НОВІ УКРАЇНСЬКІ ПІСНІ

ПРО ГРОМАДСЬКІ СПРАВИ

(1764-1880)

Малороссія — страна потическая и
оригинальная въ высшей степени......
Тутъ въ жизни простаго народа имѣютъ
мѣсто всѣ чувѣтва, которыми высока па-
тура человѣческая.....

В. Гр. Българскій.

(Собі, V. 303).

Більш јак за дві тисьачі років тому назад, розуміні грек, Арістотель сказав, шчо „льудина — звір громадській“, — то б то, шчо льуде пе можуть напакше прожити јак в громадах. Кому подивитись на житьтьа льудське за тисьачі років, за котрі вже списано воно в книгах, то побачимо, шчо де далі, льуде збіраються все в більші купи, громади та спілки: сім'ї скупляються в хутори, в села ј городи,—села ј городи льудеї однії мови, чи породи, — складаються в держави, котрі виїть скупляються проміж себе. Те ж саме побачимо, кому погльанемо на теперішнєе житьтьа льудське по взім країнам на світі од лісів в Австралії, де льуде живуть громадами не більше јак в 15—20 родин, до Англії, де в одному городі. Лондоні, живе чотирі мільони голов і де інді на збори (по їхніймі, мітінгі) зходиться по 250.000 чоло-
віка, шчо б порадиться про їаку небудь громадську справу. Звісно, шчо јак більше льудеї у спільці, то вони зможуть ліпше всьаку гро-
мадську справу влагодити: чи ворога одбити, чи заборонити себе од сирої природи: од голову, води, пошести ї другого. От через те ми
бачимо, шчо серед тих народів, котрі скупились в більші купи, льуде
живуть ліпше ї довше, ніж серед тих, шчо живуть тільки маленькими
купками.

1

-2-

Тільки ж біда льудська в тому, шчо чоловік доходить до всього не
зразу, не самою тільки думкою, а потроху, та пробоју. Так по троху,
та пробоју дійшли льуде ј до того, шчо великими спілками легше можна
прожити, — і та проба обійшлась јім гірко. Спершу, коли льуде хотіли
мати поміч других льудеј, то рідко було погодятьсьа проміж себе, шчоб
помогати одни другим, а силувались поневолити других та примусити
јіх робити дльа себе. Так почалась війна між льудьми, а війна потрі-
бује начальників, — і з тих начальників повиходили з часом пани,
котрі земльу льудську захопили, ј царі, котрі потім поставили над
льудьми чиновників. Мајже всі городи ј держави ј усьакі великі гро-
мади ј спілки проміж льудьми пороблені війноју ј неволеју. З війни ж,
з грабунків, почавсьа і торг проміж льудеј, через котриј виросло шче
одно панство, — купецьке, грошове, котре держить в руках својіх
бідних льудеј. Ці пани, та царі з чиновниками, та купці—жесть світське
панство. А до того льуде спершу не мали спробованојі науки ј не
знали, шчо то ј од чого вітер, дошч, засуха, болість, смерть, — і ду-
мали, шчо то все вільні живі истоти, боги, котрих можна замовити ј
замолити, — і стали шанувати тих, хто, здавалось јім, ліпше вмів так
замовљати ј замольвати ті истоти. Так почались знахарі, з котрих потім
виробились попі, — панство церковне, котре ј собі почало підбивати льу-
деј на війни, шчоб більше підданних до својејі віри пригорнути.

Так то, коли льуде поскладались в великі спілки, от јак теперішні
держави: Англіја, Франціја, Німечина, Цієаршчина, Россіја, — то біль-
ше неволеју, ніж по волі, або дльа того, шчоб вкупі ліпше було жити јім.
Од того ј тепер в инших диких льудеј, котрі живуть в Америці, в
Африці ј Австралії побачимо де в чому більше волі ј більше рівности, ніж
в великих державах по нашим сторонам, — в Европі. І в нашій Укра-
јіні в старовину було вільнішче, јак льуде жили маленьким грома-
дами, городами, ј спілками, от такими, јак напримір козацьке Това-
риство Запорожське, в котрому звичајно було тілько шість або десьать
тисьач, та всі братчики, товариші. Тепер же, от хоч би ј у нас ба-
чимо, јак хлібороби в руках панів, најмити в багатирів, — усі в неволі
в попів та начальства, — а до того шче над усіма льудьми українсь-
кими панујуть держави московська, польська, венгерська. Так само
діјетьсьа, або недавно дівалось і по других сторонах Европи.

Тільки ж спробовавши, јак то не добре бути в неволі ј без рівности,
та дійшовши по троху науки, льуде в Европі почали пробовати, јак би
так впорьадкуватись, шчоб і великими спілками жити, ј без неволі бути.
Такі проби здавна робились. Особливо льуде часто повставали проти
неволі під чужими державами. А ось вже років більш, јак триста, скрізь
по Европі льуде ворушатьсьа і навіть повстауть, шчо б усьаку не-
вольу скасувати: перш повставали протів попівської неволі, шчоб то
кожниј міг вірити, чи не вірити, јак він собі хоче, — потім проти
неволі царської, шчоб то царі та јіхні чиновники не могли вправља-
ти громадами та державами, не спитавши думки громадської, а далі

— 3 —

стали повставати ј проти неволі панської та купецької, — багатирської, — шчо б то не було не світі льудеї багатих та бідних, а всі б були рівними. Перше думали льуде так, шчо можна неправду скинути зразу: згодитись кільком чоловікам, напасти на лихе начальство, скинути јого, чи навіть вбити, поставити друге з льудеї розумнішчих, чи добрішчих, або більше вчених, — то вони ј упорьадкується все, їак с.під.

Проби показали, шчо так не можна скасувати стару невольу ј неправду в громадах, — шчо нове начальство само не може мати дьа того сили ј навіть само може завести нову невольу ј неправду. Особливо ніjakе начальство не може скасувати нерівність в багатстві, бо дьа того треба, шчоб льуде не ділились багатством навіть і порівному, а треба, шчоб вони господарьували над усім громадами. А дьа цього треба, шчоб коли не всі льуде, то більша їх частина розуміла сама, шчо треба так, а не инакше жити.

Так значить і виходить, шчо ніхто не може увільнити громади од неволі ј неправди, їак не вони сами. Коли до того дійшли ј ті льуде, котрі пробовали повставати проти неволі ранішче, ніж решта громадьан зрозуміла правду, — тоді дьа них најважнішчим дітом стало: довідатись, шчо таке справди думають громадьане про громадські справи, та діїти до того, їак би можна було најліпше та најскорше довести громади до думок про переміну теперішніх порьадків, і в купі з ними додуматись до того, їак зробити ту переміну?

От уже більш, ніж пјатидесьват років, їак учені льуде працьується пільно над тим, шчоб довідатись, їакі думки мають најпростішчі льуде про віру, про громадське житьтьа, господарство, родину ј т. н? Шчоб довідатись, роспитується льудеї неписьменних, шчо вони думають про теперішнье житьтьа, їак вони порьадкується свої і сварки, спілки ј усьакі справи проміж себе, шчо споминають про старовину, їак гадають про те, шчо буде? Між инчим дуже помогають довідатись про льудські думки ті пісні, котрі співають льуде неписьменні. Піснія дьа неписьменного чоловіка все одно, шчо книга дьа письменного, та часом шче важнішча, бо власне через те, шчо пісньо неписьменній держить в пам'яти, а не на папері, треба було, шчоб вона дуже јого вразила, шчоб він їйі пам'атав, та шче ј не один чоловік, а цілі тисьачі.

Давно вже вчені льуде запримітили, шчо українські льуде дуже льублєть співати, мають багато пісень, в котрих в де їках росказується і про те, шчо робілось на Україні од старих часів і досп. проте, їак льуде українські отбивались од усьакої неволі. З тих пісень можна бачити ї те, шчо думають українські льуде про громадські порьадки, а значить і те, їак треба приступати до українських льудеї тим, хто хоче битись з неволеїх на їхній землі? Ось наприклад ми сказали в „Громаді“, шчо бажаємо, шчоб на Україні не було неволі ні одної породи льудеї під другої, ні льудеї під начальством, ні бідних під багатими, ні світських під попами. З пісень простих українських льудеї ми бачимо, чи прості льуде бажали ї бажають того ж, чи иншого?

- 4 -

На цеј раз ми візьмемо тільки новішчі пісні, котрі еклали укра-
їнські мужики за остатньу сотньу, або сто-двадцьать років, з того часу,
як в кінець запанували на Україні ті порьадки, які ми бачимо тепер.
Про ранішчі пісні, хто хоче, може прочитати книги д. Антоновича ї
Драгоманова „Історіческія Пьсни Малорусскаго народа“ т. І та II
(Кіевъ. 1874, 1875), а далі працьу д. Костомарова; „Історія козачест-
ва въ памятниках южнорусскаго народнаю пьсеннаго творчества“
(Русская Мысль. 1880, №№ I, II, V, VI, VII, VIII).

