem pod šírým nebem se modliti, aby obdrželi děťátko od Pána Boha.

Po roce porodila královna dítě, jehož jméno bylo Vincek. Měli velikou radosť z toho dítěte; kde cho-dili, všudy ho s sebou méli.

Jak mu byly čtyry roky, byli s ním v zabradě u kvítníků; Vincek se tam v tom kvítí přebíral. Otec a maměnka jeho seděli na stoličkách, a zpomněli si že zapomněli za obdržené dítě Bohu děkovať celé čtyry roky, a umínili sobě, že který z nich prvé zemře, ten co zůstane na živě, za to dítě k sv. Jakobu do kostela *) bude putovať.

Vincek jak měl pét roků, již byl poslán do škol, kde mu velice šťastně šlo; do osmnáctého roku všemu se vyučil, co potřeboval. V ten čas otec král zemřel, a Vincek byl ze škol na pohřeb propuštěn. Otec měl pohřeb, jak na krále sluší. Potom musil Vincek s maměnkou zůstati doma, nechtěla ho od sebe pustit.

*) K svatému Jakobu do kostela důsledně říkáł výmluvný vypravovatel v pohádce této, což mne přivedlo na myšlenku, že snad pohádkou touto míří se původně na pověstné poutné místo: „San Jago di Compostella", což ovšem v ústech Slovana snadno se mění v „svatého Jakoba do kostela". — San Jago di Compostella jest po Jerusaleme a Římě nejslavnějsí poutní místo. Toto španělské město, 20.000 obyvateluv pocítající, má své jméno od sv. Jakuba apoštola Velkého, jehož posvátné kosti tam odpočívají. Místo to nazývalo se prv: „Ad sanctum Jacobum Apostolum" čili Giacomo Postelo a z toho zkráceně „Compostello". Mali pohádka tato základu a kořene dějepisného — kdož to může jistiti nebo popírati? Že však toto pohádkové vypravování o pouti k svatému Jakobu do kostela míni pout do San Jago di Compostella, snad se i tím poněkud odůvodniti by dalo, že rek pohádky této jmenuje se Vincencius a popřední patron země španělské jest sv. Vincenc.

153

Za tři měsíce na to byl s maměnkou v té samé zahradě na procházce, a přišli k tomu kvítníku, kde on v pátém roce svém v kvítí se přebíral. Posadil se na stoličku, kde tenkráte matka s otcem seděla, a řekl matce svojí, že jestli pamatuje na to, co sobě povídali s otcem. Ona do konce zapomněla, on pak jí připoměnul, že jí otec nebožtík řekl: „Který prvé zemře, ten co po něm zůstane, musí za něho putovať k sv. Jakobu do kostela.“ Jak to maměnce připomněl, od veliké žalosti omdlela. On ji přivedl k sobě a řekl jí, aby se nestarala, že on ty písně a modlitby, co na tu pouť budou potřebovať, všecky vyhotoví.

Když je vyhotoveny měl, učili se s maměnkou ty písné a modlitby nazpamět. Jak všecko uměli, maměnka chtěla jen sama putovať, ale Vincek nechtěl; kdyby mu ještě znovu dvoje království dala, že všecko chce opustit a jenom s ní k sv. Jakobu do kostela putovať. Když viděla maměnka, že on dokonce jináč svoliti nechce, odvedli království strýčkovi, vzali sobě osla na cestu a co potravy potřebovali, a tak rozloučili se s celým hradem; královna dala všem mateřského požehnání, a jeli na tu pouť.

Maměnka chtěla, aby Vincek na toho osla sedl; Vincek ale nechtěl, že je mladý, ona pak že je starší, ona že musí sednout a on že toho osla povede. Byl připraven na cestu ne jako princ ale jako myslivec.

Jak odjeli od bradu, jeli pořád dva týdně ve dne v noci a přijeli do jednoho města; za tím městem byly hrubé hory. Tam se pozastavili a ptali se, jak dáleko ještě odtud k svatému Jakobovi do kostela. Řekli jim: „Půjdeteli tou silnicí, máte 60 mil; půjdeteli přes hory — 40 mil; jen že, kdo do těch hor vjel nebo vešel, žádný z nich nevyšel.“

154

Maménka říkala Vinckovi, aby radší tou silnicí jeli, co by byli svým životem ujištěni. On ale nechtěl a řekl, když na pouť jde, že chce něco vytrpět, že tak ta pouť bude platnější, než co by ničeho trpěti neměli. Potom mu maměnka svolila, a jeli do těch hor.

Jeli celý den až do tmavé noci samými pustými horami, co nebylo vidět jen do nebe. Jak již jich ale tma zašla, Vincek hledal dutý strom, co by mohl svou maměnku před divokou zvěří uchrániť. Když ho našel, sebral peřinku s osla, dal ji do stromu a povídal, aby maměnka se tam položila. Když se měla połožit, vyzpívali písně k svatému Jakobu a pomodlili se; on ale vytáhl meč a stál u maměnky na stráži, osla pak pustil se pást.

O jedenácté hodině v noci, jak maměnka již spala, veliký oblesk v horách se udělal, že bylo světlo jako ve dne. Jemu to bylo divno, proč takový oblesk v noci se stal. Odešel od své maměnky a dával pozor, kde se to světlo začíná. Šel pak tak dlouho od své maměnky pryč, až k tomu světlu přišel.

Když k tomu světlu přišel, spatřil strom, který byl velice vysoký a hlaný *). On se díval na ten strom, a na tom stromě byl zlatý pás; ten pás tak se v samém vrchu třepal, a od toho pásu ta jasnost po celých těch horách byla. On ale kleknul pod tím stromem a modlil se k Pánu Bohu, aby mu dal vnuknutí, jemuli ten pás patří a budeli mu k jaké potřebě. Vnuknutím vybízen lezl pro ten pás na strom. Ale leza spadnul dolů, nemoha obecný vylézti. Sezul tedy střevíce, namazal si nohy

*) Hlaný v okolí Rožnovském = holý, nahý (strom), bez haluzí.

155

pryskyřící, co z toho stromu vypíštěla, a zase lezl a
vylezl až k samému tomu pásu. Jak ale k němu vylezl,
přečetl, co na něm bylo napsáno: „Ten pás je od sva-
tého Jakoba, a kdo ten pás na svém holém těle bude
nosit, nepřemožitelnou sílu od Pána Boha míti bude.“

Chtěl ten pás na sebe sebrati, ale pokud byl oble-
čen, na sebe ho sebrať nemohl. Svlekl se sebc šaty a
na holé tělo ho připásal. Když ho připásal, slezl s toho
stromu dolů, oblekl se zase do svých šatů, co před tím
měl, a děkoval Pánu Bohu za ten dar, že mu může ten
pás býti v těch horách potřeben, a odebral se zpátky
ke své maměnce.

Než přišel k maměnce, již se rozsvětlívalo; ma-
měnka ale tvrdo spala. On tedy šel hledat osla, ale osla
již nebylo; potom šel hledat studené vody, aby jak se
maměnka probudí, mohli se umýti. Když vodu našel, při-
šel k maměnce a zbudil ji; jak ji zbudil, omyli se, písně
a modlitby k svatému Jakobovi zase vykonali a putovali
dále přes ty hory. Jak cestou putovali, Vincek pořád
písně k svatému Jakobu zpíval.

V poledne přišli na jednu louku, a na té louce
na jakoukoliv květinku pomyslil, taková tam byla, a vůně
jejich velmi líbezná. Povídal své maměnce: „Maměnko,
tady se můžeme nějaký čas zdržet, nebo takové vůně
a takových květin ani v našem paláci královském ne-
máme. Posadili se na té skále a obědvali. Vincek sobě
sednul na skálu a maměnka na měkký trávník. Vincka
již něco tlačilo; vstal a díval se, co ho to tlačí. V té
skále byla veliká kroužka*) železná, a ta ho tak

*) V okolí Rožnovském krúžka t. j. kroužek jinde
na Moravě.

156

hrnbě tlačila. Když tu kroužku uviděl, povídal svojí maměnce: „Maměnko, ta kroužka v té skále jistě nadarmo není, pod tou skálou jistě musí něco býti; já tu skálu oddělám a přesvědčím se, co tam je. — Maměnka pravila: „Milý synku, kde bys ty tu skálu oddělal: kdyby tu bylo 24 chlapů, nejsou v stavě oddělati ji.“ — On ale řekl: „Já nejsem tak silný, ale moc Boží je velká; s pomocí Boží ji oddělám;“ — a chytnul tu skálu za kroužku a odstavil ji na bok. Jak ji odstavil, dolů byly schody. Hned prosil svoji maměnku, aby ho tam pustila se přesvědčit, co tam je. — Ona ale nechtěla; bálat se, aby tam o své živobytí nepřišel. Když ji po druhé prosil, pustila ho.

Jda po schodech dolů, čítal jich — bylo jich 24. Jak sešel dolů, brána byla otevřena, a tam byl velice krásný palác udělaný, že v jeho zámku tak krásně nebylo jako tam v tom paláci. Když do toho zámku přišel, vešel do jedné světnice; tam nebylo nic než k jídlu a k pití nachystáno. Vešel do druhé světnice — to samé, až jich tak 11 přešel; a ve všech byla stejná jídla a stejné pití. V té jedenácté se mu velice líbilo, tam se nějaký čas zadržel a říkal sám sobě, že ani ve svém zámku tak krásně nemá jako v tomto pokoji.

Tu najednou v druhé světnici vedle něho veliký šromot*) a křik se stal, že se až ta světnice třásla, co on v ní byl. On vyšel z té světnici a šel se přesvědčit, co v té druhé světnice je. Přišed ke dveřím, klepal na né; tam hned volají, kdo je, jen aby vešel do pokoje. Když tam vešel, spatřil tam 12 obrů, a ti hned ho vítali: „Vítej, ty zemský červíku; kdes ty se

*) Jinde na Moravě šramot.

157

tady nabral? Již jsme tu SO let a takového červíka
jsme tady neviděli!“ A hned mu říkali, že s nimi může
kamarádit*). Na to ale nechali s ním řeči a začali
se mezi sebou bíti. Vincek jim povídal: „Proč pak vy
se mezi sebou tak bijete a pořád tak křičíte?“ — Oni
odpověděli: „Povíme ti to, šak víme, že od nás ne-
vyjdeš. Nám umřel otec, a ten byl přes 100 roků starý,
a všeckým majetstvím nás podělil rovno, jenom
plášť, co po něm zůstal, žádnému neporučil, a ten
chceme všickni míti.¹ — On jim ale na to řekl: „To se
snadno spořádáte, rozdělte ho na 12 kusů, a budete míť
každý kus.“ — Jak jim to ale pověděl, ti hned všickni
se svými palaši na něho. Jak viděl, že se všickni naň
ženou, vytáhl svůj meč a zvolal: „Doufám v Boha všemo-
houcího, že vás všecky jednou ránou o vaše hlavy při-
pravím!“ Seknul tím mečem, a hned jedenácti obrům
hlavy odletěly. Ten dvanáctý, prv než seknul, padl
na zem i s hlavou a zůstal živý. Vincek ale nevěděl,
že při živobytí zůstal; odebral se z toho zámku,
šel k své maměnce a vykládal jí, jak je v tom paláci
převelmi krásně, a řekl, že si tam vyprosil 14 dní,
aby se tam spolu mohli zdržeti.

Šel i s maměnkou do toho zámku; vešel s ní hned
do toho prvého pokoje. Tam předně jedli a pili, co se
jim líbilo. Potom ji vodil po všech pokojích, ale do toho
dvanáctého ji přece nedovedl; než v tom jedenáctém po-
koji sobě oblíbili. O čtvrté hodině po poledni řekl
své maměnce: „Maměnko, půjdu do těch hor na hon!“ —
Ona ho nechtěla pustit, že kdyby se jí tam v takové zemi

*) Slova kamaráditi na Moravě v lidu vůbec užívá se místo přáteliti se s někým, společníkem býti, stovaryšiti se, sdružiti se.

158

něco stalo. Ale on jí říkal, aby byla ubezpečena, že se
jí tam nic zlého nestane. Propustila ho. Jak vyšel po
schodech do hor na ven, začal tak zpívati písně k sv.
Jakobu, až v horách ječelo *).

