— 119 —

ство въ кореня на думъ-тѣ, ако само и тукъ звукъ — е, не е вставенъ: грѣхъ, бѣд-а, гиѣв-ъ, бѣл-ъ, цѣл-ъ, рѣж-ж, зѣ-нѣ, пѣ-нѣ и пр. Буква ђ си остая неизмѣна въ кореня во всич- кы-тѣ прѣмѣны на думѣ-тѣ: грѣхъ-ъ, грѣш-енъ, грѣшж, прѣ- грѣш-ихъ, грѣх-ота, грѣх-овенъ и пр. а звукъ е, то изчез- нува, то прѣминува въ другы гласны. Напр. берж, брахъ, собирамъ, сборъ, лежж, лож-е, по-лаг-амъ, по-лог-ѣ.

2) Въ кореня на думы-тѣ буква ђ не може да ся сочетава съ шипящи-тѣ, ж, ч, ш и съ гортанны-тѣ: г, к, х (освѣнь думъ хѣръ).

Глаголы-тѣ: надѣжъ ся, одѣватъ ся, ся пишать съ ль, а производны-тѣ отъ нихъ сжествителны — съ е: надежда, одежда. Това го иска само-то произношеніе на тыя думы. Сжеств. рѣчъ, нарѣчіе, краснорѣчіе иматъ въ кореня — ль, а глаголъ-тѣ: рекъ, рекохъ, реченіе — думы отъ сжій корень — ся пишать съ е.

3) Въ неопрѣдѣлены-тѣ мѣстоименія приставка-та — ль, ся пише съ ль: нѣкой, нѣчто.

4) Глаголы-тѣ, на които во второ-то бѣдѣще ся чуе въ окончаніе-то я, ся пишать съ ђ не само въ това вре- мя, но и въ непрѣдѣлно-то минѣло и въ спрягателно-то и страдателно-то причастіе, както и въ сжествителны-тѣ, които ся производятъ отъ нихъ: видѣ (щж), видѣхъ, видѣлъ, видѣпъ, видѣніе, пѣ, пѣхъ, пѣлъ, пѣніе, пѣтъ, пѣсень и проч.

5) Въ чужды думы, които сж влѣзли или ся вносять въ языка и които не происходятъ отъ славянскый корень, ђ нійдѣ не ся пише; тамъ на всѣдѣ ся пише е: медикъ, сцена, театръ, аскеръ, мехкеме.

6) Прѣдлози-тѣ: прѣ, прѣдъ, прѣзъ, ся пишать съ ђ, зачто-то, кога ся падне на нихъ удареніе, ся изговарятъ: пря, прядъ, прязъ: прядѣда, на-прядъ, прязъ-нощь, прязъ-море.

Въ оныя думы, въ които, освѣнь буквѣ ль, има въ кореня още и е, мѣсто-то на първѣ-тѣ може да ся позна- ва по удареніе-то: желѣзо, слѣверѣ, беслѣда, и проч.

Край.

ОГЛАВЛЕНІЕ.

Сір.

3

Назначеніе-то на началіж-тж практичним грамматикж.

ЧАСТЬ І.

СОСТАВЪ-ТЪ НА РѣЧЬ-Тѣ.

Составъ-тѣ и видове-тѣ на прѣдложеніе-то. — Понятіе за прѣд-
ложеніе-то и за главны-тѣ му части — за подлежаще-то и
сказуемо-то. Знаци прѣпинателны

5

Второстенны части въ прѣдложеніе-то. Понятіе за опрѣдли-
телны-тѣ, допълніетелны-тѣ и обстоятелствены-тѣ думы.
Распространены и нераспространены прѣдложенія. Зна-
ци прѣпинателны. Понятіе за звателны-тѣ думы. Приложе-
ніе.

7

ВИДОВЕ ПРЪДЛОЖЕНИЯ.