Коли ми погльанемо на теперішньу Україну є порівньаємо їйі
житьтьа з житьтьам більшої части других країн в Европі, то поба-
чимо перш усього таку одміну, шчо Україну держать в руках чужі
начальства: московське в Росії, польське та німецьке в Галичині є
Буковині, венгерське в Мукачевській Країні. Сто двадцьать же років
пазад шче були на Україні хоч на половину вільні краї: козацька
Гетьманчина (в теперішніх губерніях Черниговській і Полтавській)
Слобідські козацькі полки (в теперішній Харьківській губернії і в
українських частинах Воронежської є Курської губернії) є Воль-
ности, або Вільні землі Товариства Запорожського (в теперішній
Катерпославській і в сусідніх частинах Херсонської є Таврическої
губернії). Ці краї вправльались тоді своїми виборними льудьми, хоч і
були під верхом московських царів. Решта тодішньої української землі:
Холмшчина, Галичина, Волшь, Подільлья, Київщина (без самого города
Київа) була під Польшчеї, а Буковина, належучи до Молдавії, була
під Туречиною. Мукачевська ж Країна тоді, як і тепер, була під
державої венгерської. В усіх українських землах і сто двадцьать
років пазад було вже досить нерівности є неволі між льудьми, а особли-
во в тих, котрі належали до Польшчі. Тільки в Буковині, через часті
війни Туречини з сусідами, не спідло стале панство є начальство, і через
те народові там було доволі вільно, а падто в горах; а в Запорожьі
так і зовсім була велика вільшість і рівність між козаками, січовими
братчиками, і навіть між козаками є простими, котрі осідали не в Січі,
а в хуторах, шчо січове братство давало своєйм товаришам. В Геть-
маншчині є у Слобідських полках, хоч уже старшина козацька поза-
хопльувала собі багато громадської землі є багато льудеї повернула
в підданство, — та все таки більша половина народу зоставалась віль-
ної, є між льудьми багато шче зоставалось старосвітської рівности.
В країнах, шчо були під Польшчеї, неволья є нерівшість була нај-
більша, та є тут в країах південнох, в Брацлавшчині, в Уманьшчині
є Білоцерковшчині, — де близче до Січі, — пани бојались дуже налья-
гати на мужинів, бо Польшча не мала великого віська є не могла скоро
вправљатись з мужицькими бунтами, а надто коли мужикам помога-

— 5 —

ли січові козаки. ¹) В Країні Мукачевській здавна панували венгерські пани, — та сто років тому назад країна та шче мала не багато льудеї і жили вони більш з лісу та випасів, ніж з хліборобства; господарювати там, а надго серед гір, панам було не вигодно, — от того вони там сиділи в замках і більше думали про војацтво, ніж про господарство, — і льудім було доволі вільно. ²)

Післьва того ж, јак московська держава, Россії, скасовала Гетьманшчину (в 1764 р.), Слобідські полки (в 1765 р.), та Січу Зопорожську (в 1775 р.) та вмісті з Цісарської, австрійської державої поділила Польшу (в 1773, 1793, 1795), а Цісаршчина забрала собі Вуковину (1775 р.) то старе житьтьа українське зразу обіралось: в Россійській Україні скрізь заведено крепацтво (з 1783 р.), багато вільної землі без льудеї, а часто ї з льудьми, царцька Катерина ј царь Павло пороздавали панам московським, польским і иншим. Скрізь поставлено над льудьми царських чиновників; скрізь заведено рекрутчишу. В Цісаршчині ж хоч крепацтво ї зразу вменшено волеї начальства, котре було тут більш вчене, ніж в Россії, та землія зосталась в руках панських,— а вільні, а часом і громадські, землі казна записала за себе ї потім понајмала, а то ї попродала багатирьмам; в Вуковині ж багато вільної землі записано на церкви. З часом і тут пани ї попі засіли за господарство та пальагли на мужиків. В 1848 р. в Цісаршчині скасовано паншчину,— в 1861 р. в Россії скасовано крепацтво, — а в 1863 р., післьва поветаньна польських панів проти московського царва, на правім боці Диіпра теж зовсім скасовано паншчину; на лівім боці вопа зосталась тільки там, де крестьяне не пристали на чинш та на вищуп землі. Тільки ж скрізь велика частина землі зосталась в руках панів, по більшій части чужих дьва українських сельан,— чужих зроду, або помалу попольчених, помосковлених, повенгрених, понімечених. Скрізь також над українськими сельанами сіли ї чужі багатирі ї чиновників. По троху одтужлось од народу в Россійській Україні ї попівство, починяючи з архиєреєства, — та маїже ї усі письмені льуде, вивчені по чужих школах, бо українських школ закладати в Россії стало невільно. В Цісарській Україні попівство близче держалось до народу, та ї школ українських є там чимало, — а падто післьва 1848 р., — та тільки ї там попівство, і навіть світські пісьмені льуде більше стали держати руку чужого начальства та панства, ніж своїх мужників. Так ми бачимо, шчо по всій Україні за остатньу сотньу років мужицтво дісталось під невольу чужих панів, чиновників, багатирів та попів і залишено було на самого себе: маїже ніхто їого не вчині нічому.

Цікаво ж тепер погльанути, јак думало українське мужицтво про

¹) Їак вбільшувались в Київщчині ї на Волині тьагарі мужицькі в XVIII ст. чим дальнь од Запорожька, — показано в Аитоновича „Повідованіе о крестьянахъ въ югозападной Россиі по актамъ 1700—1798", стор. 40—50

²) Biedermann. Die Ungarischen Ruthenen I. 74, II, 55, 74. Hunfalvy. Enthno-graphie von Ungarn. 307.

— 6 —

все, шчо діжалось на јого землі, за ці часи, ј про својі громадські справи та јакі думки видно про це все в піснях того мужицтва?

Перш усього погльаньмо на те, јакі в сих піснях видно думки про те, шчо льуде украјінські не мајуть својеї державної волі, а поділені між чужими державами? Ми не можемо обминути того, шчо јесть досить льудеї, між польаками ј москальами, до держав котрих належить најбільша частина украјінської землі, котрі кажуть, шчо держави Польська ј Московська зовсім і не чужі украјінцьам, бо украјінці не осібна порода, а частина народу породи польської, або московської. Наука про породи льудські говорить зовсім друге. Так перегльад тіла украјінців, порьад з польаками ј москальами, показує, шчо в зрості, в барві очеї і волосььа, в будівлі лицьа ј черепа ј т. и. між украјінцьами з одного боку ј польакам ј москальами з других боків јесть великі одміни, навіть в такім крају, јак Галичина з Краковом, де земља ј повітрьа однакове. ¹) Наука про мови показала теж, шчо мова украјінська самостояча серед мов других славјан, јак і мова польська чи московська. ²) Всі, хто перејіздив в Україну, напр. з Московчини, говорить, шчо зразу вјизжајеш серед народу з звичајами зовсім иншими, а також з одмінним характером. ³) В губериїах Курській, Воронежській, в степах Катеринославських, в Саратовчині села украјінські стојать поруч з з московськими, а иноді одна половина села бува московська, (або, јак там кажуть, руська), а друга украјінська, — і тут можна јасно бачити одміну житьтьа льудеї обох пород, — котрі мајже ніколи не женьатьсьа проміж себе, навіть коли між ними нема ріжниці ј у

¹) Про це дивись дуже совісну працьу проф. Мајера ј докт. Коперніцького „Charakterystyka fizyczna ludności galicyjskiej“ F. „Zbiór wiadomości do antropologii krajowej“, т. І, (вид. Краковської Академії Наук, 1877), а також працьу московського профессора А. Богданова в „Извѣстиях Имп. Общ. любителей естествознанія, антропологіи и этнографіи“, т. ХХХІ, стор. 230 і дальше.

²) Думки про це вчених льудеї, најбільш неукраїнців, зведені в кизі проф. Ом. Огоновського, „Studien auf dem Gebiete der ruthenischen Sprache“. 1880. 1—16.

³) Цікаво прочитати слова про це напр. москалів: Въелінського (В. Гр. Бълийскій. Пыпина. стор. 260 Ъелінськиј каже: другія лица, смотрятъ иначе. И. Аксакова (Изследованіе о торговлѣ на украинскихъ ярмаркахъ. ст. 7—9. Там же на стер. 5 прочитайте дуже цікаві слова другого москвинна з 1789 р.). Н. Надеждина (див. в статьі Богданова „Антропологическая физіогномика“, Изв. Общ. любит. естествозн. и пр. ХХХІ, прилож., 14). Н. Устрьалова. (Воспомин. о моей жизни. Древн. Нов. Рассія 1880, VIII. 660). Німець Гакстугазен, списујучи своєе по дорожькъ по Россії, каже, перејіхавши Дон між Воронежом і Ст. Осколом: „ми стали тепер на гръваниці другого краю, другого пароду: ми віхали в Україну“, і далі показує одміни між українцьами ј москвинами в будівлі ј чистоті хат, в управі польа, в одежі ј убраньну, в сватаньну, піснях, танцьу ј т. и (Изследован. внутрен. отношеній и проч. Россіи. Перев. Рагозина, І. 422—459). Дуже докладно, хоч і не без помилок, говорить про одміни українців і москвинів другий німець Коль (Kohl, Reisen im Inneren von Russland und Polen (1841); надто в ІІ томі, стор. 339—399). Зрівн. також слова англичанна Кларка. (Klarke. Voyages en Russie etc. trad. franc. 1812, І, 269, 274, 338).