Když slyšel dvanáctý obr, že Vincek již venku zpívá,
přišel k jeho maměnce a povídal jí: „Ty včil musíš mou
manželkou zůstati, a když nezůstaneš, připravím tě o
živobytí.“ Matka měla veliký strach a přislíbila mu to.
Když mu to přislíbila, on jí řekl: „Víš co, manželko
má, včil musíme o tvého syna živobytí hrát.
Já ti povím, ty, když bude mět z toho honu přijít, udě-
láš se velice těžce nemocnou, a když k tobě přijde, řekni
mu, že již tentokráte snad svůj život dokončíš; — jak
se tě bude ptát, jestli se ti něco ve snách nezdálo, po
čem by ti lepší bylo, řekni mu, že se ti zdálo ve
snách, že je v těch horách sanoť**), která má devatero
mladých, co by ti od té sanoti mléka půl žejdlíka na-
dojil. Když k ní přijde, ona ho roztrhá, a tak se ho
zkrátka zbavíme.“

Na to přišel Vincek z honu, a obr nšel do sklepa.
Když přišel do chodby, slyšel maměnku velice
stonať**). On ale co nalovil zvěřiny, nechal v chodbě
a běžel zrovna k své maměnce a řekl jí: „Co pak se
vám stalo, má milá maměnko, že jste tak tuze nemocna?
To je tady velice zle, že tu žádných lékařů není, a já
sám nevím, čím bych vám pomohl. Jestli pak se vám
něco ve snách nezdálo?“ — Ona mu řekla: „Mně se

*) Moravský Valach vyslovuje jačelo. Ječeti t. j. roz-
léhati se.

**) Sanoť, jinde na Moravě saň jest obecné jméno ve-
likých živočichů z rodu ještěrek, jako drak.

***) Stonati t. j. vzdychati, lkáti, naříkati si, bědovati.

159

zdálo ve snách, jak jsem dřímala, že je tu v těch ho-
rách sanoť; kdybys mi od ní půl žejdlíka mléka do-
nesl, že bych vyzdravěla.“ — Vincek povídá: „Aj
maměnko, když se vám to zdálo, to bude jistě pravda;
já tu sanoť musím najít!“

A hned vyšel do těch hor a chodil do té*), až
ji našel pod jednou skalou. Ona právě ležela, a každé
to mladé ze svého cicka táhlo. On ale odhodil jedno
mladé a dojil do koflíka. Potom přišel k maměnce zpátky.
Jak jí ale dal to mléko, ona hned vyzdravěla. Jak vy-
zdravěla, dala večeři. Potom se pomodlili, a každý na
svůj pokoj šel užívat spánku.

Ráno, jak vstanuli, zase pomodlili se, maměnka připravila snídaní, a Vincek ji zas po snídaní prosil, jestli může na ten hon jíti. — Ona mu řekla: „Tož můžeš; vždyť já již budu dnes zdráva!“ — Vincek byl z toho potěšen a odešel na hon.

Když ale vyšel do hor, zase začal zpívať ty písně k sv. Jakobu, až to lesem ječelo. Obr jak uslyšel, že již je Vincek na honě, přišel zase k jeho matce a řekl: „No jak, manželko milá, donesl on ti toho mléka?“ — Ona odpovídá: „Nevím, co donesl; donesl jakéhosi mléka, jeli to ono?“ — Obr mléka okusil a pravil: „Oh, pravdať že je! Já nevím, on tu sílu sám od sebe míti nemůže, když tu sanoť přemohl. Nás bylo 12 obrů, a on jich 11 na jednu ránu zabil; a kdybych já se nebyl ukryl, také by mne byl zabil. Z toho vidím, že má nepřemožnou sílu. Ale já ti poradím. Ty se zas dnes uděláš tak těžce nemocnou, těžší, nežli jsi včera byla, a řekneš mu zas,

*) Chodil do té t. j. doby, které slovo u vypravo-
vání se zamlčuje.

160

že se ti zdálo ve snách, že je v téch horách na jedné
lučině strom a na tom stromě jsou tři jablka: kdyby
ti ta tři jablka utrhl a donesl, že kdybys jich okusila,
snad bys vyzdravěla. Pod tím stromem jest do kola kolem
přes půl sáhy s tloušťky samých hadů a jedova-
tých žížal*), ty žížaly ho zaštípou.“

Vincek šel z honu a zpíval si. Jak obr slyšel, že
Vincek jde, skryl se zas do sklepů. Vincek jak při-
chodil do chodby, poslouchal, jestli jeho maměnka zas
nestůně. Ale ona zase stonala. Zase odložil zvěřinu, co
nalovil, v chodbě, běžel k své maměnce a řekl: „Ma-
měnko, maměnko! Snad jste zas těžce nemocna?“ —
Ona mu řekla: „Milý Vincku! dnes jesť mi hůř nežli
včera!“ — „Oh maměnko, zvolal Vincek, to je velice zle,
když tady žádné pomoci není; nezdáloli se vám zase
něco ve snách?“ Ona mu povídá: „Milý synu, zdálo se
mi, že je v téch horách jedna lučina, a na té lučině že
je stromek, a na tom stromku jsou tři jablka; kdybych
toho jednoho jablka okusila, že bych vyzdravěla.“ — On
ale řekl: „Maměnko, včera se vám to zdálo, a bylo to
pravda; jistě to dnes zas tak bude.“

Sebral se a šel do těch hor, až přišel na tu lu-
činu, kde ten vysoký strom byl. Viděl na tom stromě
ta tři jablka, šel k němu, vzal si svoji kyjanku **),
rozhrnul ty jedovaté žížaly na obě strany, hleděl na strom
vylézt, ale nemohl; chytl ho do ruk, vytrhnul ho i s ko-
řeny a přinesl ho až k zámku; potom s něho utrhl ta
tři jablka maměnce a dal jí jich: jsonli to ta tři jablka?
Ona dělala, že jich jí, ale měla jinší nachystaná; a jak

*) Žížaly v okolí Rožnovském žažuly.

**) Kyjanka krátký hrubý kyj k otloukání.

161

jich pojedla, zas hned vyzdravěla. Připravila večeři, jak prvým dnem, pomodlili se, vyzpívali písně, a každý svůj spánek zas užívali.

Na třetí den ráno připravila snídaní. Vincek řekl: „Maměnko, já již dnes nepůjdu na hon, neboť vy byste zas byla nemocna; však již máme té zvěřiny na celý týden dost.“ — Ale ona mu pravila: „Ještě dnes můžeš jíti na hon, vždyť já již budu nadobře zdráva, dnes již na sobě dokonce žádné nemoci necítím.“ — Vincek se odebrai a šel.

Jak vyšel do hor a začal zpívač, oči přišel ze sklepa a pravil: „No, jak manželko milá, donesl on ti ta jablka?“ — Ona odpověděla: „Nu já nevím, jsouli to ona; donesl, ale nevím, co to jsou za jablka!“ — Ale on řekl: „Oh, jsou, jsou; podívej se, vždyť i ten strom stojí před okny! Já povídám, že on nepřemožitelnou sílu při sobě má. Ale víš ty co, včil musíš zkoumač, jestli on něco na holém těle nenosí; a já ti poradím, jak to nejsnadněji vyšetříš. Víš, on rád doma míval koupel, tož mu ho po večeři připravíš, ale ne aby se oblečený koupal, než tak, jak se na svět narodil.“

Vincek šel z honu domů, a ten obr, jak ho uslyšel, skryl se do sklepů. Vincek, jak přišel domů, neslyšel maměnky stonač, přišel s velikou radostí, že přec jedenkrát maměnku zdravou našel. Maměnka hned dávala večeři, a po večeři řikala Vinckovi: „Vincku, já jsem ti připravila koupel, jestli bys se chtěl koupal?“ — On jí na to řekl: „Maměnko, to jste mi vděk undělala*), víte, že jsem to nejradší doma míval.“

*) I v okolí Kožnovském mluví se o matce a otcovi v množném počtu, ku př. zde: „To jste mi vděk udělaly!“

Kulda. I.

11

162

Když se do toho koupele svlékal, zůstal v spodních
nohavicích a v košili. Maměnka mu ale na to řekla:
„Jak pak se tak budeš mýti v nohavicích a v košili?
Vždyť to svleč se sebe dolů!“ — On jí ale na to poví-
dal: „Maměnko milá, zakud jsem byl malý, nesty-
děl jsem se vás; ale včil jest to před Pánem Bohem
hřích, a za druhé styděť se také za to musím; ale jak
vás, maměnko, rád mám, přece to pro vás udělám.“

Svlekl se sebe nohavice a košili dolů — a tu ta-
kový oblesk na tu světnici přišel, že se maměnka ulekla,
až omdlela. Jak on ale zase maměnku zpama-
toval, odepjal ten pás zlatý a dal ho na stolík. Sám
se koupal, a maměnka se dívala, co je na tom páse na-
psáno. Přečtla ona *): „Ten pás je od svatého Jakoba,
a kdo ten pás na svém holém těle nosiť bude, nepře-
možnou sílu od Pána Boha míti bude!“ — Vincek, jak
se okoupal, připjal zas na sebe pás a oblekl se, jak
prv byl. Potom se zase pomodlili a svůj spánek užívali.

Na čtvrtý den ráno, jak posnídal, zas šel na hon.
Jak ale do hor vyšel, začal zpívať. Obr, jak uslyšel, že
již je Vincek venku, přišel k matce jeho a řekl jí: No,
vyšetřilalis co, nosíli on co na svém holém těle?“ —
„Oh, prý, ovšem že nosí, odpovídá ona, on má zlatý pás,
a na tom páse jest napsáno: „Ten pás je od svatého
Jakoba, a kdo ten pás na svém holém těle nosiť bude,
nepřemožnou sílu od Pána Boha bude míti!“ — Obr řekl:
„Tak vidíš, já jsem povídal, že on sám od sebe té síly
nemá; my včil musíme přemýšlet, jak bysme ho o ten
pás připravili. Ale já ti poradím: Ty se zas dnes udě-
lej velice nemocnou a jak on z honu přijde, řekni mu,

*) V Rožnovsku: přečtnula, čtnuti, čtnul, čnul.

163

že již tenkrát umříť musíš, že se ti již nic nezdálo a že
je ti převelice těžko; ale že aby byl aspoň tak dobrý
a ten zlatý pás odepjal a dal na stolík. Já zůstanu pod
tím lůžkem ležet a budu čekat na něho, až z dříme, a
potom já mu ten pás vezmu.“

Na to přichodil Vincek z honu. Obr, jak uslyšel, že
jde, skryl se Vincek slyšel stonať svou maměnku, hned k ní
přiběhl a křičel: „Maměnko, maměnko! Což je to s vámi
za smutnou novinu, když vy pořád jenom nemů-
žete?“ — Ona mu povídá: „Milý Vincku! Včil již víc-
krát nevyzdravím; ještě mi tak těžko nebylo, jak je mi
včil, a nic se mi nezdálo. Ale víš co, aspoň ten zlatý
pás mi odepni a dej ho na stůl, co bych se s ním
něco těšila.“ — Vincek povídá: „Oh, maměnko, jak
já vás mám rád, já všecko pro vás udělám!“ Odepjal
ten zlatý pás a dal ho na stolík; opřel se na své lokty
na tom stolíku a dívaje se na maměnku, zdřímal.
Obr ale, jak viděl, že Vincek dřímá, chytl ten pás, a již
ho Vincek nedostal, ač také po něm chytnul. I řekl
mu obr: „Vidíš ty, jak jsi ty mi 11 mých bratří zabil
a, kdybych já se ti nebyl skryl, i mne bys byl zabil;
ale včil já tobě konec udělám.“ — Vincek ale padl
před ním a před svou maměnkou k nohám a prosil ji,
aby mu vyžádala u něho milost. Maměnka ale měla srdce
zatvrzelé a řekla mu: „Jak jsi zasloužil, tak drž.“ —
Když ale nemohl u matky žádnou milost vyžádat, prosil
obra, aby co chce s ním udělal, jenom aby mu života
neodjímal. — On mu na to odpověděl: „Víš co, ži-
vota ti neodejmu, ale oči ti vyloupat musím, abys nás
nevyzradil.“ — Dali mu jeho věci, co měl s sebou, a mu-
sel kleknout, obr mu oči vyloupal a schoval mu je do
jeho mošny. Jak měl oči vyloupané, matka ho vzala za

11*

164

ruku, vedla ho z jeskyně ven a ještě ho třikrát kopla
řkouc: „Jdi, mrcho proklatá, však ses nás již dost na-
pokoušel!“

Vincka toli nebolelo, co mu obr oči vylonpal, jako
ta slova, která od své matky slyšel. Ale jak přišel k sobě,
vstanul se země a chodě po horách, zpíval písně k sva-
tému Jakobu, až hory ječely, a chodil tak dlouho sem
a tam po těch horách, až zase našel ten strom dutý, co
v něm jeho maměnka nocovala. Potom sobě v tom stromě
nocleh oblíbil. Ale tu na třetí den již měl veliký hlad;
tož Boha prosil, kdyby mu s nějakou pomocí při-
spěl, že sám sobě již rady dáti nemůže.