А) Споредъ израженіе-то на подлежаще-то прѣдложенія-та бы-
ватъ личны и безличны. Понятіе за нихъ

12

Б) Споредъ взаимны-тѣ имъ едно къмъ друго отношенія прѣд-
доженія-та быватъ: главны, придавочны, въводны и вносны.
Понятіе за едны-тѣ и за другы-тѣ. Видове на придавочны-
тѣ прѣдоженія. Понятіе за придавочны-тѣ опрѣдѣліетелны,
допълніетелны и обстоятелствены прѣдоженія. Придавочны
прѣдоженія, като подлежащи и сказуемы. Сократены при-
давочны и въводны прѣдоженія. Знаци прѣпинателны.

13

В) Споредъ вътрѣшне-то си сольржаніе прѣдоженія-та быватъ просты и сложны. Понятіе за едно-то и друго-то прѣд-ложеніе. Понятіе за слитно-то и составно прѣдоженія. Знаци прѣпинателны.

18

Г) По отношеніе къмъ сказуемо-то прѣдоженія-та быватъ:
утвърдітелны и отрицателны.

21

Д) По отношеніе къмъ говоряще-то лице, прѣдоженія-та бы-
ватъ: повѣствователны, повелителны, прѣдположителны, и
вопросителны. Понятіе за нихъ. Знаци прѣпинателны

21

Изводъ на части-тѣ на рѣчь-тж и на тѣхно-то измѣненіе изъ
разбора на прѣдоженія-та.

22

II.

Стр.

ЧАСТЬ II.

СЛОВОНОРОИЗВЕДЕНІЕ.

ЧАСТИ НА РЪЧЬТЪ.

I. Имя сжествително. Понятіе за него. Дъленіе на прѣдметы-тѣ на чувствы и умствы. Понятіе за едны-тѣ и за другы-тѣ. Подраздѣленіе на чувствы-тѣ прѣдметы на одушевлены и на неодушевлены. 27

Дъленіе на сжествително-то имя. Понятіе за сжеств. имя — нарицателно и собствено. Понятіе за собирателно-то и за веществено-то имя. Имена сжеств. увеличителны и ума-лителны — умалително-ласкателны. 29

Родове на сжествителны-тѣ имена. Отличителны окончанія въ сжеств. имена. Общій родъ. 32

Измѣненіе на сжеств. имя. Число единствено и множествено. Сж. които ся употрѣблявать само въ единствено и само въ множествено число. 33

Надежи. Именительный, дателный, винительный и звателный. Правы и косвены надежи. 35

Относителны окончанія на сжеств. имена. Понятіе за склоненіе-то. Склоненіе на имена-та. 37

Забѣлѣжкы надъ измѣненіе-то на имена-та. 39

Забѣлѣжкы за склоненіе-то на имена-та въ женскій родъ, и срѣдній родъ. 41

Забѣлѣжкы за правописаніе-то. На что служи сжествително-то имя въ прѣдложеніе-то? 42

II. Имя прилагателно. Понятіе за него. Прилагателны качествены, относителны и притягателны. 44

Прилагателны умалителны. Степени сравненія, положителна, срав-нителна и прѣвосходна. Окончанія пълны и усѣчены. Из-мѣненіе на прилагателно-то имя Оличителны и относителны окончанія на прилагат. имя. Склоненіе на прилагателны-тѣ. 46

На какво служи прилагателно-то имя въ прѣдложеніе-то? 50

Имя числително. Дъленіе на числителны-тѣ имена на количестве-ны и.редовны. Числителны дробны. Склоненіе на числител-ны-тѣ имена. Забѣлѣжкы за числителны-тѣ имена. На что служатъ числителны-тѣ имена въ прѣдложеніе-то? 50

III. Мѣстоименіе. Понятіе за него. Видове мѣстоименія. Измѣне-ніе и склоненіе на мѣстоименія-та. Правописаніе. На что служи мѣстоименіе-то въ прѣдложеніе-то. 53

IV. Членъ. Понятіе за него. Склоненіе на членъ-тѣ. Забѣлѣжкы за члена. 60

["III.", "<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>VI. Глаголъ. Понятіе за глаголъ-тѣ. Залози. Понятіе за действителный и возвратный залози. Глаголы взаимны, срѣдни, общы и страдатели. . . . . . . . . . . . . . . . . .

IV.