— 7 —

вірі. ¹) Подібне ж можна бачити ї у Галичині там, де українці-Лемки зходяться з польаками-Мазурами. ²) Далеко не так развуча одміна українців од тих сусідних славјанських пород, котрі власне ніколи не мали державної сили над українцьами, їк напр. словаки в Угорщині ї білоруси в Россії. Українці охоче переємають словацькі звичаї їlothежу, — білорусь ж сами переємають багато од українців, так шчо по цим грьаницьам України не видно такої одрубної одміни, їк по грьаницьам польській і московській. ³) Треба прибавити, шчо коли українці держать себе їк осібна порода власне од тих, котрі панували над пими, то, їк кажуть і чужі дослідачі, вони не мають зневаги до чужих пород і звичаїв льудеї, котрі живуть серед них, аби тільки чужі льуде жили мирно ї їх не силували. ⁴)

В піснях мужиків українських ми бачимо те ж саме. Пісні ці показуєть нам те ж, шчо українська порода одмінна од польської їмосковської. Коли порівньати пісні українські з московськими (в збірках Сахарова, Кірьејевського, Јакушкіпа, Рибнікова, Гільфердінга, Шејна і др.) і польськими (најповнішча збірка Кольберга, Lud), то не знаєдемо більш піатидесьвати пісень, котрі однакові в двох народів,— та ї з тих більша половина такі, котрі вчені звуть бродьачими (wandernde Geschichten), і котрі знаєдете не тільки в славјан, але ї у французів, німців і др. зовсім чужих народів. ⁵) Цікаво, шчо українські зразки таких пісень најбливчі до словацьких. ⁶) Шчо ж до пісень білоруських, то в них має їді третіх долі однакові з українськими, а з них більша половина просто взьата в українців, — бо в них співається про такі речі, котрі були, або єсть в Україні ї котрих не було, або

¹) Одні піс з степової губернії росказував недавно в пегербурському історично-му місьачнику, шчо за двадцять років свого попівства він тільки раз вінчав укра-їнцька з москвинкою, та ї тоє українцю був одставши салдат. Правда, ми мусимо одмітити цікаву річ, котру росказує д. Шмідт, шчо в селі Новопокровськім (Виш-ве) в північно зхідному кутку Херс. повіту, живуть далеко од своєхів москвини, ко-лишні роскољинки, котрі здавна льубили ліпше женитись на українках, їк на гарних, пильних хазьаєках. (Матер. для Геогр. і Стат. Россіи, собр. обец. генер. штаба, Херс. губ., І, 530). Вимсішку про „перевертнів“ (льудеї мішаної з москвинами родини) див. в „Малор. нар. преданія і расказы“, сводъ Драгоманова, 194. Думки українців про житьї та москалів див. в Основі, 1862, VI, 42–43.

²) Торонський, — Лемки, у Головацького „Народныя пѣсни Галицкой і Угорской Руси“, І, 743. Теж саме каже ї німень Коль (ПІ, 37). Можна думати, шчо при-чина того, шчо українці не женьатесьа з польаками ї москвинами, лежить між инчим в тому, шчо в хатньому господарстві в польаків і в москвинів менше чистоти, ніж в українців (КогІ, Пі, 361, Пі, 35).

³) Торонский, — Лемки. Домоптович, — Черниговская губернія. 533.

⁴) Шмидтъ. Херс. губ., І, 515.

⁵) Ми зробили спис таких пісень і показали зразок їх в наших статьтьах: „От-голосокъ рыцарской поэзіи въ русскихъ народныхъ пѣсяхъ. Пѣсни о королевичѣ“ (Записки Югозап. Отдѣла Русск. Географ. Общ. т. II) і „Къ вопросу о слѣдахъ великорусскаго эпоса въ Малороссіи. (Древн. и Нов. Россія. 1875, № 8).

⁶) Дејакі приміри показані в Антоновича ї Драгоманова — Историч. пѣсни Ма-лорусскаго Народа, т. І, № 20, 63.

— 8 —

не ма в Білії Русі (козаки, чумаки ј т. и.). Коли ми пригадаємо, што за часи литовських князів (в XIV—XVI ст.) швидче Біла Русь мала державну силу над Україною, ніж Україна пад Білоју Русьєву, то цеї переход українських пісень в Білу Русь, так јак і охота білорусів до козачини, котру в них спинила московська держава в XVII ст., — виходять ділом дуже важним. В кінці всього одміш пісень українських од польських і московських і подібність їх до словацьких і білоруських показуєть, што українці сами отдають своє добро ї персємають їого більше од тих сусідів, котрі не нагнітають на них державної силої, ніж од тих, державам котрих українці були, або єсть підданними.¹)

Коли погльапути па пісні українські, записані в різних країнах, од Мукачевської ї Прьашевської в Угорщині до України Задопської ї Кубанської, то побачимо, што најбільша частина тих пісень, — а власне пісні, котрі показуєть погльади українців на природу ї віру (веснанки, купальні, кольадки ї др.), пісні, котрі мальуєть житьтьа домове, — родинне (льубовні, весільні ї др.), ї господарське (косарські, жнивні, чумацькі, бурлацькі) однаковісієнські на всій Україні. Їак на примір можемо показати, што з 45 пісень, записаних д. Таланковичем в венгерській Україні,²) з першого разу, навіть не загльадаючи в другі збірки, бачиш 28 зразків јак раз таких, їjak співаються ї у придніпровській Україні, — тоді їак венгерська Україна ніколи не була в одній державі з Подніпраншчиною.³) Менш подібні в різних частинах України пісні, котрі мальуєть житьтьа громадське, а надто державне (пісні політичні). З таких пісень кожда частина України має де їакі свої, котрих не здібajеш в других: так по горам Карпатським співають пісні про опришків, котрі півтораста років назад розбивали льудеj, а најбільше багатих; на правім боці Дніпра — про тајдамак, котрі шче сто двадцять років назад різали там жидівських багатирів і польських панів і чиновників, — на лівім боці ї у степах

¹) Нелишнье бути замітити тут, што тепер українці здаютьєва неприхильними ї недовірчими до чужих льудеj (Kohl. II, 354). Коли вони були більшими, це було зовсім инакше, їак це можна побачити в тому, што говорить напр. Павло Алєнський росказуєучи про те, їак він приїхав з Москви в 1655 р. в Київ. (Сборник матер. для истор. топогр. Кіева, 174) або навіть шче в 1789 р. автор „Описанія Харьк. намѣсничества“ (Аксак. Укр. Ярм. 5), Подібне з говорив (в 1787 р.) і Ригельмань, (Льгописное Повѣствованіе о Матей Россіи. IV, 84, 86, 87).

²) Головацькій, названа книга, II, 535—539.

³) Тим з учених льудеj на Україні венгерській, котрі говорять про однаковість русинів прикарпатських з русскими в Московщині, радимо порівняги пісні їхньої стороли з тими, котрі зібрані напр. в московській стороні Курської губернії, в Шчигровськ. повіті, (Русскій Филолог. Вѣтник, 1879, № 3, 4, 1880 г.) і вош побачать, скільки є в курських „русских“ пісень одмінних од пісень їх же сусідів, курських „русинів“, українців, — і скільки „русскіе“ курсане мають пісень подібних до тих, што співають далекі од них „русскіе“. Архацельської губернії.

— 9 —

кобзарі співають дули, або псальни про турецьку ї польську невольу
є про війну з неї козаків.

Тільки ж і між пісьньами про житьтьа громадське ї навіть державне
єсть такі, котрі знають по всій Україні: такі напр. ті кольадки, котрі
мальюють старе војацько-товарське ї кніжєєско-бојарське житьтьа,
котре було в ІХ—ХІІІ голітьтьах однакове на всій Україні (збори
војаків до Царьгорода, переділ здобні, облога города молодим паном,
суди бојарські ї т. н.) Чимало таких кольадок напечатано в І т. „Исто-
рическихъ Пьсень Малорусскаго Народа“ (1874. Кіевъ) најбільше з
Галичини ї Києвщини, — але послі ми получили такі ж самі кольад-
кі з Харьківщини, Катеринославщини ї з Донщини. Потім дуже по-
дібні по всій Україні пісні, котрі росказується про татарську ї турець-
ку невольу ї про те, їак українці боролись проти неї, — а також про
такі особи, котрі прославились тим, шчо вели перед в повставьмах
проти неволи турецької ї польської. Такі наприклад пісні про турець-
ких полон, — про козацьку сторожу, — про молодцьа Баїду, котрий
забив царьа Турецького (ХVІ ст.), про Морозенка, котрий поліг на
війні з Турками (ХVІІІ ст.), про жившого в часи Богдана Хмільницького,
(ХVІІ ст.) лицарьа Неча'а, котрий дбав про вольу всіх мужків, а не
самах тільки козаків ї про котрого народ пам'ята більше піж про „козаць-
кого батька“ Богдана Хмельницького, — про гаїдамаку Швачку (ХVІІІ
ст.). Так же само широко звіспі пісні про пала Каньовського, котрий за-
мучив бондарівну. шчо не хотіла жити з ним (картинка польського па-
нуваньва на Україні в ХVІІІ ст.) ї про Саву Чалого, котрий кинув
козаків і пішов служити польскому панству ї котрого за те забили
запорожці (ХVІІІ ст.), про те, їак москалі Запорожьжьа руїнували
(1775), про паншину, про рекрутчину (ХІХ ст.). Подібні пісні знає-
дете маїже однаково в збірках Головацького з під-Карпат, Костомарова —
з Волини, Чубінського з правого берега Дніпра, Мотлінського — з лівого,
Манжури (рукопись) — з Донщини ї т. н., — то б то з країв, котрі
здавна, або ї ніколи не були в одній державі.