Na to ale mu udeřila laň do noh a přinesla mu
v hubě upečeného zajíce; a tak ta laň denně třikrát
jísti mu donášela.

Když již tam asi tři čtvrtě roku byl, umínil sobě,
že bude pod šírým nebem Boha prosiť ve dne v noci,
kdyby ještě jedenkrát svého zraku mohl nabýti, a prv
že s kolen nepovstane, pokud odpověd neobdrží.
Tak tři dni a три noci se modlil pořád stejně, až v tu
třetí noc naň volalo: „Ale Vincku, Vincku! Co toli pro-
síš a žádís, vždyť již tvá prosba nebesa proráží!“ —
On ale řekl: „Pane, jenom zraku kdybych ještě jeden-
krát nabyl!“ — Na to mu hlas řekl: „Vyjmi ty suché
oči z mošny své, ovlaž jich v ústech svých a přilož na
místo, kde prv byly, a zas zraku nabudeš!“ — Vincek
řekl: „Oh, jak by se ujaly oči moje, an jsou tak suché,
jako lískové oříšky?“ — Zas hlas volá: „Netrať důvěry
v Boha a učiň tak, jak máš poručeno!“ — Vincek vyňal
oči z mošny své, svlažil jich v ústech svých, přiložil
na svá místa a hned zraku nabyl.

Jak ale zraku nabyl, zase padnul na kolena svá a

165

umínil sobě, že dotud bude děkovati Bohu, až dostane
odpověd, jeli jeho modlitba vyslyšena. Ale v krátkém
čase naň hlas volá: „Vincku, vstaň zhůru a běž rychle
do zámku, tvé věci visejí na lištvici*), a tvá ma-
měnka se s tím obrem v zahradě prochází.“

Vincek rychle běžel do zámku, přiběhl do pokoje,
viděl pás na lištvici viset, hned ho zas na své holé tělo
sebral, oblekl se, jak prv býval, sednul ke stolíku a
díval se do zahrady, jak se jeho maměnka s tím obrem
prochází. To jeho srdce velice bolelo, že maměnka jeho
tak škaredě se chová, a rozjímal si v duchu: „Když oni
do pokoje přijdou, co mám s nimi dělat?“ — Ale po-
myslil sobě: „S maměnkou jsem se vypravil na pont,
musím ji tam přece zavést; ale tomu obrovi hlavu setnu.“

Na to oni přišli ze zahrady a jak ho viděli sedět
u stolíka, hned padli před ním na kolena á prosili o
milost. Maměnce dal milost, ale obrovi hlavu stal.

Potom prosil svou maměnku, aby se upamatovala
dobře, co s tím obrem prohřešila, aby když přijdou do
toho kostela k svatému Jakobu, ani toho nejmenšího hříchu
nezamlčela. Prosil ji, umíli ještě ty písně a modlitby,
kterým on ji prvé naučil? Ale maměnka dokonce všeho
zapomněla. On jí řekl: „Ještě se tu pozdržíme 14 dní,
až se to zas všecko tak dobře naučíte, jak jste před
tím uměla.“

Když se tomu všemu zase naučila, odebrali se ze
zámku a putovali do toho kostela. Ta laň ale s Vinckem
pořád chodila, až přišli do toho kostela. Když pak přišli
k svaté zpovědi, Vincek velice malou pokutu měl, ale
maměnka velice velkou. Milý Vincek více prosil a se

*) Lištvice = lištva, lištvička, misník.

166

modlil skrze maměnčinu odpověd nežli skrze svoji. Jak ale maměnka poslední pokutu uloženou vykonala, před prostředkem oltáře zemřela.

Vincek ale, když viděl, že maměnka jest mrtva, předně prosil Pána Boha, aby mu dal seznati, máli maměnka ještě jakou poskvrnu na sobě, že by ji rád za ni odprosil. Potom spravil maměnce při tom kostele pohřeb. Když pak byla do hrobu dávána, velice litoval, až od veliké lítosti srdce v něm puklo, a také v tom samém hrobě pochován byl. — A laň s toho hrobu nevaryla *), až se tam samým řváním roztrhla.

## 35. O kolářovi.

Byl jeden kolář, a ten měl tři syny. Jak ti tři syni zrůstali po smrti otcově, nejstarší povídal mladšímu, že by mu patřilo jíti do světa. Mladší mu na to svolil, aby šel. Na cestu mu napekli koláčů a buchet, aby hladu netrpěl.

Když byl připraven na tu cestu, cestoval, přišel do jedné hory a pomyslil si, že je kolář, že mu netřeba chodił pěšky, že si může udělat vozík a že se může vozić. Jak začal dělat ten vozíček, přišel k nemu staříček a povídal mu: „Pomoz Pán Bůh, mládenče!“ — On pak ho nepozdravil, a dělal. Staříček se ptal: „Co děláš?“ — Odpověděl mládenec: „Jsem kolář, netřeba mi pěšky chodił, mohu si vozík složit a se vozić!“ — Staříček mu povídal: „Však on ti jezdił nebude!“ — Mládenec na to nic nedbal, jen svou práci konal a sta-

*) Nevaryla t. j. nevarovala, neustoupila. (Jungmann.)

167

říčka v ničem nepozdravil. Staříček od něho odešel. — Složil vozíček, ale nechtěl mu jezdiť. Když mu nechtěl jezdiť, rozházel ho, buchty snědl a když již neměl na cestu ničeho, vrátil se zpátky domů.

Zas povídal ten mladší bratr: „Tys již byl v cizině, půjdu teď já do světa.“ Jakou mél merendu *) ten starší, takou měl i ten mladší, a vypravil se na cestu. Přijda na to místo, kde byl bratr jeho, našel tam ten vozík rozházený. I pomyslil si, že je kolář, že si může vozík složiť a že může jezdiť. Zase k němu přišel ten staříček a povídal mu: „Pomoz Pán Bůh, mládenče!“ — On pak ani se neohledl, a dělal. Staříček se ho ptal: „Co dělás?“ — Mládenec odpověděl: „Jsem kolář, netřeba mi pěšky chodiť, mohu si vozík složiť a se vozitiť!“ — Stařeček mu povídal, že mu nebude jezdiť. On na to nic nedbal, jen svou práci konal a staříčka v ničem nepozdravil. — Stařeček od něho odešel. On ten vozík složil, ale nechtěl mu jezdiť. Rozhněval se na ten vozík a zas ho rozházel, merendu sjedl a vrátil se zpátky domů.

Zas povídal ten nejmladší bratr: „Vy jste již byli v cizině, půjdu teď já do světa.“ Zase mu napekli, a šel a přišel na to místo, kde ti prvší dva ten vozík skládali, a zase si pomyslil, že je kolář, že mu netřeba

*) Merenda jest slovo latinské, v národu našem zhusta potřebované. Merenda znamená výslužnou. Říká se na př. „Jdi tam, řekni mu to, a bude po merendě:“ anebo: „To je merenda,“ t j. to jsou věci! — Věta svrchní tudyž by byla: „Jak se vedlo staršímu, vedlo se i mladšímu.“ Avšak srovnámeli větu: „Jakou měl merendu starší, takou měli mladší“ s vétou dolejší: „merendu sjedl,“ vysvítá jasně, že merenda tuto hére se ve smyslu výslužného, jež druzí bratří bratrovi odcházejícímu za práce konané na cestu dali.

168

chodiť, že si může udělat vozík a že se může voziť.
Když byl ve své práci, přišel k němu zas ten sta-
říček a zas mu povídá: „Pomoz Pán Bůh, mládenče!“ —
A on tu řekl: „Dejž to Pán Bůh! Vítám vás, sta-
říčku!“ — Staříček se ho ptal: „Což děláš, mládenče?“ —
Mládenec odpověděl: „Staříčku, já si dělám vozíček; jsem
vynučený kolář, a proto si myslím, že mi netřeba chodiť.
že se mohu na vozíku voziť.“ — Staříček mu povídá:
„Dobře máš, mládenče; ale on ti nebude sám od sebe
jezdiť.“ — Mládenec ho prosil, aby byl tak dobrý a mu
pomohl ten vozíček složiť, že co má za potravu, to mu
dá, a že budou spolu jísť.“ — Když se staříčkem vozí-
ček složili, pojedli, a mládenec sedal, že se poveze, a
staříček mu povídal, že nepojede, dokud on mu nepo-
může. Potom mu dal prúteček a řekl: „Jak ruče tím
prútečkem budeš točiť, tak ruče ten vozíček bude jezdiť;
jenom co potkáš v hoře, všecko na ten vozík vezmeš.“

Točil prútečkem a jel. Potkal žebráka, ten měl
dlouhé nohy. Hned ho vzal a jel dále. Když ho již
měl, potkal druhého, ten měl dvě zlaté koule.
Zas ho vzal s sebou a zas jel dále. Včil potkal tře-
tího, ten měl rozdávenou hubu, a toho také s se-
bou vzal.

Tož jeli všeci čtyři a přijeli na večer do jedné ho-
spody a večeřali. Když večeřali, podívala se dívka oknem
na ten vozík a viděla ty dvě zlaté koule na řebřínách
viseť; i vyběhla ven a chtěla ty koule ukrásť; jak na
ně sáhla, hned se jí ty koule k rukám přilepily, a od-
trhnout se nemohla. Ti čtyři pak povečeřali a jeli celou
noc, a ta dívka běžela s nimi.

Ráno přijeli na druhou hospodu k snídaní. Jak sní-
dali, dívka tam pekla chléb a jak vymetla pec, běžela

169

s tím pometlem ven a uviděla tu dívku u těch kouř stáł; myslila si, že chce krásł, a tím pometlem pleskla jí po zádech a povídala jí: „Co ty tu u toho vozíku děláš?“ — Ale to pometlo přilepilo se jí na záda, a ne-mohla se, odtrhnout. — Ti zatím posnídali, sedli na vozík a zase jeli, a dívka držela pometlo v ruce a běžela také s nimi.

Přijeli na poledne na třetí hospodu, tam kydala dívka ze chléva hnůj a jak jich u vozíku stáł uviděla, běžela na ně s vidlemi a povídala jim: „Co vy ne-mravy tu stojíte? Jedna krade zlaté koule, druhá jí pometlo na zádech drží?“ — Drbla tu druhou vidlemi do boku, a ty vidle zůstaly jí na boku lepíł.

Ti pak zatud (zatím) pojedli, sedli na vozíček a jeli do města; a tam byla princeska, ta od narození ní-komu se nezasmála, a bylo řečno, komu se zasměje, že toho manželkou bude. Jezdili tam hrabata a páni se vše-likým uměním, co by byli rádi, aby se jim zasmála; i také princi přijížděli; ale žádnému se nezasmála, až ten přijel do toho města s vozíkem a s těmi osobami.

Jak začal po městě jezdił, princka konkala z okna a spatřila ho na městě, a tomu se ukrutně hlasitě za-smála. Král s královnou uslyšeli smích princky, běželi na vrch k ní do pokoje a ptali se jí, komu se tak sméje. — Ona jim to ukazovala na městě, oni se tomu také museli smát, an jakživi takového žertu neviděli.

Král si hned pro koláře poslal a povídal mu, že má býti jeho zetěm, že má dostati to království s tou princeskou, ale jen tehdy, jestli mu vykoná kousek. On se ho tázal, že jaký? — Král povídal s úsměvem: „Jestli troje pečení chleba najednou sní a čtyry várky piva vy-pije, že ta princeska mu bude dána.“ Kolář šel k tomu,

170

co měl ústa rozdávená, a tázal se ho, jestli si troufá
troje pečení chleba sjísti a čtyry várky piva vypíti. —
Ten s tou rozdávenou hubou odpověděl: „Ještě
více sjím a i vypiju,“ — jen aby mu dali.