<table><thead><tr><th></th><th>Стр.</th></tr></thead><tbody><tr><td>Согласны звуци и буквы. Дѣленіе на согласны-тѣ звуци и буквы споредъ орудія-та на произношеніе-то и споредъ начина на произношеніе-то.</td><td>104</td></tr><tr><td>Примѣненіе въ правописаніе-то.</td><td>106</td></tr><tr><td>Прѣминуваніе-то на согласны-тѣ звуци едны въ другы. Пронущаніе, прѣмѣсваніе и вѣтвка на согласны-тѣ звуци. Правописаніе.</td><td>107</td></tr><tr><td>Нѣ-ходъ и вѣтвка на гласны-тѣ звуци. Правописаніе.</td><td>109</td></tr><tr><td>Голѣмы и малкы буквы. Употрѣбленіе-то на голѣмы тѣ буквы.</td><td>110</td></tr><tr><td>Грамматический составъ на думы-тѣ. Появіе за кореня. Нонитіе за приставкѣ-тѣ и окончаніе-то. Видовѣ окончанія. Думы пьрвообразны и производны. Примѣненіе въ правописаніе-то. Прѣносъ на думы-тѣ отъ единъ редъ на другъ.</td><td>111</td></tr><tr><td>Логический составъ на думы-тѣ. Думы просты и сложны. Думы прѣдложны и соединены съ отрицанія -- не и ни; тѣхно-то отличіе отъ сложны-тѣ думы.</td><td>115</td></tr><tr><td>Образованіе на сложны-тѣ думы. Взаимно-то отношеніе на просты-тѣ думы въ сложны-тѣ думы. Примѣненіе въ правописаніе-то.</td><td>116</td></tr><tr><td>Обща забѣлѣжка за корене-тѣ и производство-то на части-тѣ на рѣчѣ-тѣ.</td><td>117</td></tr><tr><td>Употрѣбленіе-то на буквѣ — тѣ.</td><td>118</td></tr></tbody></table>

НАМИРА СЯ ЗА ПРОДАНЬ:

Въ Болградъ у издателя и во всичкы-тѣ книжаринци въ
Българіїх. Тракіїх и Мекедоніїх. въ които ся находятъ и
слѣдующы-тѣ книги отъ същія. печатаны въ Болградъ:

Начална Грамматика за изученіе на Българскый языкъ. Книжка І. Изданіе II. 1873. год. Цѣна 7 гроша.

Начална Грамматика, Книжка II. Словосочиненіе. 1871. год. Цѣна 5 гроша.

Священа Исторія за дѣца-та, избрана изъ книгы-тѣ на Ветхый и Новый Завѣтъ. 1865. Цѣна 18 гроша.

Нравоученіе за дѣца-та въ четыри вечерны разговоры за дължности-тѣ на человѣка къмъ себе, къмъ ближнія си, къмъ общество-то и къмъ Бога. 1871. Изданіе III. Цѣна 4 1/2 гроша.

Общи познанія изъ землеописаніе-то математическо, физическое и политическое. 1866. Цѣна 5 1/2 гроша.

Послѣдни-тѣ дни отъ земный животъ Господа нашего
Іисуса Христа, часть І. 1867. Цѣна 6 гроша.

Метода практична за изученіе на Ромънскыя языкъ
по. Д. Ф. Аhn. 1866. Цѣна 4 1/2 гроша.

Практична метода или Способъ какъ да изучи человѣкъ
лесно французскый языкъ. по D. F. Ahn. 1871. Цѣна 8 гроша.

Българскый Букварь, нареденъ по новъ и лесенъ способъ
за първоначално обученіе. 1870. Цѣна 1 грошъ.

СЛОВОСОЧИНЕНІЕ.

Понятіе за Словосочиненіе-то.

Словопроизведеніе-то (етимологія-та) ны запознава са-
мо съ вещество-то, отъ което ся образува наша-та рѣчь,
но то не показва, какъ именно ся приводи това вещество въ
редъ, — въ еднѣ понятнѣ и связаннѣ рѣчь. Това послѣдне-то
дѣло е вече дѣло на Словосочиненіе-то.