Це показує, шчо напроти всьаких поділів українських льудеї між
ріжними державами, — українська порода (паціональність) дер-
житьсьа їак тіло осібне, дуже однакове в усіх своїх частипах,
з однакими звичаїями, однакими споминами, льубов'ю ї ненавистьу. ¹) Така порода могла б зібратись в одну державу ї це пе. з б було добре, бо тоді з легше було з українським льудім не допустити, шчоб на їх землі була така неправда, їак тепер. Та тілько стають так, шчо українці здасна не могли скластись в одну державу, бо вони опи-
нились серед чотирьох загребушчих сусідніх держав і не могли вправи-
тись зразу з нами усіма. Најбільче до того, шчоб усьа Україна була одною

¹) Про однаковість українців під всіма державами цікаво прочитати в Кольца,
ІІ, 325—326, 342—313. Пі, 32.

— 10 —

державоју, було в часи Богдана Хмільницького, коли, за приводом
козаків, мужики українські підньались скрізь од Полтавщини до Над-
вірної під Карпатами. ¹) Та тільки ј та козацька держава, котру
всьу, навіть з Вілоју Русьсьу, хотіли козаки поєднати з Москвоју, не
вдержалась, і скоро їїї поділили проміж себе Польшча, Москва ј Ту-
речина. Перед тим поділом і післьа јого була велика війна та руїна,
котра вибила навіть і з пам'яти українського мужицтва думку про ту
державу. Тепер, коли навіть кобзарі співають псальми про Хмільничину ј
про те, проти чого тоді повставали козаки ј чого добивались вони, то не
споминають зовсім про козацьку державу, навіть мало говорить і про
віру, з за котрої багато крови пролито було між українцьами ї польака-
ми, а росказується најбільше про те, јак то льахи, — то б то польське
державне начальство ј спольачені пани, — на Україні притісньали
козаків тим, шчо „козацькі шльахи ј річки жидам заарендували“, шчо
льахи-жовніри „по козацьких хатах стаціями стали“, і т. и. А в піснях
простих, котрі вміје співати всьакиї, а не самі кобзарі, — їак псальми, —
зовсім не згадується Хмільницькиї, а споминаються Перебійніс, на-
чальник крестьанських повстанських загонів, та Нечај, котрий не хотів
знати державних замірів Хмільніцького, та за те стојав за вольу всіх
простих льудеї од панів. ²) В пісні про Перебійноса, шчо співаються
є досі, видно, шчо простиј народ розуміє, шчо Україна більше ніж
„по Слух“, котра була грьаницеју козацької держави, — бо пісньа та
хвалиться, шчо „загнали льахів геть аж за Вислу“ ї присьага, шчо „не
попустимо льахів із Польші, поки пашої жизністі“ ³) В звісній пісні,
котра співалась в різдвьаних кумедіїх шче недавно: козак побивши пана
хвалиться: „та не буде лучче, та не буде крашче, їак у нас на Вкра-
їні, — не ма панів (або не ма жидів) не ма льахів“ ⁴) — Тілько ні з однії
пісні не видно, шчоб українське мужицтво думало, їка ж, по вигпань-
ньу льахів мусить бути українська держава? Українці навіть привикли
звати Польщчеї ї ті своєї землі, котрі належали до Польської держави,
так шчо не тілько в угорській Україні Галичину звуть Польшчеї,

¹) Льопись Самовидца вид. 1846 р., 14.

2) Дивись Нсторич. Песни Малор. Народа. П. № 6, 7, 12.

3) Цікаво, шчо коли козаки завше говорили про Слух, їак про грьаницу їхньої держави, — прості українці мужики ліпше розуміли грьаницу своєї породи. І в часи Паліха крестьане, нападають на панські двори, казали: „за Вислу треба льахів прогнати, шчоби їх тут і нога не постала“. (Аптоновіча. Посл. времена козачества і проч. 85, акт в Архив. Югоз. Р., ІІІ Ч., т. ІІ, № 87). Шчо тут не було ненависті до польської породи, а тілько до панства, видно, шчо в одитих од панів-льахів земльах паліївці приймали всіх: і молдаван, і польаків мужиків. (Аптон. 61, 68).

4) История Руссовъ, 120. Истор. П. Малор. Нар. П. 49. Н. Маркевичъ. Обы-
чан, Повѣрья и проч. Малороссіянь, 51. З книжки В Шульгина „Югозападный
край въ послѣднее двадцатилеті“ (1838—1863) довідуємось, шчо шче в 1861 р.
пани польаки жалілись московському начальству на те, шчо в Київі на святках
показуєть комедії, їак козак бje льаха. (213—214).

— 11 —

так јак звуть јії ж Польшчеју, або Івадчиноју і в Буковині, а ј у Пол-
тавшчині ј у Катеринославшчині звуть Польшчеју правиј берег Дніпра. 1)
Звичајно польаків звуть на Україні льахами, а так јак з польаків українсь-
кі мужики знајуть мајже самих тілько панів, — то льахи ј пани вијшло
дьа українців те ж саме, — так шчо мужиків польаків українці стали
звать мазурами, — а потім, — цікаве діло! — самі мужики польаки на Укра-
јіні ј навколо стали себе звати мазурами, коли вопи павіть збвсім не з Ма-
зурської землі. Через таке вжинваньна имен: Польшча ј льахи вијшла
чудна річ, — шчо в дејаких зразках пісні про Перебійноса українці
похвальajутьсьа, шчо вони „загпали льахів геть аж за Вислу“ і шчо „не
попустьать льахові Польшчі“, то б то панам својеї землі, котру українці
звуть Польшчеју. 2) Післьа цього всього можна сказати, шчо українські
мужики, навіть і в часи своїх наїбільших повстаньнь, тільки не хо-
тіли над собої польської держави,— а про своју, українську держа-
ву јі л було бајдуже. З пісень, котрі склались в новішчі часи, видно
теж саме. По всій гръанці, де українці русини доторкајутьсьа до
польаків, — вони добре знајуть, шчо вони не польаки. Про це гово-
рять і пісні, котрі, отдільяуть навіть мужиків русинів од польаків
(мазурів). 3) Над шльахтої ж польської, або над простими польа-
ками, вважајуть себе папами перед простими русинами, пісні дуже
сміјутьсьа. Так по всій стороні од Карпат до Дніпра співається пісньа,
в котрій мальюється хвастиви, але полохливи шльахти, — котрий
„јіде з України“:

Ліхав льашок морквванці,
А кінь бурьаковці,
Шапка на пім з огурка,
Кунтуш лопуховці,

І шабелька з петрушкі,
Пихва із фасолі,
Пистольата з качана,
Куні з бараболі. 4)

Пісньа цьа зајшла навіть через Карпати в Угорщину ј за Дніпро
в Катеринославшчину. 5) Кінчається вона тим, шчо свині їдьать ку-
медного војаку. Друга подібна ж пісньа росказує:

¹) Головацький, І, 282. Купчанко-Лоначевський — Буковинскія пъсни. Записки Югозап Отд. Н. Р. Географіч. Общества, ІІ, 583. Драгоман. Малор. Н. Преданія, 243.

2) Купш. Зап. о Южной Руси. І. 271—272. Записано в Суботові, Чигир. повіту, Київськ. губ. Так же само в коломщці: Ой чому же Польшча бідна? — Бо льахи зідрали. Головацьк. ІІ, 332.

3) Мати жур варіла, жур-овсьаний кісіль)
На порозі студіла,

Ой жур. мати жур,
Ліпший русин. јак мазур.
Головацьк., ІІ, 197.

Порівн. у Чубінського, IV, 538:

Ой па горі підпеньочки, на долині гречка,
Не сватај, русин польки, — буде суперечка!

Згалаже тут те, шчо говорилось про рідкість сльубів між мазурами ї русинами.

4) Головацький, ІІ, 445. Чубінський, V. 1161—1162.

5) Зразок пісні про морквьаного льашка ми маємо з Новомосковського повіту, Катеринославської губ.