Hned pekaři pekli troje pečení chleba, a sládci za-
čali pivo vařit. Jak to bylo hotovo, svezli mu to, a on
postavil toho s rozdávenou hubou do jednoho kouta, a
sám stanul do druhého kouta, bral pecének za pecénkem
a pořád mu do úst házel. Včil vlil do konvy pivo a
z konvy do úst, až to pivo všecko vypil. Potom šel hlásit
královi, že již svou povinnost vykonal a že již nemá ničeho.

Král se tomu zadivil, ale povídal mu, že ještě
není ta princka jeho, že ještě musí jeden kousek vyko-
nať; řekl: Tři sta mil odtud je studénka, a z té stu-
dénky musí mu v tu samou hodinu vody donésti. Kolář
povídal královi, že donese.

Šel k tomu, co měl ty dlouhé nohy, a tázal se
ho, jestli si troufá vrátit se v hodině s vodou od stu-
dénky na 300 mil vzdálené. On povídá: „Ještě prv
(spíše)!“ — Tož pro tu vodu šel o 11. hodině a přišel
k té studénce, a bylo půl dvanácté; a zdálo se mu, že
je ještě skoro (brzo), že si může lehnout a odpočinout.
Lehl si a usnul. Tři čtvrtě na dvanáctou dochodily,
a toho s vodou tu nebylo. Kolář šel k tomu, co
měl ty dvě zlaté koule, a ptal se ho, troufáli si kte-
rou z těch koulí na toho, co pro tu vodu šel, dohodiť a
jej zbudiť. — On pravil, že troufá. Tož hodil prvou a
neudeřil ho; a hodil druhou a tou ho udeřil. Ten, jak
se zbudil, poznal, že jsou to konle jejich, sebral obě a
pomyslil si, že již čas jíti, a na poledne byl s vodou tu.

Král mu povídal, že ještě musí jeden kousek vykonať,
chceli mítí jeho princku. Povídal, že má 12 zajíců a tři-

171

náctou srnu, jestli jich upase, že mu bude princka dána.
On zase svolil, že bude pásti. Pustili mu to stádo po poledni,
a on přes město hnal, a lidé se tomu dosti divili. Když
přihnal na pastvu, zajíci se mu rozběhli a srna také. Začal
si naříkat a plakat, že měl býti králem, že již tolké kousky
vykonal a že teď nebude ničím.

Zjevil se mu zase ten staříček, který mu pomohl
ten vozík dělat, a ptal se ho: „Mládenče, co pláčeš?“ —
On si mu žaloval: Že měl býti králem a že nebude ničím;
že mu král dal pásti 12 zajíců a třináctou srnu a že se
mu to rozběhlo. Staříček mu dal písťalku, aby si na
ni zapísknul, že se mu to všecko sběhne. Jak začal pískat,
všecko se mu dohromady sběhlo. Pásl vesele a pískal si
a zpíval. Na večer přihnal všecek dobytek domů. Král
mu kázal, že je musí pásti do třetího dne. Přes noc se
uradil král s královnou, že pošlou ráno na pastvu k němu
toho jednoho zajíce odkoupit, a dali udělat železnou
truhlici, aby z ní nevyběhl, jak ho do ní dá. Princka
se převlekla za hadrnici a šla kupovat zajíce. Kolář
jí ho nechtěl za žádný peníz odprodat, ale když velice
prosila, slíbil jí dáti jednoho zajíce, budeli čtvrt hodiny
skákat, jak jí bude pískat. Princka si myslila, že jí kolář
nezná, a svolila na to. Kolář pískal hned zdlonha, hned
zčerstva, a princka točila se a skákala až k smíchu. Když
byla hodně udýchána a unavena, dal jí jednoho zajíce do
té truhlice. Princka, jak toho zajíce měla, s radostí bě-
žela domů. Když ale přicházela k hradu, kolář začal
pískat, zajíc roztrhl železnou truhlici, a tentam. Princka
plakala a naříkala a s žalostí si stěžovala u krále, co
se jí stalo za neštěstí, že jí zajíc utekl.

Odpoledne vzala královna ocelovou truhlici, spra-
vila se za žebračku, šla k němu na pastvu a prosila

172

ho, aby jí prodal jednoho zajíce, že bude v městě hostina a že k ní musí mítí zajíce, kdyby ho kde měla vzít. On jí prodať nechtěl, ale po mnohém prosení slíbil jí zadarmo jednoho zajíce, budeli o jedné noze celou čtvrt hodiny kolem zajíců skákat a prsty sobě luskat pod nos. Královna rovněž domýšlela se, že ji kolář nezná, a svolila na to. Skákala o jedné noze a luskala; zajíci se plašili, ale kolář jich píšťalkou pohromadě držel. Dýchala již strašně a několikráte upadla, ale se zas sebrala a skákala dále, až se kolář také hlasitě rozesmál. Potom jí dal jednoho zajíce do ocelové truhlice. Ona s radostí chvátala do zámku se zajícem. Jak přiběhla k zámku, začal kolář na pastvě pískat, zajíc z truhlice škrk, rozedrel ji a prchl. Královna si naříkala a stěžovala, že má po radosti.

Na druhý den ráno šel král sám, a spravil se za žebráka, dal si udělat měděnou truhici, přišel k němu na pastvu a prosil, aby mu prodal toho jednoho zajíce. Ale on povídal že mu ho neprodá, „ale budešli celou čtvrt hodiny na pastvě kozelce převracet*), dám ti zajíce.“ Král, mysle, že ho kolář nezná, aby mu zajíce vyloudil a dceru dáti nemusil, jal se převracet kozelce, čemu jakživ nebyl zvyklý. Často špatně se převrátil a za čtvrt hodiny se celý porouchal. Kolář, když se dosti vysmál, dal mu zajíce do měděné truhlice. S radostí chvátal král domů a myslil, že jemu zajíc z truhlice měděné neuteče. Ale jak přicházel k zámku, kolář začal pískat, a zajíc z měděnice zas se mu vydřel. Všeci tři aspoň z toho těšili se, že jich kolář na pastvě nepoznal, že byli spraveni za žebračky a žebráky.

*) Kozelce převracet t. j. kotrmelce dělat.

173

Jak přihnal domů, povídal mu král: „Již jsi všecko vykonal, ale ještě jednu věc musíš konať. Musíš tři měřice pravdy měřiti a naměříšli jí, dostaneš dceru mou za manželku!“ — Kolář s radostí na to svolil a žádal po královi, aby dal vybubnovať, by se lidé sběhli, jak bude na městě pravdu měřiti. — Lid se sešel, a král, královna i princka také přišli a posadili se v kole mezi lidem na vysoké lavice. Kolář kázal přinésti tři měřice a sháněčku *).

Když byli všickni pohromadě, dělal, jako by z měcha cosi nasýpal do měřice, a při tom mluvil: „Pásl jsem zajíce a srnu; tu ke mně přišla hadrnice a dávala mi mnoho peněz za jednoho zajíce, ale neprodal jsem. Povídal jsem jí však, že dostane zajíce, budeli mi skákať, jak jí budu pískať. Hadrnice svolila na to a skákala, jak hned uvidíte.“ V tom vystoupil ten, co ty dlouhé nohy měl, za hadrnici přistrojený, a skákal, jak mu kolář pískal, hned zdlouha, hned zčerstva, a při tom prováděl takové posuňky, jako by byl velice upachtěn, že se všickni smíchem až pukali a sám kolář pískati nemohl; jenom princeska se nesmála, ale zastírala si oči šatkou. Kázal pak přistrojené hadrnici odstoupiť stranou.

Když shromáždění utichlo, vzal druhý měch a šel k té druhé měřici. Zase dělal, jako by z měcha cosi nasýpal do ní, a při tom volal: „Do druhé měřice budu měřiti pravdu tu: Pásl jsem zajíce a srnu;“ tu ke mně přišla žebračka a dávala mi mnoho peněz za jednoho zajíce, ale neprodal jsem. Povídal jsem jí však, že dostane zajíce, budeli o jedné noze kolem stáda skákať a

*) Sháněčka t. j. náčiní z úzké desky as loket dlouhé, ke shánění vrchu při měření obilí, též: shonec, shánidlo, sháňka, shrnovačka (Streichholz).

174

prsty si luskať pod nos. Žebračka svolila na to a ská-
kala o jedné noze a luskala si pod nos, jak hned uvi-
díte.“ Tu vystoupil ten, co ty dvě zlaté koule měl, za že-
bračku spravený a skákal o jedné noze a luskal si pod
nos a při tom vyhazoval zlaté koule a chytal jich tak
obratně a tak směšně, že se všickni smáli; jenom krá-
lovna se hanbila velice.

Když se dost nasmáli, kázal kolář spravené žebračce odstoupił, šel k třetí míře a dělal, jako by z třetího měchu cosi do ní nasýpal. Při tom vyprávěl: „Pásl jsem zajíce a srnu; tu ke mně přišel žebrák a dával mi mnoho peněz za jednoho zajíce, ale neprodal jsem. Povídal jsem mu však, že dostane zajíce, budeli celou čtvrt hodiny převraceť kozelce na pastvě. Žebrák svolil na to a převracel kozelce, jak hned uvidíte.“ Včil vystoupil ten, co měl tu rozdávenou hubu, spravený za žebráka a začal kozelce převraceť; při tom však svou rozdávenou hubou tak se šklebil a kabonil, oči tak vyvaloval, že již nikdo od smíchu obstáti nemohl; jenom král se mrzutě na to díval. — Když se všeci vynasmáli, kázal i třetímu odstoupił.

Včil postavil všecky tři, hadrnici, žebračku a žebráka,
ke třem měřicím a volal: „Abyste věděli, že jsem do
těch měřic věrnon pravdu měřil, povím vám, že jsem
hadrnici, když se skákáním unavila, dal zajíce do že-
lezné truhlice; a žebračce, když se upachtila, dal
jsem zajíce do ocelové truhlice; a žebrákovi, když
se převracením kozelců dotloukl, dal jsem zajíce do mě-
děné truhlice; ale za to jsem nemohl, že jim všickni
tři zajíci zase utekli a ke mně přiběhli, jak jsem začal
na svou píšťalku píškať. Ale ještě použiju této shá-
něčky, abych ji sehnal vrch a pověděl vám, kdo byla

175

ta hadrnice, kdo byla ta žebračka a kdo byl ten
žebrák; při tom se podíval tak směle na krále, krá-
lovnu a princku, že tito zvěděli, že jich byl poznal; ne-
chtěli býti vyzrazeni a zahanbeni, a proto král kázal:
„Mládenče, vrchu na měřicích nebudeš sháněti, neboť
jsem ti toliko kázal, abys naměřil pravdy do těch tří
měřic; to jsi skutečně učinil, tož ti již svou princku dám
za manželku bez shánání vrchu.“

Lidé by se byli rádi dověděli, jaká to byla hadrnice, žebračka a jaký žebrák, ale kolář jim to neřekl, proto že již mohl přestať býti kolářem a že se mohl státi králem, což se také po několika dnech naplnilo. *)

36. Dvanáctero bratři koňáků.

Byl jeden sedlák v Uhrách, ten měl dvanáctero synů,
a ti se hodili všickni k vojenskému stavu; do dvanácti
roků byli všickni na koních. Toho času, než ten nej-
mladší byl přijat, bylo těch jedenáct již na vojně, a všickni
byli darebáci. Ten nejmladší ale, když přišel k vojsku,
dobře se držel a do čtrnácti dní byl desátníkem.

*) Pohádku o kolářovi nechtěl jsem vynechati ve sbírce
této pro mnohé pěkné vlastnosti pohádkové; avšak tak, jak se
v okolí Rožnovském vypravuje, nesměl jsem jí postaviti; jmeno-
vitě výminky, pod kterými kolář hadrnici, žebračce a
žebrákovi zajice dáti slíbil, jsou v původném vypravování
tak hanebné a ohyzdné, že se ucho mé hrozilo, jich po-
slouchati. Kéž by v okolí tom původní vypravování nikdy více
neposkvrnilo ústa vypravovače a srdce posluchačův! Kéž by
budoucně pohádka tato raději s koncem změněným se po-
vídala, jakož ve sbírce mé se nalezá!