Слѣдователно, Словосочиненіе-то е една часть отъ
грамматикъ-тѣ, които ны запознава съ правила-та, какъ ся
соединявать отдѣлны-тѣ думы въ едно понятно прѣдложеніе и
цѣлы-тѣ прѣдложенія въ еднѣ связаннѣ и понятнѣ рѣчь.

Дѣленіе на Словосочиненіе-то.

За да приводи отдѣлны-тѣ думы въ едно понятно прѣд-
ложеніе и прѣдложенія-та въ еднѣ понятнѣ рѣчь, языкъ-тъ
ни има двѣ срѣдства: 1) измѣненіе-то на окончанія-та
въ нѣкои думы, въ помощь на които навремени ся взима
особенъ строй служебны думы, называемы прѣдлози,
и 2) союзы и другы части отъ рѣчь-тѣ, като — мѣсто-
именія и нарѣчія, които въ такъвъ случай ся употребляватъ,
като союзы. Пцрво-то срѣдство има мѣсто навремени въ сло-
жны-тѣ прѣдженія. като напр. въ слитны-тѣ и составны-тѣ
прѣдженія, грамматическы само сложны, сирѣчь, въ които
ся намира едно само главно прѣдложеніе съ едно, или съ нѣ-
колко придавочны прѣдженія, кога тыл послѣдни-тѣ ся со-
единявать съ главно-то чрѣзъ мѣстоименія относителны; но
прѣдженія, по той начинъ соединены, повече-го составля-
ватъ просто прѣдложеніе. Второ-то срѣдство — союзы-тѣ и
другы-тѣ части отъ рѣчь-тѣ, които навремени замѣпляватъ

— 4 —

союзы-тѣ, принадлежи на сложно-то прѣдложеніе. На осно-
ваніе на тыя двѣ главны срѣдства практическо-то Словосочи-
пеніе трѣбва да ся раздѣли на двѣ главны части. Пьрва-та
му часть трѣбва да покаже правила-та, какъ и кога трѣбва да
ся измѣняватъ окончанія-та на измѣняемы-тѣ части на рѣчь-
тѣ. — кога и каквы прѣдлози трѣбва да ся употрѣбляватъ въ
соединеніе съ измѣняемы-тѣ части. Тойзи дѣлъ отъ Слово-
сочиненіе-то ся парича въ грамматики-тѣ Сочетаніе на ду-
мы-тѣ. Втора-та часть отъ практическо-то Словосочи-
неніе трѣбва да ны опознае съ правила-та, какъ и кога ся у-
потрѣбляватъ союзы при соединеніе-то на тыя или на оныя
прѣдложенія въ единъ связаннѣ рѣчь. Тойзи дѣлъ отъ словосо-
чиненіе-то ся парича въ грамматики-тѣ Сочетаніе на прѣд-
ложенія-та.

Но това още не е всичко-то, — что е нужно да ся со-
стави отъ отдѣлны-тѣ думы едно понятно прѣдложеніе, а по-
диръ и цѣла рѣчь: ный можемъ вѣрно да соблюдемъ всичкы-тѣ
правила на тыя двѣ главны части отъ Словосочиненіе-то, и
пакъ рѣчь-та ни да бѣде непонятна, или, по крайней мѣрѣ, сѣ
голѣмѣ мѣккѣ да ся разбира, ако да нѣма потрѣбный уредъ въ
думы-тѣ: добро-то разбираніе на рѣчь-тѣ много зависи отъ
това, какъ сѣ размѣстены отдѣлны-тѣ думы въ просто-то
прѣдложеніе, и какъ сѣ размѣстены просты-тѣ прѣдложенія
въ сложны-тѣ прѣдложенія; за това, възь тыя двѣ части, въ
Словосочиненіе-то влиза още и третя часть, дѣло-то на коь-
то е да ни покаже, о каквы правила трѣбва да ся държимъ, ко-
га нареждаме въ рѣчь-тѣ отдѣлны-тѣ думы и цѣлы-тѣ прѣд-
ложенія. Тойзи послѣдній дѣлъ отъ Словосочиненіе-то ся на-
рича Словорасположеніе.