— 12 —

Јихав лвашиок из Варшави,
На пім були сукні шарі,
Мив канчук у бока,
Не боїться мужика
Јихав лвашиок попад лутом,
Аж там оре холоп плютом.
„Помогај-біг“ не казав.
Ні шапочки не здіймав.
Аж тој јого привітав,
За чуприпу похитав...
„Та подај, хлопче, батога,
Научу тва, лвашиута,
Јак шапочку здіймати

І помогај біг казати!"
Јде лвашиок дорогоју,
Аж там палие гусь водоју:
„Помогај-біг, біла гусь,
Навчила миња оцьа Русь,
Јак шапочку здіймати.
„Помогај-біг“ давати".
Аж ту біжить медвідь куциј,
А виі гадав, што то русин,
З далека сва клапваје,
І шапочку здіјмаје;
А медвід сва розіграв,
Та ј водоєе обірвав і т. д.¹)

Третья сміється над полькоју з шляхетськими звичајами:

Віда польку спокуєла,
Пішла полька за русина;

Русин каже: „полька, в поле!“
Вона каже: „колька коле“ і т. д.²).

Ми дальше приведем пісні про розділ Польщі, про повстаньна польські в Галичии в 1848 і в Росії в 1863 р., — і з тих пісень буде видно. Што українці ї слухати не хотіть про те, што ї поновлялась єка ї то не була польська держава на їхній землі.

Цьа непависть до польської держави в свій час пхнула українців до Москви, а тепер примушує їх держатись за всьаку иншу державу, котра єсть на українській землі, або тілько та держава була не польська. В Галичии такою державою єсть пімецька. Тілько ж не треба з того виводити, єак це роблівать часто пімці, або ї письменні русини, што „хлоп-русин був і єсть лојальним“ (вірно підданним) цісарській, пімецькій державі. ³) Далі ми побачимо, єак говоріть галицькі пісні про цісарьа ї јого державу, а тут випишемо тільки гуцульську коломійку:

Ой не ма дьі в горах добра, та ї відај не буде,
Докі сьа в пас по Німцєви заваджати буде. ⁴)

До держави московської українські мужики не мајуть такої гострої непависти, єак до польської. Причина тут, певно, віра, а також і те, што держава московська часом, а надто спершу, мусила боротись в купі з українськими козаками проти спільних ворогів, ⁵) — і навіть тьагнути руку за простішчих льудеї проти панства козацького (в XVII ст.), а потім, коли правиї берег Дніпра в кінець переєжов під

¹) Головацькій П, 474. Подібну ж пісніву прислано нам з Лебединського повіту Харьковської губернії.

²) Головацк. П. 478. Польсками звільг в Галичии також і русинів латинського обрідну, хоті вони звичаюно говоріть тілько по українському.

³) Таке непадно казав напр. д. Наумович в львівському „Слові“ 1881. № 38.

⁴) Головацьк. П, 390

⁵) Звідсі звіспі слова пісні:
У Москалька добре жити,
Будем турок, льваїв бити ї т. и.

— 13 —

царів московських, то ї проти панства польського. Тільки ж не ма в українських піснях і прихильности до московської держави, — бо зразу ж та держава показала себе добре українцьам: „годи Москві їак трьасці, — а вопа все бісом дивиться“, — говорить приказка. „З Москову, — або з Москалем, — дружи, та камінь за пазухої держи“, „від Москальва поли вріж—та втікає“ кажуть другі. 1) Ці прислівжа мусять іти шче з перших часів, їак Україна підійшла під московську державу. В XVIII ст. держава цьа донекла Україні наjbільше салдатськими постојами, котрими, їак каже німець Вебер, Петро І хотів навмисне збіднити Україну. 2) З того часу пішли слова:

Москальки, соколики,

Поїли вп наші волики;

А коли вернетесь здорови,

Поїете ї остатні корови. 3)

Як тепер негарно говорить українські пісні про ту, звісно московську, державу. — під котрою стоїть наjbільша частина їх землі, ї про jijі порядки, побачимо далі. Тільки нігде не побачимо в піснях, шчо б українці думали про заклад своєї, оремої од Москва, держави.

З цього всього видно, шчо дуже поміпнаються ті льуде, котрі не бачучи в остатні часи на Україні таких повставнь, їак робліть напр. польаки, длья того шчоб впібитись з під чужих держав та заложити знову своєю, — ї не бачучи серед українських мужинів юсної думки про потребу своєї держави, — виводить, шчо українці ї не така осібна порода, їак польаки, ї не хотить мати своєї волі од чужинців. Ні, — українці таки осібна порода ї навіть сами це добре знають, — вони не льубівать і пануланьва над собою чужих держав, — та тілько не мають думки при своєї державу. Це не буде дивне, коли згадаємо, шчо про своєї державу думають маєже в усьакі породі наjbільш најплименнішчі ї наjbагатші льуде, — котрим дістається до рук урьад в їх стороні, їак вони виженуть чужинців, — а мужики маєже скрізь до таких справ баєдужішчі: їм і чужи ї урьад більш допіка не так, їак чужи, а так їак пачальство, панство та багатирство в загалі, котре зостається звичаюно ї в своєй породніх державах. І в самій Польщі ми бачимо, шчо мужики сельане доволі баєдужі до власної польської держави ї до повставньа за неї. На Україні ж вже ї перед козацькими повставньами вишче панство переєшло до польської породи, — а потім, коли Україна, післья великої руїни через війну між Польщчею, Москва ї Туречиною. — була спустошена ї поділена між цими трьома

1) Такі приказки про Москву ї Польщу див. у Номиса, (Приказки, прислівжа ї г. і.) а також у Шмідта, Херс. губ. І. 496. Багато зведено до купи з пісень і прислієвів в статьї Нетує „Світогільад українського народа“, в „Правді“ 1868, № 35 і дацьше.

2) Записки Вебера. Русский Архивъ 1872, № 6. 1112—1113.

3) История Руссовъ, 242. Українці шче в 1707 р., по скасуваньньу Гетьман-шчини, просили державній урьад спинити кривди, котрі робить їм воєсько мос-ковське. (Солюльевъ. Истор. Россіи, XXVII, 51).

— 14 —

державами, — то дуже заслабла ј стратила мајже всіх својіх письменних льудеј, котрі попольчились, або помосковились, — і украјинська порода зосталась серед самих тілько мужиків. Ці мужики ј потім не переставали повставати проти польського панства ј польської держави од часів козака Паліja (1704 р.) до самого 1863'р., але остатнье повстаньньа на Україні проти Москви за саму державну своју вольу було за часи Мазепи в 1709 р. і те ні до чого не довело, бо поставала тоді в Гетманшчині тільки козацька старшина, бо мужики не захотіли їти за одно з козацьким панством. ¹) Післьа того ж і остатнье панство на Україні перејшло до чужих пород, — і тілько недавно невеличка частина письменних льудеј на Україні, вивчившись по книгам про неправду панства, почала прихильватись до мужицтва, а разом і до української породи, та думати ј про те, шчо б увільнити jijі од јарма чужих держав.

Тільки ж помильаться також і ті льуде, котрі, бачучи, шчо українці таки осібна порода ј шчо вони не льублать чужих держав, здумають підбивати українців тільки до того, шчоб вони одривались зараз од чужих держав, та закладали своју, так јак це недавно зробили наприклад італьянці ј за ними хотіли зробити польаки. Українські мужики можуть охоче слухати розмову не так про своју окрему державу, јак про громадську вольу, про ті лиха, котрі вони терпілать і котрі терпіли б і од својеjі держави, јак би вона була вдержалась двісті років назад і була б така, јак і всі теперішні держави: то б то про лихо од чиновників, од панства, багатирства, рекрутчини, пошівчини. Инакше кажучи, українські мужики можуть слухати тілько про таку своју вольу на Україні ї про таку спілку всіх jijі частин, при котріj будуть змінені всі теперішні державні ї громадські порьадки, так јак того бажають громадівці, або соціалісти в наjписьменнішчих сторонах в Європі ї в Америці. Вже ї тепер українські мужики, навіть без помочі письменних льудеj, самі починають підходити до думок тих громадівців.

Шчо це все, шчо ми сказали, правда, — то буде видно з близчого перегльаду пісень українських мужиків за остатні часи житьтьа України під Цісарськоjу ї Московськоjу державами.

Ми нагадали вишче, шчо в XVIII ст. московські царі скасували виборні урьади ї своју вольу в трьох українських земльах: в Гетьманшчині, в Слобідшчині ї на Запорожьжы. Про скасуваньньа Гетьманшчини в 1754 р. не зосталось ні одніjі пісні. Видно, шчо ніхто з простих льудеj 1 не подумав пожалкувати за пеjу. Це ми зрозуміjемо, коли згадаjемо, шчо в Гетьманшчині давно вже „поспільство“, або „чернь“, стратило прихильність до козацької старшини, котра спершу

¹) Повставали тоді шче ї запорожці, — та ї ті перед тим сварились з гетьманськоjу старшиноjу, проти котроjі вони перше виступали павіть вкупі з Москвоjу, і котра, старшина, з Мазепоjу в голові, перед самим повстаньньам 1709 р. направлала проти Запорожьжа ту ж таки Москву.