176

Jak se dostal za desátníka, psal otci domů, že ho
ten vojenský stav velice těší a že by ho ještě více těšil,
kdyby otec bratrům peníze neposílal, že bratří den na den
skrzeva opilství v trestu sedí. Otec hned odevopal synům,
že z nich větších darebáků dělat nebude, nežli již jsou,
aby se včil učili z těch peněz žíti, které od císaře pána
dostávají; až prý bude vědět, že velice potřebují, že jim
teprv zase pošle.

Jak ale bratří to psaní od otce obdrželi, pomyslili
sobě, že jistě nejmladší bratr skrzeva ně otcovi tak psal, a
hned protiva němu zášť vzali. Umluvili se mezi
sebou, že ho vezmou s sebou na procházku a že potom
s ním uprchnou od toho krále, co u něho sloužili, k jinému.

Když se na tu procházku vypravili a na koních do
polí přijeli, řekli mu: „Víš co, Ludvíku, jak naší rady
neuposlechneš, bude s tebou zle.“ — Ludvík pravil: „Což
bych se vám já, bratří, protivil; jen mi povězte, co mí-
níte dělat.“ — Oni mu ale řekli: „Víš ty co, my u na-
šeho krále nebudeme sloužit a chceme se k jinšímu do-
stať; ale ty s námi, kam budeme chtět, musíš jeť.“ —
Ludvík viděl, že by se nadarmo protivil a podzvolil
se jim. Když se jim podzvolil, oni mu pravili: „Ty jsi
nejmladší bratr ale nejchytřejší a také jsi již desátní-
kem, tak my tebe musíme včil všeci poslouchat.“ Na to
se brali dále a jeli k horám.

Když do těch hor přijeli, jeli tři dni a tři noci přes
ně, ale již jim obroku a potravy scházelo. Přišli v tom
čase na jednu hospodu, tam se ubytovali, a potom sobě
poručili večeři. Při té večeři jim hospodský řekl: „Milí
koňáci, víteli vy co, já bych pro vás věděl dobrou službu.
Nedaleko je veliký zámek, a v tom zámku je 12 zakle-
tých princesek; ty princesky ale jsou všecky dcery je-

177

dnoho otce, a vy jste všeci synové jednoho otce, a žádný
jich nemůže osvobodiť a dostať, nežli až se najde zase
otec, který by měl 12 synů. Jen že vám dají velkou
práci, než jich osvobodíte a dostanete.“ — Nejmladší
bratr Ludvík řekl: „Víteli vy bratří co, dobře by to pro
nás bylo; ale jaká ta služba bude, vy mi v tom musíte
být věrni!“ Oni mu odpověděli: „Nás milý bratře, kdy-
bychom měli všeci život svůj za tebe dáť, neopustíme
tebe!“ — Na to ale zaplatili, co byli dlužni hospod-
skému, a jeli do toho zámku.

Když do toho zámku přijeli, nebylo tam žádné stráže.
Konírny byly otevřeny, a zrovna do nich se svými koňmi
vjeli. Pro 11 koní byl stejný obrok na jedné straně na-
chystán, a pro toho dvanáctého ozvlášť pro sebe na
druhé straně, a obrok lepší. Uvázali své koně a vešli
do první světnice. V té světnici byl stůl přistrojený, a
pro 11 osob bylo na něm nachystáno; pro dvanáctou
osobu bylo ozvlášt přistrojíno na jiném stolku. Když se
ti bratří měli posadiť k tomu jídlu, pravili: „Bratře Lud-
víku, ty máš na zvláštním stolíku nastrojeno, pro tebe
musí být všecko lepší, a pro nás jedenáct již stejné.“ —
Sedli si a jedli. Po večeři říkali sobě: „Co ale budeme
míti za službu včil?“

Na to přišla paní, ta byla celá černá a vedla jich
do jiné světnice; v té světnici bylo 11 lůžek v jednom
pořadí, a to dvanácté bylo ve zvláštní světnici. Ludvíka
ta paní hned sebrala, vedla ho do té světnice a poví-
dala: „Milý Ludvíku, my již tak dávno jsme tady zača-
rovány. Tys nás přišel se svými bratřími vysvobodit.
Budeteli se dobře držet, budete vy i my šťastni. My jsme
tu skrze jednu čarodějnici začarovány, a ta vám bude
veliké překážky dělat, ale vy se jí v ničem pod-

Kulda. I.

12

178

manit nedejte. Ty máš s sebou 11 bratrů, necháš
jich státi od deváté až do jedné hodiny s půlnoci na
stráži, každého čtvrt hodiny. Ten první, co bude tu čtvrt
hodiny stáł, bude vidět mnohá vojska táhnout, a hudba
bude velice pekně hrát; když přijdou naprotiv němu, zů-
stanou stáł, a namíři své kusy, a budou zrovna do něho
střílet; ale on nechał nikdy ze své boudky strážnické
nevyjde. A podobně ať se chovají také ostatní bratří!“

Jak bila devátá hodina, zavedl Ludvík prvního bratra
na stráž a dal mu naučení, jak se chovati má. — Hned
slyšel hudbu krásnou a viděl veliké množství vojska, které
proti němu táhlo a zrovna před ním se postavilo. Když
se postavilo, namířilo své kusy proti němu, jak v boudce
stál, a střílelo do něho; rány slyšel a oheň viděl, až mu
hrůzou vzhůru vlasy vstávaly, ale nic se mu nestalo; on
stál pevně v boudce své. Na to se vojsko změnilo, a při-
jelo 12 obrů: ti všickni začali svými paláši do té vo-
jácké boudky sekať; on ale přece neuhnul.

O čtvrt na desátou přišel druhý bratr na stráž. Když
ale ten druhý bratr zatáhl, přijelo najednou 12 ženských
na koních; všecky se svých koní dolů poskákaly a chtěly
bratra na stráži vítať; ale on začal do nich svým palá-
šem sekať. Ty se najednon změnily, a začala muzika
hráť, při které začali samí jeho známí tančit, co jich ve
své vesnici měl, a pořád ho volali, aby šel mezi ně se
obveselit; ale on neríkal nic. Na to přijel jeden s tra-
kačem, ten týrakačybyljen opůl kolci, a zrovna do
té boudky naň jel. On ale křičel na něj: „Stůj!“ — Ten
mu ale odpověděl: „Křič ty jak chceš, já přece zrovna na tě
pojedu!“ — Když již přijížděl k samé té boudce, bratr na
stráži vytáhl paláš a seknul po něm; jak po něm seknul,
hlavu mu na ránu uťal, a ten se ztratil i s trakačem.

179

O půl desáté šel třetí bratr na stráž. Tu přijely
dvě eskadrony kavalerie, u které ti bratři slou-
žili. Ti mu řekli: „Vidíš, tys myslil, že vás nenajdeme,
když jste od nás uprchli, a my jsme již tady.“ — On jim
odpověděl: „Což se my vám naprotivíme? Však nás
nejmladší bratr, Ludvík svedl k tomu;“ a již chtěl vy-
stoupiť ze své boudky; ale jak pravou nohou vystoupl,
ti ho hned chtěli na kusy roztrhač. V tom ale Ludvík
stál ve bráně, a začal svým palášem mezi ně sekač, až
milého bratra přece obojoval.

O třech čtvrtích na desátou přišel čtvrtý bratr na
stráž. Jak ale ten přišel, zase celá armáda proti němu
tábla; ale Ludvík mu dal naučení, že kdyby se mu co
chtělo před oči stavělo, aby na nic nedbal, aby jenom
udatně na stráži stál, za čtvrt hodiny že se to všecko změní.
Armáda postavila se kol kolem zámku, a stříleli, sekali,
píchali do bondy, až bratr na stráži již strachem nic neviděl
a neslyšel. Když se armáda ztratila, byl již málo živý.

O desáté hodině přišel pátý bratr na stráž. Tu přijelo na dvanácti koních 12 ohnivých mužů, a ti obstoupili do kola tu vojáckou bondku a všickni začali do ní sekač. Ten již měl toli hrůzy, že začal hlasitě volač na bratra Ludvíka. V tom ale, co zavolal, ti ohniví muži bondku s ním vyvrátili, a v tom on vystřelil. Jak vystřelil, Ludvík hned s hlídkou*) vyběhl. Jak ale přiběhl k té boudce, ničeho tam nebylo, ale bratr již neživý byl. Ludvík ho chytl za vlasy, zatřepal jím a řekl: „Ty pěkně střežíš!“ — On se zpamatoval a pravil: „Bratře, tos měl vědět, jak mi včil dobře bylo; já jsem jak živ v tak krásném paláci nebyl jak včil; ti ohniví

*) S hlídkou t. j. patrolou (patrouille, francouzsky).

12*

180

muži mne sebrali s sebou a řekli mi, že tu včilší čtvrt hodiny budeme všickni mět dost práce, že do té jedné hodiny nebudeme stáť.

O čtvrt na jedenáctou přišel šestý bratr na stráž. Ludvík šel k té černé paní, k princesce, a povídal jí, že tenkrát je s nimi zle. Ona mu odpověděla: „Milý Ludvíku, všecko to bude dobře; budete prvé hotovi než do jedné hodiny; za tu včilší čtvrt hodiny nás vybojujete; nebo včil nás dvanáct samých s vámi bojovati bude; ale nechť se vám v jakékoli způsobě zjevíme, jenom o naše živobytí musíte hráť. Jak nám všem dvanácti hlavy neutnete, nevyjdete odtud živí. My všecky teď pojedeme na ohnivých koních, paláše budeme mít tak dlouhé jak vy, ale vy na svých koních nesmíte jeít, neboť vy byste nám neutekli; v druhé konírně jest jinších 12 koní, na ty sobě posedejte, a ty si sedneš na brůnu*). Ale včil necháš toho sedmého bratra stáť na koni na stráži, a vy se přichystáte po straně a jak on vystřelí, hned abyste tam byli.

Když byl šestý bratr rozličnými ohnivými zvířaty strašen a znepokojován, bylo půl jedenácté, a sedmý bratr přišel na koni na stráž. Tu přijelo 12 princesek na ohnivých koních, a jely zrovna k němu do té boudky a začaly do něho ohnivé prskavky pouštět. On vystřelil, a Ludvík s ostatními desíti bratřími přijel, začal hned rozkazovat, a princesky všecky hned proti nim jely a začaly sekat, ta prostřední princeska skočila k tomu bratrovi, co na stráži stál, a on, jak ji poznal, hned jí ruku podal, a ona mu ji hned upálila. Tu najednou začali

*) Brůna, bron, broný kůň, plísek, plesnivec, sivý kůň, sivka, plavka, ein Schimmel.

181

všickni koňáci slábnouť. Ludvík ale, jak poznával, že již
slábnou, měl od té paní černé prsten, zatočil tím prste-
nem na prstě, a ony se hned všecky ztratily. — Přišel
k svému bratrovi, co měl ruku upálenou, a začal mu
hřešiť, že mu poručil, aby se ničemu nedal omámiť,
a on že se přece tomu poddal. On pravil: „Bratře,
víš co, však ta černá paní snad bude míti takovou
masť, co se mi pod ní ta ruka zase zhojí.“ —
Ludvík mu na to odpověděl: „Já vím, že se ti ruka
zase zhojí, ale my musíme ještě jednu noc skrze tebe
trávíť!“

Ostatní bratří stáli na stráži až do jedné hodiny
s půlnoci, ale nic více se jim před oči nestavělo.

O jedné hodině ale, jak se bratří položili na svá
lůžka, zámek začal hořeč. Ludvík vida, že zámek
hoří, běžel k té nejmladší princezně a radil se jí: co
včil budou dělat? Ona mu řekla: „Víš, milý Ludvíku, co:
ty včil musíš trpět za všecky; tam v tom třetím dvoře je
ta čarodějnice, ona vás chce všecky spáliť; ty ale jsi tak
čerstvý a obratný na své brůně, sedni si na ni a jeď do
toho třetího dvoru. Ona včil právě pije ze studnice vodu
a má proutek za sebou; vezmi jí ten proutek a čukni po
ní a jak se ti v kámen obrátí, již se na ni více nedí-
vej a hned přijď sem.

Ludvík sedl na koně svého a jel do třetího dvoru.
Když tam přijel, právě to tak bylo, jak mu princeska po-
věděla; on sebral proutek a čuknul po čarodějnici, a ta
se hned v kámen obrátila.