— 5 —

I.

СОЧЕТАНІЕ НА ДУМЫ-Тѣ.

Търгнѣло момче черпанче
На дълга пѣтя да иде;
Измина горѣ зеленѣ,
Настана поле широко.

Пѣсень.

Между части-тѣ на прѣдложеніе-то, както знаемъ, има части главны и второстепенны, сжщо така и между измѣняемы-тѣ думы, като членове отъ прѣдложеніе-то, има думы, споредъ окончаніе-то, главны, а има такыва и второстепенны, сирѣчѣ, които зависятъ отъ главны-тѣ спорѣдъ окончаніе-то. Тыя второстепенны-тѣ думы, по отношеніе къмъ окончаніе-то, могътъ да иматъ при себе свои второстепенны, или тѣмъ подчинены, по окончаніе-то. думы и т. н. съ другы думы да кажемъ: само подлежаще-то и звателна-та дума въ прѣдложеніе-то не зависятъ отъ другы думы споредъ свое-то окончаніе, а всичкы-тѣ другы думы, каквѣто другъ часть отъ прѣдложеніе-то и да составляватъ, всякога ся намиратъ подъ вліяніе на другы думы, които искатъ отъ нихъ именно то, а не друго окончаніе.

Търгнѣло момче Черпанче.

Въ това прѣдложеніе сказуемо-то — търгнѣло, очевидно, зависи въ свое-то окончаніе отъ подлежаще-то — момче. Ако бѣше казано въ подлежаще-то — момчета, или мома, то и сказуемо-то щеше да пріime друго окончаніе: търгнѣли, или търгнѣла.

На едны думы вліяніе-то върхъ окончаніе-то на другы ся проявлява въ два вида: а) или една-та иска чтото другата непрѣмѣнно да стои съ неѣ въ еднакъвъ родъ, число и падежъ, или лице: б) или прѣдоставя на другъ-тѣ, зависимѣ отъ неѣ думѣ, да има свой родъ, число и падежъ, но все пакѣ иска отъ неѣ извѣстенъ падежъ съ прѣдлогъ, а навремени и безъ прѣдлогъ.

Търгнѣло момче Черпанче
На дълга пѣтя да иде;
Прѣмина горѣ зеленѣ.

— 6 —

Тукъ сказуемо-то — търгижло — зависи въ свое-то
окончаніе отъ подлежаще-то момче, именно: то стои съ
него въ едно лице, число и родъ. Такова сжщо отношеніе ся
намира и между думы-тѣ: момче Черпанче, дълга пѣтя и
горѣ зеленѣ. Опрѣдѣлителна-та дума — Черпанче — е
ноставена въ еднакъвъ родъ. число и падежъ съ опрѣдѣляемо-
тѣ — момче, а опрѣдѣлит. дума: дълга, стои въ такъва сжщо
отношеніе къмѣ свои-тѣ опрѣдѣляемо: — пѣтя; сѣщо така и
опрѣдѣлит. — зеленѣ, къмѣ свои-тѣ опрѣдѣляемо — горѣ.
Дума — на пѣтя, такожде зависи въ свое-то окончаніе отъ
сказуемо-то — да иде: кѣдѣ, накѣдѣ търгижло да иде момче?
на пѣтя. Что минѣло момче Черпанче? — горѣ. Послѣднѣ-
тѣ думѣ е поставена въ вин. падежъ затова именно, зачтото
го иска отъ нея думѣ — минѣло.

Сочетаніе-то на сказуемо-то съ подлежаще-то и на о-
прѣдѣлители-тѣ думѣ съ опрѣдѣляемо-тѣ, очевидно, ся от-
личава отъ сочетаніе-то на послѣдни-тѣ думы въ тыя прѣд-
ложенія. Тамъ ся забѣлѣва, че една дума ся согласува съ
другъ въ окончаніе-то, а тука. — че една дума управлѣва
другъ въ отношеніе къмъ окончаніе-то.

Така сочетаніе-то на думы-тѣ трѣбва да ся подраздѣли
на два дѣла: а) на Согласованіе на думы-тѣ и б) на
Управленіе на думы-тѣ.