— 15 —

позахопльувала собі земльу, а потім стала повертатись в пани, а про-
стих льудеј повертати в підданних. „Чернь“ перше повставала проти
нових напів, а падто, коли тому помогали запорожці ї коли московське
начальство держало руку за чернь, — шчоб приборкати старшину, котра
розуміла, шчо перемінивши Польшчу на Москву, Україна виграла не
багато, а стратила багато вольності. Така велика битва між простими
льудьми ї старшиноју сталась уже на десьатиї рік пільва того, їак
козацька Україна переїшла під Москву. То була битва в часи Чорної
Ради 1663 р. Про неї залишилась і кобзарська псальма, одна з ная-
ліпших псальн українських, — в котрії росказується, їак запорожець
Андибер побив в шинку „дуків срібљаників“, старшину, полковників,
і наказував їм:

Еї ви дукі, ви дукі!
За вам всі луги ї дукі,
Нігде нашому брату, козаку-нетьазі стати
І коньа попасти. ¹)

Друга, проста пісньа про те, їак „голота“ побила „дуків“:

Один веде за чупришу,
Други ї дука б'є:
Не юди туди, сучиї сину,
Де голота п'є!

одна з најбільш розширених на Україні. ²)

Коли ж Москва, за помічьчьу української черні ї Запорожььа,
приборкала вольності старшини козацької, коли нова старшина в
Гетьманшчині побачила, шчо ліпше її смиритись перед царем, та в
купі з јого чиновниками нальагти на чернь, та приборкати ї само За-
порожььа, — та позабірала вже в купі з московськими панами шче
більше земель громадських, — тоді Гетьманшчина з козацькоїу служ-
боју вже стала повертатись в паншчину. В однії пісні з часів кінцьа
Гетьманшчини козак посланиї на службу, так і жаліється:

Ој горе, біда, — не Гетьманшчина!
Надокучила вже вража паншчина! ³)

Тоді, коли цьу Гетьманшчину скасувала царицьа Катерина II, — то
дл'я простих льудеї було все одно.

Подібне робилось і в Слобідчині, — тілько туди перше не так на-
перлось московського панства в козацьку старшину і через те там і
в XVIII ст. простим льудім було легш, ніж в Гетьманшчині. Через те
там був і невелички ї бунт за стариї виборниї урьад, коли їго теж
скасувала царицьа Катерина. Бунт тої зробивсь в ізьумському полку
Краснокутського,—тільки ж їго всмирено: полковника послано в Казань,

¹) Куліш, Записки о Южн. Руси, І, 209. Метлинськиї, Народи. Южнор. П'єсни 385. Цікаво, шчо в псальні ції Андибер зве дуків українців — ўлахами!

2) Метл. 449. Чубінськиї, Труды экспедиін въ Югозападный край, V. 955—957. 1100. Костомаровъ, Исторія козачества въ памятникахъ южнорусскаго народнаго пѣсеннаго творчества. Р. Мысл, 1880, VIII. 12. Основа, Авг. 1861, 100.

3) Основа. 1862, ІІ, 95. Чубинскій, V, 1064.

— 16 —

других шче далі, а царцьа видала новиї указ (1767 р.), шчоб „каж-
дый остерегался отъ зловредныхъ людей, которые для собственной
своей безнутной и низкой корысти, думаютъ установленное благоден-
ствіе, тишину и спокойствіе парушить вредными и не справедливыми
толками и введиныя полезныя учреждения стараются ниспровергнуть.“¹)
„Полезныя учреждения“ ці бунт: гусарські полки, записане панство,
а потім скоро ј крепацтво! У нас єсть кілько пісень, в котрих можна
вбачити слід недовольства слобідських козаків на гусаршчину ј павіть
јіх збори до бунту,—з похвалкою „розруйновати Москву“,—та тоє слід
доволі темниј, а пісень про Москву так поплутана, шчо в піх иподі не
розбереш, про шчо говориться, чи справди про бунт проти Москви,
чи про торг товаром у Москві?? Видно, шчо в тих піснях поплутались
темні спомини про козацтво з споминами про скотарські, забродські
(рибальські) ј гајдамацькі вальи в Подоншчині післья скасуваньна
слобідської козачини ј Запорожька. ²)

Зовсім написне споминають українці про руїну Запорожька. Про
цьу руїну співають пісні маєже по всій Україні. Шчоб можна було
ліпше розуміти ті пісні, ми нагадаємо, їак сталась та руїна, по за-
письам і врядовим паперам.

В 1709 р., коли запорожці, роздразнені притісненьньами од царьа Петра, котрий сердивсь на запорожців за те, шчо вони прийняли јого ворогів, доських козаків, шчо бунтовалися проти царьа з своєю атаманом Вулавиним, — пристали до Мазени, хоч і не льубили јого за јого панство,—тоді військо Петрове з козаками полковника Галагана, зруйували Стару Січу, шчо була коло того місцьа, де впада в Дніпро р. Чортомпик. Недобиті запорожці переїшли до Кримського, татарського царьа на р. Каменку, а потім під Алешки. Тим часом турки в 1711 р. примусили царьа Петра одступити јім маєже всьу земльу Запорожську, котру потім вже по частинам завојовувала од них Москва. Длья війни з турками Москві треба було помочі запорожців. Так ось в 1733 р. московських воєнечальник Веєсбах вмовивсь з аленшковськими запорожцьами на тому, шчо козаки зпову підступить під руку московського урьаду ј шчо всі старі пезгоди забудутьсьа. В 1734 р. запорожці вернулись на старі оселі ї заклали на Дніпрі, трохи нижче од Старої Січі, Нову Січу в Підпільсьї. Запорожці думали, шчо јім вернеться ї усьа їхн ко- лишньа землья. Та ї Веєсбах писав їмі, шчо вони льуде вільні ї будуть жити „за своєйх древних і правдиво јім принадлежашчих зем- льах“ і шчо ніякого ні „війська россієйського, ні кріпості россієйської на їх земльах не буде“. 3) Тим часом московських урьад почав

1) П. Головинскаго. Слободскі казачи полки. 213.

²) Ми кажемо наїбільше про здобуті нами з Харьківщини приміри пісні про „гајда-
ринів“ і їх отамана. Напечатана ж цьа пісна між ничим у Чубінського У. 951. у
Костомарова, (Мордовцевъ. Малорусскій сборникъ. 199—201) у Князьск., ІХ, 372.
Наших рукописних примірів туг печатати не варто, через їх темноту.

3) Скальковскій. Исторія Новой Сѣчи. II, 74—75.

— 17 —

потроху закладати на старих „Вольностиах“ запорожських свої крі-
пості ї оселі, роздавати частини цих Вольностів сербам і другим
підданним своєм, — і на Зході, коло р. Орелі, ї на Заході, коло р. Тьас-
мину, а з часом, коли ї кримські татари підійшли під московську руку,
(в 1771 р.) то ї на Півдні, коло Азовського морьа ї Дніпрового лиману.
Почались суперечки чужинців з запорожцями за грьаниці,— і в остатній
раз запорожці послали в Петербург в 1774 р. своїх выборних доводити,
шчо б єм вернули їх старі грьаниці. Тим часом польубовник цариці
Катерини ї начальник віська московського в степах, Грицько Потьом-
кин, котри ї було сам записавсь в запорожці, задумав зовсім скасувати За-
порожььа ї послав сербина, генерала Текелія, з віськом атакувати
Січу. Текелі, вижшовши з кріпості св. Їелисавети, (тепер Єелисавет-
град) обступив Січу. Запорожці було думали отбиватись, але ж їх-
ній архимандрит Володимер умовив їх не повставати проти христи-
јанської цариці. Текелія пустили в Січу; він покликав до себе стар-
шину, та важнішчих з неєї, в тім числі ї кошового отамана Кальниша,
вислав у Петербург, а маєтки їх і віськові забрав на казну; архи-
мандрита Володимера въято до Київа, церкву обібрано, — а козакам
звелено було повернутись в сельване, або виїти в ті місцьа, звідки хто
був. Тисьач з піть козаків вспіло втекти на човнах вниз по Дніпру
до землі, підданної турецькому цареві, а цеї позволив єм оселитись
на Дунају. ¹) Кілько разів царицьа викликала їх звідти,— та вони зо-
ставались там аж до 1828 р. Тим часом длья війни з турками Москві
знов треба було козаків,— і тої же самих Грицько Потьомкин з царицеїу
стали набірати козаків у полки Пікінірські (1775), а потім скликати
запорожців у нове вісько (1785—1787 р.). Це вісько скоро назвали
Чорноморським (1789) і назначили јому земльу між Богом, Дністром
і Чорним морем (1790). Отаманами цього нового віська наставлено
було старих старшин запорожських і між ними Захаріїа (Харка) Че-
пігу (1788), а Потьомкин назвавсь гетьманом козаків катеринославсь-
ких і чорноморських. В 1791 р. Потьомкин вмер, — царицьа помири-
лась з Туречиною, — а в 1792 р. чорноморцьам звелено було виби-
ратись на Кубань. Чорноморцьам дуже це не подобалось, але нічого
було робити, — і в октябрі 1792 р. Харко Чепіга привів їх на Ку-
бань, де вісько Чорноморське сидить і доси, ї недавно, перемішане з
козаками московськими, перевернуто на вісько Кубанське. ²)

В піснях заховались спомини про ці всі пригоди. Правда, шчо в них де шчо переплутано: старі спори запорожців за грьаниці перед атакуваньньам Січі Текелієм змішані з новим жалем чорноморців за землеју між Дністром та Богом, Грицька Потьомкина змішано з Харком Чепігоју і навіть з Кальнишем; в дејаких піснях земльу між Дністром та Богом даје козакам царь турецькиј, а не царицьа

¹) Скальковскій, Ист. Н. С. ІІ, 150—215, 233—255.