Když ale přijel zpátky, již byly všecky princesky
spolu, a všecky byly již bílé. Hned milému Ludvíku ve-
lice děkovaly, že už on jich jedenkráte přece vysvobodil.
Potom šly do konírny a tam daly svoje koně zapříhnouť,

182

posedaly na svoje kočáry každá s jedním bratrem a jely
k otcovi.

V té cestě ale bratří zase proti Ludvíkovi smýšleli,
že když se to přednese u krále, že on jich sám vysvo-
bodil, tak on dostane sám království a s nimi kdo ví jak
bude. Princeska nejmladší ale se dozvěděla, že bratří o
jeho živobytí hrají. Ona bned jela zpátky s Ludvíkem,
jich nechala jeť po předku a řekla: „Víšli co, tvoji
bratří té chtí zabít!“ — On ale odpověděl: „Já se jich
všech nebojím!“ — Na to ale oni všickni proti němu po-
vstali a začali se s milým Ludvíkem sekat. Ludvík ale
byl obratný, bránil se, všem blavy utal, a jel s dvanácti
sestrami ke králi.

Jak ho král z daleka spatřil, bned kázal, aby všecko
vojsko vytáhlo, a dělal mu parádu největší a vítal ho
vlastnímímém Lúdvíkem: „Vítej, Ludvíku,
mladý panovníče! Vím, žeš ty mé dcery osvobodil, a já
jsem na tebe již dávno čekal; ale kde pak máš svojich
11 bratrů?“ On mu na to odpověděl: „Milostivý králi,
moji bratří mne již chtěli dvakrát zabít, tak jsem byl při-
nucen, mezi nimi se bránič; na to mi Pán Bůh štěstí
dal, že jsem je všecky porazil.“ — Král mu odpověděl:
„Když jsi to sám vybojoval, sám také budeš mít všecko!“
Potom mu bned s nejmladší princeskou dal svadbu stro-
jič. Ludvík vzal si ji za manželku a byl králem; a jestli
nezemřel, tož žije podnes.

37. Kdo zlého volá, dovolá se ho.

Byli dva bratři, jeden byl chudobný, a druhý byl
bohatý. Chudobný se chtěl vypravič s tím bohatým do

183

lesa na drva a přišel pro něho ráno. Ten bohatý ještě
spal. Žena toho bohatého dala švakrovi kousek chleba,
ale její muž nechtěl vstáti, že až se naspí*). Chudobný
bratr jeho šel sám do lesa a toho chleba kousek sjedl
v cestě. Když pojedl, povídal sobě: „Bože, což to mám
za stravu na celý den?“ — Když přišel do lesa, ten kou-
sek chleba, co mu ostal, dal si na peň, a dělal drva.
Potom již mdloba naň šla a chtělo se mu velice jíst. Šel
pro ten kousek chleba, ale již ho tam nebylo. On však
hned toho zlého nezpomínal**), ale povídal si:
„Pán Bůh dal, Pán Bůh vzal!“

Tu přišel černý chlapíček, ten chléb mu při-
nesl a povídal mu: „Když ty jsi mne nezpomněl,
já jsem ti ho navrátiť musel.“ — Potom se mu namlou-
val, že půjde k němu do služby; ale ten bídný***)
člověk mu odpověděl: „Jak bych tě do služby bral, vědyt
nemám sám co jíst!“ — Ten černý chlapíček ale porád
mu říkal, aby ho jen vzal do služby. Když jináč nebylo,
tož si ho vzal; onť nevěděl, co byl za jeden.

Ten chlapíček hned vzal celý strom, až se jeho
hospodář nad tím velice divil, neboť on sám nesl
jenom trošku proti němu. Za maličký čas malý pacholek
nanosil drev dost, ale neméli co jíst. Pacholek povídal:
„Hospodáři, já půjdu na mlatbu!“ Hospodář na
to svolil.

Přišel k jednomu sedlákovi a povídal, že mu půjde
mlátit. On ho hned vzal, a pacholek mu řekl, že mu sám

*) Až se naspí říká se u Rožnova, tak jako: až se
nají, napije.

**) On hned toho zlého nezpomínal krásně řečeno
místo: „On hned neklnul“ (neklel).

***) Bídný t. j. chudý, chudobný.

184

všecko zboží*) vymlátí. Vymlátil mu všecko: obil**),
ječmen a žito**), a na jednu hromadu házel všecko
zboží, co zbylo.

Sedlák se přišel na něho dívat a křičel, že co to
dělá! — Pacholek ale mu odpověděl, aby poshověl, že
bude hned dobře. Potom jak začal víť, každé zrnko
na zláštní hromadu šlo. Jak mu to všecko spravil,
sedlák se ho ptal, co za to bude chtět. Pacholek mu
odpověděl, že špetku toho zboží. Sedlák mu svolil,
že co unese, aby si vzal. Pacholek pravil, že si půjde
pro měch. Jak pro ten měch šel, viděl jednu robu, a
ta bělila plátno, a povídala: „Nechť si ho čert sebere,
já ho sbírať nebudu.“ Pacholek, jak to slyšel, šel, sebral
to plátno, ušil si veliký méch a všecko zboží do něho
dal; ale ještě mu scházelo do toho měcha, tož milý se-
dlák musil sesypať všecko zboží, co měl na hůře. Sedlák
se smál, myslil, že to neunese, a sesypal mu všecko. Pa-
cholek ale všecko to zboží vzal na rameno a unesl ho.
Sedlák, když to viděl, pustil na něho hřebce; ten hře-
bec velice kousal, a sedlák myslil, že ho potrhá a že on
to zboží pustí. Ale pacholek popadl hřebce, hodil ho také
na záda a i toho nesl. Potom pustil sedlák na něho býka:
ten velice bodal a rohama hnal; pacholek vzal i býka,
a na záda s ním. Sedlák pustil na něho kance, ten
byl velice zlý, myslil, že ho roztrhá a že on všecko pustí;
ale pacholek vzal i kance a všecko donesl domů svému
hospodářovi.

Zboží měli a ta hovada též měli, ale mastnoty
neměli. Pacholek zas šel, a tam roba vážila máslo;

*) Zboží t. j. obilí.

**) Obilí t. j. žito, jinde réž.

***) Žito — rozuměj pšenici.

185

spadl jí kámen na prst, a ona hned zavolala: „Nechť to
máslo čert vezme!“ — On hned přiskočil, všecko máslo
sebral a šel s ním domů; včil měli čím mastiť.

Ale ten sedlák šel s tou robou naňho žalovat, že
co to má za čeledína? Šel do zámku představit se, a ti
páni se ho ptali, proč to zboží sedlákovi a proč to máslo
robě vzal. On jim odpověděl, že mu sedlák svolil, vzíti
sobě, co unese, a ta roba že povídala: „Nechť to máslo
čert vezme!“ Oba nic nevyžalovali a museli s nepoří-
zenou odejít.

Ale ti páni, když slyšeli, že má ten pacholek tol-
kou sílu, povídali sedlákovi, že musí přivézt ten a ten
velikánský strom do zámku zejtra do poledne; jak on
ten strom přiveze, že bude ještě smět toho pacholka míč
u sebe; ale jak ho nepřiveze, že budou oba o krk
menší.

Šli domů; sedlák měl velikou starost, ani spáť ne-
mohl; ale ten pacholek dobře spal. Již bylo devět hodin,
ještě spal. Hospodář vstal skoro ráno a vždycky svého
pacholka budil, ale ten mu vstávač nechtěl, že má času
dost. Sedlák již nad tím plakal. Tož ten pacholek
vstal, zapříhl ta tři zvířata, a již se k tomu lesu bral.
Jel pro milý strom. Když tam přijel, viděl, že se dru-
hým sedlákům lámala kola, a on měl jenom lehké ko-
lečko z kolovrátku *). Přišli k milému stromu, ten
byl velice veliký, že ho nebylo ani přehled-
nouč. Milý pacholek popadl strom, vytrhl ho i s ko-
řeny a položil si ho na ten svůj vozík. Sedlák si sednul
na hřebce, ale ohlednouč se nesměl. On se ale přece
trošku ohlednul, a tu spatřil, že, kde jedou, json samé

*) Kolovrátek jistý druh přeslic.

186

bařiny, a zdálo se mu, jako by se měli vyvrátiť; také
viděl, jak sami zlí duchové ten strom drželi. Jak jeli
přes město, ten strom porouchal domy, co byl tak
velký. Když ale přijeli před zámek, všeci páni utekli,
co se toho polekali; ten pacholek se mu ale zmi-
zel a nikdy více ho nespatřil.

38. Chlupatý princ.

Byl jeden král a měl syna, a ten již byl veliký.
Král mu chtěl odstoupiť království a kázal mu, aby se
oženil. On pak se ženiť nechtěl, že se mu nelíbila zádná
z jeho stavu královského, a ríkával, že jakou bude chtět,
tu si vezme. Král mu povídal, že to nemůže být, ale
přece povolil mu, že měl jen toho.

Syn odjel do světa a hledal dlouho. Jedenkráte
jel vesnicí, a tam prala sedlákova dcera své šaty; ta
se mu ulíbila. Vešel na vodu a mluvil k ní: „Vy,
panenko, jestli pak byste mne chtěla?“ Ona mu pravila,
aby neměl z ní smíchu. On pak řekl jí, že nemá žá-
dného smíchu a že bude královnou.

Šel s ní k jejímu taťkovi a povídal mu to. Otec mu
také pravil, aby toho nedělal, že jeho dcera nehodí se
do královského rodu a že je chudobná. Princ však ne-
chtěl od svého odstoupiť a šel to oznámit svému otci
královi. Král mu na to odpověděl: „Jest to sice chyba,
že si chceš dceru sedlákovu vzíti za manželku, ale když
jináč nechceš, jeď si pro ni.“

Dal zapřahnout pro sebe a pro nevěstu čtvero koní,
a pro její rodiče po dvouch. Všickni přijeli do paláce
královského, a byla svadba.

187

Po svadbě za půl druha roka musil mladý král
do vojny. On již dávno znamenal, že matka královna na
jeho ženu měla záškvaru*), proto že pochází z chu-
dobného stavu. Hledéla, jak by ji z hradu králov-
ského vybyla. Nežli mladý král do vojny odešel,
řekl manželce své: „Manželko, co ty podpíšeš, tomu
budu věřit!“

Když odešel, matka přemýšlela, jak ji vyzbýti
pryč. Chtěla to udělat všelijakými konci, až pak
slyšela, že v tom městě bývá čarodějnice, tu hned
dala si zavolať, aby jí poradila. Čarodějnice ptala se,
jeli těhotná. Matka odpověděla, že je. Čarodějnice na
to povídala: „Tož jí pomůžeme.“ Dala matce královně
prášek a řekla: „Při stolování dejte jí ho do kofíku, ať
ho vypije, a bude hned spomoženo.“ Mladá královna při
stolování vypila ten prášek s vínem, a za dva měsíce po-
rodila chlapečka chlupatého.

Matka synovi svému do vojny odpísala, jak a kte-
rak. Mladý král na vojně měl z toho žalost velikou a od-
písal manželce své, aby mu sama dala zprávu, jeli to
pravda nebo není. — Ona sama odpísala, že je tak.

Včil psal mladý král z vojny matce své, aby man-
želce jeho vydali na rok stravy a všech potřebných věcí
a zavedli ji i s chlapečkem k moři; tam ať se uplete
loď, a na tu loď ať se naloží strava, potřebné věci, jeho
manželka a rozeňátko a ať se pustí po moři.

Ona se plavila, až bylo nedaleko půl roku; chlapec
byl již chytrý, bylo mu již tři čtvrtě roku, již mluvil a
učil se modliť Otčenáš. Ona si ho sama křestila na

*) Měla na ni záškvaru, t. j. měla na ni zlé
oko — vysvětlil pohádkář sám.

188

čluně, proto že ho doma nepřipustili ke křtu, a dala mu
jméno Janek. Matka mu povídala, že má na nebesích
Otce, a vykládala mu o světě, o městech, a o lesích, kde
bývá černo. Chlapec se jí ptal, že jest pořád bílo, kdyže
přijdou do lesa, kde by bylo černo. Matka odpověděla:
„Až dá Bůh, přijdem, co bude a i černo.“

Po roce již nebylo stravy, a tu připlonli k lesu.
Chytli se stromu a vylezli do hory. Matka povídala:
„Janku, tu budeme, a spravíme si nějakou boudku.“ Janek
pak řekl: „Ukažte mi, jak bych postavil tu boudku.“
Ona mu to ukazovala, a on nanosil kamení a dříví, a
ustavili boudku. Potom něšel Janek od boudky na bok
a stál mezi stromovím. Když tak stojí, letěl vedle něho
jelen. Janek udivil a ulekl se, co to je. Šel do boudy
a volal: „Maměnko, letělo tu veliké zvíře: mělo čtyry
nohy a dva veliké rohy.“ — Matka mu povídala: „Ne-
mohls ho chytiť? To byl jelen; byli bychom pekli!“ —
Janek odpověděl: „Já jsem to nevěděl, až zejtra ho chytnu.“

Na zejtří zase stanul na boku u boudy, a jak přile-
těl jelen, dráp ho za rohy, přivlekl před boudu a volal:
„Již je tu; jak pak ho mám zabít?“ Matka odpověděla:
„Napřed ho udeř do čela, a potom ho zapíchueme nožem,
svlečeme ho, jak ti to ukážu.“

Rozpárali ho, svlekli mu kůži, rozsekali maso a dali
ho vařit. Když se najedli, povídala matka: „Ale, Janku,
kdybysme hovězího masa měli? Jdi se podívat do města!“
Janek se ptal: „Kde pak v městě dostanu masa?“ —
Matka odpověděla: „Kde se uhledneš kouřit, tam bude
město; a kde bude hromada psů, tam jsou jatky *).“

Přiběhl k městu, a strážníci na bráně ulekli se ho

*) Jatky čili masné krámy.

189

a stříleli po něm; ale žádná kulka se ho nechytla. Janek běžel do města a vida hromadu psů, letěl mezi ně: psi se rozběhli, šel do jatek, nebylo tam žádného řezníka, všickni utekli; tož on vzal si masa, co mohl unést a běžel do lesa k matce. Matka mu povídala: „Ano, to je to hovězí maso, ale chleba a rohlíků bysme také potřebovali.“ Janek povídal: „Že jste mi to neřekla? Ale půjdu zase; máteli měch?“ — Matka mu dala jehlu a nič, a Janek zase běžel.

S brány na něj zase stříleli, ale když se ho žádná kulka nechytla, rozběhli se strážníci strachem, a on vběhl mezi prodavačky, které také všecky odběhly. Janek si tam vzal kus plátna, ušil měch, sebral chléb a rohlíky a hodil také několik kousků psům, a ti ho měli rádi. Zase to donesl matce.

Měšťané vedli stížeň u krále, že jim takovou škodu dělá. Král se uvolil, že mu sám všeho dá, a tázal se, kdo by se obral, co se ho chce optať, že dostane obdarování. Jeden se chtěl na to dáť. — Matka zase řekla: „Ale, Janku, potřebujeme mouky, vína a soli, a prase by nám také bylo dobré, pekli bysme buchty a mastili jich dobře.“ — Janek odpověděl: „Donesu to, buďte jistá.“ Sebral se a šel.

Stráž byla dvojnásobně obsaděna; když přiběhl Janek k bráně, byl tam jen ten, co čekal, ostatní utekli; ten pak se na bráně ukryl. Janek když ho tam uviděl, přišel k němu a volal: „Co tu děláš? Ty na mne čekáš?“ — Čekám na tě, řekl strážník, král ti vzkazuje, abys k němu přišel, že ti zaopatří, co potřebuješ.“ — Janek odpověděl: „Kde je král? Doved mne k němu!“ — Strážník pravil: „Dovedu,“ a šel s ním ke královi, a král, když z okna tu obavu špatnou viděl, nepředpu-

190

stil ho. Janek ale kopl do dveří, všel a pravil: „Co mi
chceš, králi?“ — Král pravil, že mu dělá velikou škodu.
— Janek povídal: „Co ti dělám za škodu?“ — Král mu
řekl, aby mu již více žádné škody nedělal, ani jeho mě-
štanům, že ho zaopatří, a ptal se ho, co potřebuje. —
Janek odpověděl: „Potřebuji víno, mouku, sůl a prase.“
— Král jej vzal s sebou do sklepa a dovolil mu, aby
pil z prvé bečky. Janek ale řekl: „Králi, pij ty napřed,
a pak budu teprv já píť!“ — Král tedy pil napřed. a
potom Janek okusil vína ze všech beček; až v zadní
bečce se mu víno líbilo, proto řekl: „Králi, toho mi
dáš!“ Král svolil, Janek vzal bečku na ramena, zanesl
ji do lesa matce a ptal se jí: „Je to ono?“ — Matka
praví: „Ano,“ a poslala ho pro tu mouku.

Janek zase šel ke královi a řekl: „Včil mi dej té
molky!“ Král ho vedl do zásobárny, tam si Janek vzal
čtyry pytle molky a špalek soli a šel domů. Potom šel
pro prase; i to dostal, a král mu kázal: „Přijdějte
ke mně, budu s tebou rozprávět!“

Janek zanesl prase do boudy kamenné a ptal se
matky, máli zejtra jít ke královi, že prý s ním chce roz-
právět, ale že neví co. — Matka mu dovolila, že může
jít. Janek přišel a král mu pravil: „Když jsi tak silný,
jeď s mým princem; za lesem jsou tři princesky, a kdo-
koliv pro ně jel, každého tam loupežníci zabili; jeď tam
se synem mým, aby nepozbyl života.“ Janek odpověděl:
„Půjdu, a neboj se nic, tvůj princ přijde zase zdravý
nazpět!“

Hned sedl princ do kočáru a chtěl, aby si Janek
sedl s ním; ale Janek nechtěl a řekl: „Já mám lepší
nohy nežli ti koně a poběhnu pěšky!“ Kočár jel, a Janek
hned po předku, hned po zadku letěl. Když přijížděli

191

k tomu lesu, pustil se po předku, a tam byly dvě cesty, jedna čihy a druhá hot. Janek se pustil v pravo, a kočár jel v levo, neboť kočí Janka před sebou neviděl. Janek neslyše dlouho kočára, pomyslil si: „Kde pak je tak dlouho?“ Potom se vrátil a běžel na levou cestu.

Když přiběhl ke kočáru, uhlednul prince u kočáru klečet, a kolem něho byli zbůjníci. Janek křičel na něho: „O ty hloupý chlape, co tu klečíš, hned běž a sedni si.“ — Těch zbůjníků bylo bez jednoho šedessát. Janek kázal princovi: „Jeď, já se tu spravím!“ Kočár odejel, a Janek chytl každého za krk, uhodil jím o zem a tak všecky poházel mrtvé na hromadu, jenom náčelníka nechal, a tomu povídal: „Ty mi včil ukaž, kde máš svoje věci a klíče od nich!“ Náčelník mu ukázal plné sklepy zlata, stříbra a šatstva všech královských princů, co tam přišli o život. Janek mluvil: „Včil mi dej ty klíče!“ Náčelník zbůjníkův prosil, aspoň ty aby mu nechal. Janek ale klíče odebral a řekl zbůjníkovi: „Včil půjdeš za mnou!“ On šel až ke hromadě, kde ostatní zbůjníci mrtví leželi; tam i jej popadl za krk a položil ho mrtvého na ně. Potom běžel za princem.

Princ ale spíchal, co by mu odjel, aby ho němohl dohonił. Janek to zbačil*), že mu chce odjeť; pospíšil za ním a když ho dohnal, koně mu zastavil a řekl: „Kdyby se mi trošku chtělo, udělal bych ti co těm.“ Princ ho ale prosil, aby mu odpustil, a děkoval mu, že ho od smrti vysvobodil. On mu odpustil, a jeli dále, až přijeli do hradu, kde ty tři princky byly.

Princ si oblíbil tu nejmladší z nich, a otec král mu ji slíbil. Za několik dní měla býti svadba. Avšak ty starší

*) Zbačil to, t. j. zpozoroval to.

192

dvě záviděly to sestře mladší a umluvily se, že ji připraví
o život. Janek to zpozoroval, a proto vlezl pod postel
té nejmladší princky: O půl noci přikradly se starší dvě
sestry k ní a zavraždily ji. Janek jich viděl, ale byl tak
unaven, že se nemohl zpamatovať. Potom zase na ráně
tvrdo odespal. Ráno přišel otec se dívat a nalezl dceru
zabitou. Zůstalo na tom, že ji musil princ zabíti, neboť
spal ve vedlejším pokoji. Hned byl odsouzen na smrt,
a již ho vyvedli, aby byl oběšen.

Janek procitl a běžel do pokoje k princovi. Nebylo
ho tam. Letěl dolů ke kočímu, ptal se, kde je princ.
Kočí mu vypravoval, že ho odsoudili na smrt, proto že
prý zavraždil nejmladší princku, svou nevěstu, a již prý
ho odvedli k šibenici.

Janek odběhl tam, lidé všickni uhýbali. Když tam přišel, princ již klečel na kolenách a měl býti oběšen. Jan zkřikl: „Co tu klečíš?“ — Princ odpověděl: „Katať ni!*) Hned by již bylo po mně, kdybys nebyl přišel!“ Jan volal: „Kteří tě odsoudili?“ — Princ odpověděl: „Již jim to miň! Oni mysleli, že jsem já zavraždil princku!“ — Jan zvolal: „Pojď se mnen ke královi, a já mů povím, kdo princku zavraždil.“

Kati odstoupili, a princ šel s Janem ke královi do
hradu, a ten se velice zarmoutil, že dcery jeho starší za-
vraždily sestru nejmladší. Král hned je dal předvolati
a vyslýchati, ale ony zapíraly. Tu vystoupl Janek a pra-
vil: „Tys přinesla o půl noci světlo, a ty nůž, a zapře-
teli to, dostanete každá jednu, že bude hned po vás.“
— Sestry se polekaly, vyznaly vraždu spáchanou a hned

*) „Katať ni“ v okolí Rožnovském, jinde na Moravě:
„Šlaka bych“ totiž neklečel.

193

byly od souzeny na smrt a od praveny. Král pak dal krá-
lovství své princovi za utrpené strachy a nevinné od-
souzení.

Včil zase jeli nazpět domů do města; když přijeli
na to místo u silnice v lese, kde mrtví zbůjníci leželi na
hromadě, slezl Janek s kočáru a kázal princovi, aby také
slezl. On slezl, a Janek mluvil k němu: „Hle jak tu json
na hromadě, tak bys ty sám mrtev býval. Tam jsi žádnou
z těch princek nedostal, tedy včil tuť poklekni a slož mi
přísahu, že si vezmeš mou maménku za manželku!“ —
Princ bědoval, že si má vzíti za manželku matku jeho,
která snad je taková jako on. Ale Janek mu povídal,
že je pěkná. Princ tedy řekl: „Nechť je vůle Boží,“ a
přísahal, že si ji vezme.

Jak přijeli domů, hned byla hostina. Tatík se ptal
syna: „Jak se ti dařilo?“ Syn vykládal tak a tak, a
všecko, i to řekl, že přísahal, vzíti si za manželku Jan-
kovu matku, sice že by nebyl ostal na živě. Král řekl:
„Což dělat? jináč není!“ a hned naporučil, aby pro ni
jel a vojsko aby se postavilo před palácem a očekávalo
ji. Princ, když odjížděl, slíbil, že, budeli hezká, dá zna-
mení ohněm u lesa. Jel tam a vzal mýdlo a krásné šaty
s sebou. Ona se na břehu mořském umyla a oblekla.
Princ, jak ji spatřil, měl radost, dal umluvené znamení
a jel s ní do města.

Jak přijížděli k městu, vojsko střílelo a zavzněla
krásná húdba. Janek, který běžel vedle kočára, jak to
uslyšel, řekl matce: „Maměnko, kdybych to byl věděl, že
ti chlapi s těmi dřevěnými troubami umějí tak hráti,
dávno bych je byl všecky do lesa sebral, aby vám tam
bylo veselo“ Potom lítal přes ten kočár a skákal samou
radostí, že maměnka dostala se za krále.

Kulda I

13

194

Měla býti hned svadba. Ale matka Jankova povídala, že byla provdána za krále toho a toho a že neví, jeli ještě na živě. Hned se tam vypravili rychlí posli a přinesli zprávu, že král se více z vojny nevrátil a v ní zahynul. — Nyní teprv svolila k svadbě, kteráž byla hlučná a slavná.