²) Скальковскій, ІІ, 212—222. Короленко. Черноморцы. 1—34.

2

— 18 —

московська. Тільки ж суть діла в усіх піснях росказана вірно, — ї
думки, котрими жили тоді највільнішчі льуде українські, видно добре
в тих піснях, котрі співають і доси прості мужики.

Ось один примір пісні, котриј росказује саму пригоду атакуваньньа
Січі:

Ој з-за хмарп, з-за Лиману,
Вітер повіваје:

Кругом Січі Запорожцьа
Москаль обл'ягає.

Ој обльагли москалики,
Лагерьами сталп,

Вони својіх генералів
Три місьаці ждали.

Ој кинулись москалики
Запас одбірати,

А московські всьа старшина
Церкву грабувати;

Та беруть срібло, та беруть злото
І воїськові свічі.

Ој защакав пан кошовиј
З писарьами в Січі.

— „Не плач, батьку, не плач, Харку,
Просьать тебе льуде,

Як підємо на столп'цьу,
По прежньому буде.

Ој підємо на столицьу,
Прохати царп'цьу:

Отдај землі запорожські
По прежньу гр'яницьу“.

А царп'цьа, вража мати,
Напусте напустила:

Вона в Січі Запорожцьа
Та їзанапастила.

Ој, боже ж наш, боже,
Поможи нам з неба!

Колись буде Запорожцьа
І царп'ці треба. ¹)

В других примірах про рабуваньньа церкви росказується так:

Кругом церкви січової калавури сталп,

Св'яшченнику, отц'ьу Владимиру служити не дали, —

або так:

Ой пішов же Москаль по куреньах да став ружьж'я отб'рати,
А московські пани генерали шійшли церкву руїновати.

Ой ізійшов же Петро Кальницевських а на круту гору:
— Ой, не руїнуєте ви, чорти куці, хоть божого дому. ²)

Багато других примірів росказується, їж запорожці одійшли до Турка,
і їж буцім то турок їм дав „зем'льу од Дністра до Богу, гр'яницеју
— по Вендерську дорогу“ — „дав зем'льу шче ї чотирі лимани: „ловіть
хлопці шчуку-рибу, да справ'яјте жупани“, та їж

(Ой) писала сударшьа
До запорожців лсти: — „Вернітесь, хлопці,
Да назад риби їсти!“ —

В де'яких одмінах козаки, тіка'ючи до Турка, — кажуть: „шчо не
хочемо ми панам генералам гру'би (печі) топити“ (як лаке'ї), — а коли
царицьа, чи царь московських, кличе їх вернутись, — то одповіда'ють,
шчо не хотіть рекрутчини:

¹) Зап. в м. Корсуні. кієвськ. губ. К. Шевченком.

²) Костомаровъ, Истор. Казак. и проч. Р. Мысль. 1880, Августъ. 26—27.
Частину скарбу ј ризна'ці січової церкви Пот'юмкин подарував в собор в Минко-
ла'єві, а частину держав при собі. Скальковск. Ист. Нов Сѣчи, ІІІ, 210.

— 19 —

„Ој, брешеш, брешеш, превражпј Москаљу.

Се ж ти хочеш обмантип, —

Јак підемо в твоју земљу, — ¹)

Будеш лоби го.пти“ (в салдати брати). ²)

В других одповідь напр. така:

„Ој було ж нас, судариньа,
Було не дурити:

Було степів і роскошів
Запорожських не ділити.“ з)

Вже з цих пісень видно, шчо Запорожька було дльа українців зовсім не самим місцем, де б можна було лежати боком, пити горілку та драпіжничати, јак часто кажуть прихільні начальству та панству письменні льуде, а иноді ј самі пісні, ⁴) — але місцем, де льуде жили на своїй волі, ј господарьували вільно, на громадській землі ј воді, ловльачи рибу, а також насучи скот, а в остатні часи ј хліб орьучи. Чим було Запорожька дльа всієї України, це видно јак з пісень, так і з того маніфесту (всельудного листу), котриј видала царицька по атакуваньньу Січі. Царицька каже своєйєу мовою:

„Они (Запорожці) принимали къ себѣ, не смотря на частыя имъ отъ правительствъ нашихъ запрещенія, не однихъ уже прямо въ козаки вступающихъ бѣглецовъ, но и людей женатыхъ и семейныхъ, черезъ разныя обольщенія уговорили къ побѣгу изъ Малороссіі для того только, чтобъ себѣ подчинить (?)! и завесть у себя собственное хлѣбопашество, въ чемъ довольно уже и преуспѣли; ибо поселянъ, въ земледѣліи упражняющихся, находится нынѣ въ мѣстахъ бывшаго Запорожскаго владѣнія до пятидесятіи тысячъ душ“. ⁵)

Инакше сказати: Вольности Війська Запорожського були місцем, куди втікав народ од крепацтва, котре заводилось уже на Гетьманшчині руками козацької старшини ј царського урьаду, — і конечно завести крепацтво в Гетьманшчині в 1783—1786 рр. було б, звісно, не можна, јак би на земльах запорожських зоставалась вольа крестьянська під захістом Січі. Коли пісља заведеньньа крепацтва крестьане з України тікали навіть у Земльу Донських Козаків і закладались за тамошніх панів, під котрими все таки було спершу крепакам легче, ніж по других частинах руського царства, — то шчо б же було з крепаками на Україні, јак би шче истнували вільні степи запорожські?! ⁶)

1) У Костомарова: під твоє царство.

2) Зап. в с. Калшті, остерськ. пов. черниг. губ. Д. Морозом.

3) Запис. в с. Маковщиші, Київськ. повіту, Хв. Рильських.

4) Каменецький. Українські пісні. 5—6. Куліш, Зап. о Ю. Русп. І, 215—220.

5) Ригельмань, Льтописное повѣствованіе о Малой Россиі. IV, 33.

6) В 1763 р. крестьян „малороссіянт“ було в земті Донських козаків тілько 20,000 душ, в 1782 тілько 26,579,—а в 1795 вже 58.492 душі. (Труды донскаго войсковаго статист. комитета. І, 78—79). По самим казенным записям виселилось з Полтавщини, Черниговщини та Харьковщини в Земльу Козаків Чорноморських з 1809 по 1825 р. більш 80,000. (Попка. Черноморскіе козаки. І, 45). Йак Стара Січа (од 1709) противилась тому, шчо б на Гетьманшчині старшина заводила під-

— 21 —

Ој јак би нам, ој јак би нам
Всі волості одібрати?...."
Ој јак одібрали всі волості запорожські
Вачали на плани ділити.....¹)

Така картина јак раз вірно передаје, јак панство Катеринине погілило собі землі запорожські ј оселило јіх крепаками, — јак напр. предок звісного руського писательа кн. Вьаземського получив 100,000 десьатин землі з обома Січами, јак сам звісниј поет руськиј Державін получив од катеринославського губернатора Сіньельнікова 12,000 моргів землі ј 130 душ запорожців і т. д. ²)

В другій пісні росказується, кому дістались товариські води: „та најіхали відкупшичи, — риболовні скупљати, тоді стали запорожці під Турка тікати!“ ³)

Так в піснях про руjiну Сiчи ї про те, шчо настало потім, видно јасно думку про рівність в громаді ї про вольу в господарстві на своїй, товариській воді ї землі. Не така јасна в них думка про вільність своєї породи од чужинців і про вольу державну. Правда. маєже в усіх піснях видно, шчо народ памјатаје, шчо то чужа сила, — Москва, або Москаль, або московська царицьа зруйнувала Запорожьжьа. В кількох піснях цьа царшпьа звеньєва „вражоју“, „ворогом льутим“, або ї „сучоју дочкоју“. Тільки ж јесть пісні, в котрих говоритьєсьа, шчо запорожці б то самі „степ ширеки, крај веселий занапастили“, — а в кількох піснях царицьу все таки звуть „царицьа мати“. Із писаних свідоцтв ми знаємо, шчо не багато запорожців одважувались силою оборонять своєј гніздо, та ї то вже без надій здоліти.

В пісні смілівішчі братчики кажуть кошовому:

Благослови ти, нам батьку, нам на бапті стати,
Шчо б не впустить москаликів да Січ рујнувати.
Москаль стане з тесакамп, а ми з кулакамп,
Нехај слава не загине поміж козакамп! ¹)

¹) У Костомарова приведена друга, дуже добра олміна цієї пісні, видимо, зло-
жена письменним запорожцем того часу. (Р. Мысль. 1880, Августь, 23—24). Ми
навмисне привели тут одміну д Манджури, јак новішчу ї більше мужицьку.
Шче в одній одміні пісні про атакуванька Січі в д. Костомарова говоритьєсьа:

Ој повезли запорозьких панів у Москву город спішно;
Ој посадили јіх у невольу; сенаторам стало втішно.
Ој тішились пани сенатори і меншиј генерали,
Шчо одібрали в запорожців землі і владіјуть сами.