Několik roků žili již spolu šťastně, a Janek býval také v zámku. Ale najednou ostal smutný. Matka se ptala: „Co je ti?“ Janek pak odpověděl, že mu je teskno a že ho je hanba bývati mezi nimi; prosil maměnku, aby s ním vyšla, kde žádný nechodí. Matka s ním šla do pole. Tu on jí povídá: „Maměnko, tu máte nůž, a probodněte mne!“ Matka mu řekla: „Ty jsi mi prokázal tolké dobrodiní, jak bych ti to mobla učiniť?“ — Janek nechtěl jináč, prosil ji do třetice a pak žádal, aby aspoň tím nožem proti němu zaměřila, že on se zapíchne sám. Ona tak učinila, on se jí vrhnul na nůž, a jak se toho nože dotkl, medvědí kůže s něho spadla, a on ostal krásným mládencem. S velikou radostí vrátili se do hradu, a mladý král, jeho otčim, pravil: „Víšli co, Jene, já budu zde kralovati, a ty budeš míti to druhé království!“ Ale Jan odpověděl: „Otče, já mám více majetství, nežli zač obě vaše království stojí: tuť jsou klíče od mých pokladů: pojeďme tam a rozdělíme se.“ Sebrali 24 vozů a naložili na všecky zlato, stříbro a drahé vzácné šatstvo. Jan pak převzal to království po třech princkách a panoval tam dlouhá léta.

## 39. Boty, plášť, klobouk a prsten.

Byl jeden kovář a měl jediného syna na rodě; bylo mu Jan. Dal ho učiť do škol na knězství. Ale nastaly zlé časy, otec i matka schudli a museli syna strhnout s učení.

195

Jan měl šestero škol, a přece nemohl rodičův svých vyživit. Jednoho dne řekl: „Otče! matko! Co by ze mne doma bylo? Kanceláře tu není, abych byl písařem, a na řemeslo již jsem starý. Půjdu do světa, najdu si nějakou službu a budu vám peníze posílat. Až budu velikým pánem, prodáte chalupu a pojedete za mnon!“ — Otec i matka plakali, že jich můní opustit, ale věděli, že má pravdu, že by doma z něho nic nebylo. Propustili ho a požehnali mu na cestu do světa. Jan plakal, až mu srdce usedalo, když odcházel od rodičů stařičkých.

Šel od rána do poledne. O polednách sedl si u studdánky pod lipou, jedl a pil, a posilnil a občerstvil se. Šel dále až do samé noci. Šel neznámým krajem a musel v lese noclehovat. Druhého dne zase šel a přišel na pusté hory. Tam zůstal stáť a pomyslil si: „Milý Bože! kde pak se dějn?“ — Stál hodnon chvíli, a potom šel zase dále. Přišel do pékného údolí a tam nabyl třech bratrů. Ti se vadili, až by se byli sbili. On se jich ptal: „Co pak máte mezi sebon?“ — Nejstarší odpověděl: „Umřel nám otec a poručil nám boty, plášť a klobouk; každý chce míť ty boty.“ — Jan se optal: „Proč pak?“ — Nejstarší bratr řekl: „Protože mají takovou moc, že kdo je obuje na nohy, v okamžení, co si pomyslí, ujde deset mil; plášť má takovou moc, že kdo ho má, může letět jak chce vysoko a daleko; klobouk má takovou moc, že kdo si ho dá na hlavu, žádný ho nevidí.“ — Jan povídal: „Vyť jste bratři, nevaďte se, ale mějte se rádi. Abyste se déle nehádali, já vás rozsoudím. Dejte mi ty věci.“ — Dali mu boty, plášť i klobouk. Jan si posadil klobouk na hlavu, a neviděli ho; vzal plášť na sebe a boty do ruky: a ulítl tam ten.

Odletěl kus cesty a tam si sedl na kladu a obul

13*

196

si ty boty. Jak tam na té kladě seděl, klada se svrtla,
a hned uviděl, že je tam díra veliká. Vlezl do ní a při-
šel na schody; po schodech šel pěkně až dolů. Dole
byla veliká světnice, ale živé duše v ní nebylo;
jen jídlo bylo tam přichystáno pro jednu osobu. Když to
viděl, pomyslil si: „Mám hlad, zdali mám pojist?“ —
Opovážil se, položil klobouk na stůl a jedl.

Když pojedl, přišla do světnice stará bába a ptala
se ho: „Jak pak vám chutnalo?“ — „Dobře, odpověděl
Jan; dáteli mi u vás nocleh?“ — Stařenka řekla: „Dám
vám nocleh, dám, budeteli moci obstát; o půl noci při-
jde 24 duchů, a ti vás budou divně a jináč nutit
v karty a do tance; vy pak ale jen sedte, ani na ně
nehleďte.“

Přišla prvá noc; Jan seděl při večeři, a po večeři
zůstal za stolem. Po jedenácté hodině přišlo 24 duchů
do světnice, a nutili ho, aby s nimi hrál v karty. Nechtěl.
Když nechtěl, začali stavět kuželky a zvali ho, aby s nimi
hrál. Nechtěl. Když nechtěl, začala budba až milo hráti;
duchové žádali jej, aby s nimi šel tančit. Nechtěl, ani
na ně nehleděl. Tu ho začali tahati, rváti a bíti, že již
myslil, že mu bude konec. V tom však udeřila dvanáctá
hodina, a duchové zmizeli.

Ráno přišla stará bába a probudila ho, jak posud
na zemi spal. I ptala se ho: „Jak se vám spalo?“ —
„Dobře,“ odpověděl Jan. — „Ba nedobře, řekla stařena;
ale ta druhá noc bude ještě horší, můžeteli obstát: přijde
40 duchů, a budou vás nutit v karty, v kuželky a na
tanec; vy pak ale jen sedte, ani na ně nehleďte.“

Ve dne tam Jan pobyl, a dobře jedl. Přišla druhá
noc. Po 11. hodině přihrnulo se 40 duchů. Ti ho nutili
v karty, v kuželky a do tance. Jan nechtěl, seděl, ani

197

na ně nehleděl. Zase ho trýznili a tahali ještě více; ale když uhodila dvanáctá, nechali ho ležet a zmizeli.

Ráno k němu přišla stará bába, omývala ho vodičkou, přišel k sobě. I ptala se ho: „Jak se vám spalo?“ — „Dobře, pravil, ani jsem se neprobudil.“ — „Ba nehrubě, řekla stařena, měl jste špatný nocleh; ale ta třetí noc bude ještě horší, můžeteli obstáť; přijde 60 duchů, a budou vás nutit v karty, v kuželky a na tanec; vy pak ale jen sedte, ani na ně nehledte.“

Ve dne zase dobře jedl. Přišla třetí noc. Po 11. hODINĚ přihnalo se 60 duchů, ti ho obstoupili, lákali, zvali a nutili, aby s nimi hrál a tančil. Když pak nechtěl, chopili se ho a mlátili jím o zem,ovali a bili ho tak, že byl bez sebe a neviděl duchy odcházeł.

Ráno přišla ta stará bába, pomazala ho drahou mastí, a zase přišel k sobě. Stařena mu povídala: „Nebylo by se vám tak zle vedlo, kdybyste nebyl vzal třem bratřím boty, plášť a klobouk. Duchové byli by vás jen nutili, ale nebyli by měli žádné moci na vás. Že jste uposlechl rady mé a nešel s nimi brát. vysvobodil jste celé zakleté město i s krásnou princeskou, která hned k vám přijde. Až se vám dobře povede, navraťte cizí věci.“ To řekla a odešla.

Potom přišla osoba v bílých šatech, čistá, krásná princeska, a děkovala mu, že vysvobodil ji a celé město. Šel k oknu a viděl na ulici, že tam lidé chodí, vojáci a vozy se hemžejí. Princka mu povídala: „Já jsem jednoho krále dcera, a ty si mne vezmeš a budeš po mém otci králem. Ale můj otec bývá daleko odtud; tu máš prsten, půjdeme k otci mému.“

Oba šli odtud, přišli k otcovi, a již měla býti svadba. Jan chtěl míti své rodiče při tom, a proto žádal princku

198

a pravil: „Buď tak dobrá, a propusť mne k rodičům,
aby byli na svadbě naší.“ — Princka odpověděla: „Je
to velice daleko, ale dostaneš se tam. Prsten, který jsem
ti dala, má tu moc, že když jím zakroutíš na prstě a si
pmyslíš, v okamžení 100 mil ujdeš. Ale na cestě při-
jdeš ke královi, a ten má krásnou dceru; nesmíš pomy-
sliti ani na ni ani na mne, sice se prsten ztratí a ne-
dojdeš nikam.“

Jan šel, zatočil na prstě prstenem a hned byl na
sto mil u jednoho krále; ten měl několik synů, a byl
tam velice uctěn. Odtud přišel k druhému králi, a ten
měl dceru; ta byla sama na rodě, ale ukrutně sprostá.
Král stál na tom, aby si jeho dceru za manželku
vzal. — Jan si pomyslil: „Ty člověče, co pak myslíš?
Má nevěsta je tak hezká, že jí není ve světě rovné,
a tvá dcera je tak sprostá!“ Ale jak si na svou nevěstu
pmyslil, prsten se zatočil a byl ten tam.

Jan šel dále, byl smutný a pomyslil si: „Co počnu?
Od nevěsty jsem pryč a netrefím k ní ani k rodičům
svým.“

Když tak zarmoucený kráčel, zpomněl si na svůj
plášť a pomyslil si, kdyby byl u slunce, aby se ho
optal, kde by ten zámek byl. — Jak mile si to pomyslil,
přišel k slunci. Slunce nebylo doma, jenom jeho ho-
spodyně. I prosil ji, aby mu dala nocleh, že by se optal,
zdali slunce ví o tom zámku, kde jeho nevěsta bydlí.
Hospodyně popřála mu noclehu. Večír, když se navrátilo
slunce domů, tázal se ho Jan: „Víšli o tom zámku, kde
má nevěsta bydlí?“ — Slunce odpovědělo: „Nevím, nevím,
tam jsem nikdy nesvítilo! Jdi k měsíci a optej se!“

Když se vyspal, zaletěl si v plášti svém do hradu
měsíce. Když tam přišel, měsíce nebylo doma, a Jan

199

prosil jeho hospodyň, aby mu dala nocleh, že by se rád
poradil s měsícem. Hospodyň mu řekla: „Musíte dočkati,
až měsíc přijde domů, ale bude vám u nás tuze zima, můj
pán jest chladný.“ Jan odpověděl: „Již se tu někde
ukynu do kouta a počkám, až přijde pán; vždyť mám
teplý plášt. K ránu přišel měsíc domů, a Jan ho prosil, aby
mu pověděl víli, kde je ten zámek, v kterém jeho nevěsta
bydlí. — Měsíc pravil: „Nesvítil jsem v tu stranu nikdy;
ale jdi k větrovi, ten profonká každou d ru. snad bude
o něm vědět.“

Jan se sebral a šel k větrovi. Vítr nebyl doma; jeho
žena meluzína byla sama doma. Jan ji prosil, aby ho tam
nechala přenocovať až by její pán přišel. Žena větrová
se mu vymlouvala: „Milý brachu, to ti není možno; můj
pán silno fučí, bude ti velice zima.“ — Jan odpověděl:
„Já se tu skryja a skrčím; na zimu jsem dosti tvrdý a
mám teplý plášt.“ — Zůstal tam na noc. Po půlnoci při-
letěl vítr a pravil: „Koho tu máš, ženo? jest tu čuch člo-
věka!“ — Žena řekla: „Koho bych tu měla? Ty ses kdesi
čuchu člověčho nalokal!“ — Vítr povídal: „Kdosi je tu;
pověz!“ — Žena vyznala: „Nehněvej se, mužíčku, člověk
jest tu na noclehu a chce té prosit, abys byl tak dobro-
tiv, a dovedls ho na ten zámek, kde jeho nevěsta bydlí.“
— Vítr odpověděl: „Ten je daleko odtud, musím se
optati Pána, jak silno mám fučeti, zdali se tam do-
staneme. Byl jsem tam včera; má tam býti svadba, na
kterou již košile sušily; já jsem jim v tom pomáhal.“ —
Vítr šel se optat Pána a když se vrátil, řekl: „Mohu
silno fučeti, ale nevím, stačíšli mi.“ — Jan odpověděl:
„Mám dobré boty, a jistě ti stačím.“

Zabalil se do pláště, posadil si klobouk na hlavu,
obul boty a šel po předku tak čerstvě, že vítr ne-