(Там же, 28)

Про запорожську зем'ву ї про втіки січовиків за Дунај порівн. в Основі, 1861.
Авг. 101 (Помежуїть землі, а ми будем свині пасти). 1862, Maj, 102—104.

²) Дивись Скальковскаго — Истор.Новой Сѣчи. III, 181. Семевскаго. Раздача населенныхъ имъній при Екатеринѣ II, Отеч. Зап. 1877, VII. Кн. Васильчикова Землевладѣніе и земледѣліе I, 449 (поріване цензуроју). Про те, јак пани повертали запорожців в крепакі ј не пускали јіх в Чорноморці, дивись у Короленка, Черноморцы, стор. 29—35.

³) Основа, 1862, VIII, 28.

⁴) Костомаровъ, в Р. Мысли, 1880, Августъ, 25. Основа, 1862, Х, 2.

— 22 —

В запоріжців, одрізаних од остатньої, вже поневоленої України, не було вже надії взвати верх над Москалем, — і їм приходилось, або коритись, або „вбірати Москалька в шори“, то б то обманом втікати під Турка. Через те в самих протиомосковських примірах пісні не видно думки, што б можна було козакам прожити зовсім без царьа, — а тілько жалкується на те, што козаки „не знали, јакому царьу поклонитись, та поклонились московському“, — а тепер треба „поклонитись турецькому“. А коритись турецькому цареві було гірко, — через те, што приходилось на чужині буті, а шче гірше, „на своїх бити“, то б то служини јому ї проти українців, што були в московському віську, ї ходити војувати сербів і греків, то б то не тілько христијан, а ї льудеї, котрі те ж за своєу вольу обстоюували. ¹) От через те то задунаєська Січа ї не встојала під Турком і переїшла перше по троху, а потім в 1828 р. разом до московського царьа. А з цим переходом шче більше заслаба в українців противу царська думка, а разом і думка про вольу своєї породи. ²)

Нам здається, што в словах новомосковської пісні: „ој очистить
кроль сьу Україну а по саму лінії“ видно, што де в кого з козаків
проскочила думка про третього з царів, без котрих, їак казав шче
Хмільницькій, козакам „не прожити“ про корольа польського. Тіль-
ко ж надія цьа була зовсім уже марпою вже через те одно, што
тоді вже Польщчу почали роздільвати держави Пруська, Ціарська та
Московська. Ми навіть не зовсім певні, чи не ма јакої помилки в
тих словах пісні про „крольа“, што ми зараз виписали.

Пісні про руїну Січі це остатні українські пісні, в котрих видно
думку про јаку небудь державну вольу і в загалі про самостоючість укра-
їнців перед чужими державами: Москвоју, Туречиноју ї Польшчеју з їх

¹) В піснях це росказано так:

За все гаразд, за все гаразд під Турчином жити,

А за одно не гаразд, што за невіру служити.

(Костомаровъ, Р. Мысль, 1880, Августъ 29. Порівн. в Основі, 1872, Авг., 28).

Або: Дав нам Турок землі

Тілько нам досада,

До старости прожити, —

Што на брама треба бити.

(Зап. Хв. Рильским в Маковчині).

Ось через што з часом бігуни запорожські в одній вірші звали вже московського царьа „рідинм батьком“, а турецького „вітчимом“. (Костомаровъ, там же, 29).

²) В 1648—1649 р. проти Польщі повстав маєже ввесь народ на Україні, — але голови повстаньньа того, козаки, а надто старшіша їхніва з шільахти, їак і сам Зінов Хмільницькій, не викинули шче з голови думок про корольа ї думали про себе, а не про ввесь народ, та ї згодились помніршитись з королем на тому, щоб тілько 40.000 козаків було вільних, а решту, поспольство і всьу країну за Случом, згодились вернути під панську руку. Через те в другому повстаньньу Хмільницького в 1651 р. поспільство вже не так охоче піднімалось, а післьа того, їак на цеї раз льахи побиля козаків, — то козаки вже не могли мати надії встоюти сами по собі і без царьа, а поклали шукати „протекції“, коли не польського, то турецького, або московського „государьа“. Так думка про зовсім безцарну державу, „ресpubliku“ ї не розвілась до кінцьа на Україні, а далі етала глухнуть.

— 23 —

царьами. Далі ми вже бачимо, шчо украјинські мужики. поневолені панам
ј залишені на самих себе, дўмајуть тільки про самі близчі, громадські
ј господарські, справи, а про дальнші, державні, справи почали по-
троху думати тілько вже тоді, јак знесено було крепацтво, та ј то
ледви чи не в самій Галичині, де в тој же час (в 1848 р.) стали ви-
бірати і з сельван выборних до думи державнојі. Пісља рујини Січі
сельване украјинські, замкнуті в својі домові справи, стали думати тілько
про близьких ворогів, — панів та уръадників, најбільше про перших,
і навіть перестали задумуватись, јак ті близькі вороги звјазујутьсьа
з неволеју Украјини під чужими державами ј з јіх державними порьад-
ками. Цікаво, шчо дејакі приміри пісні про рујіну Січі, — один рукописниј
з Апаньјевського повіту Херсонськојі губернії, а други печатниј з Бобри-
нецького (Основа. Х. 1862, 2) жалійутьсьа, шчо це „льашки-панки“, котрі
„не дајуть козакам на Вкрајини прожити“, намовили „судариньу“, ца-
рицьу, ј Січу зруйновати, ј рекрутчину завести. Таке видумали поділь-
скі крестьане, котрим більш усього дошкулили близькі вороги, „льашки-
панки“ ј котрі втікали од них власне в Апаньјевській і Бобринецький
повіт. ¹)

І справди крепацтво, котре все більше розросталось на Україні з
кінцьа XVIII ст., не давало українським мужикам думати ні про јакі
даліші справи, хиба шче про рекрутчину, котра зростала вкупі з
тим крепацтвом. З того часу мајже всі пісні, котрі склались на Укра-
їні про громадські справи, говорить тілько про крепацтво та про рекрут-
чину. Пісља рујини Січі наступила остатньа руїна Польшчі; половина
народу українського перејшла з під однієї держави до другої, та шче
ј, јак кажуть, до „одновірної і одноплемінної“, до православної Россії;
українські віська в Россії бились і з французами, і з турками і з
иншими ворогами тієї держави; в Ціаршчини водили ј українців і
проти турків, і проти французів, італьянців, і німців. Тілько всі ті
справи були зовсім чужі українським сельяпам, — і тој же самих на-
род, котриј зложив і вдержав в своїї неписьменній памјати сотні пісень
про те, јак він сам обороняв своју земльу од ворогів триста років
тому назад, — тепер не зложив про ті державні справи мајже ніодної
пісні. Тілько про поділ Польшчі јесть дві-три, — і в них видно, шчо
українці дивилсь на ту державу, јак на „вражу“, але ж вважали,
шчо поділ їїї, такиј, јакиј робили чужі царі, шчось таке зовсім не
цікаве длья них, зовсім побічне.

То Костьшко та Москаль
Свариллєва за рискаль,

Не було там та за шчо,
Рискалишче ледашчо! —

¹) В 1841 р. повороссійській управітель гр. Пален писав, шчо багато крестьан тіка із Подольської губернії в Херсонську од польських папів, котрі метплись над крепаками за те, шчо ті не підперли їх повстаньньа в 1831 р. (Романовича-Славатинскаго, Дворянство въ Россіи съ XVIII в., 357).

— 24 —

співають коломаїці. ¹) Про другі справи держав Россійської і Цісарської говорити нічого. В Россії салдати занесели її на Україну пісеньу про поход Наполеона з французами на Москву, — та українські хлопці, і навіть салдати, співають її, не розуміючи нічого, на стільки, шчо навіть замісць

„Пишетъ, пишетъ да король французскій
Къ Александру, Бѣлому царю“

співають: „Пише Олександра к нашому бѣлому царью!!“ ²)

Оцьа піснья про Москву її Француза, та друга про донського козака (отамана) Платова, та третья про поход через „поле турецьке“ (московська салдатська піснья шче з XVIII ст. та підновлена в ХІХ), та четверта про поход на Варшаву (1831 р.), — всі чотирі не свої, а московські, і всі страшенно перекручені, так шчо иноді ї зрозуміти їх трудно, — ось усе, шчо українці співають про справи Россійської держави в ХІХ ст. ³) Ніоднієї своєї пісні не зложили українці про ті справи. — хоч, їак побачимо далі, українці зовсім не перестають і доси складати пісні про такі справи, котрі заjmають їх розум і серце. Так напр. вони зложили чимало пісень і про војацьке житьєва в ХІХ ст., — та тілько, їак побачимо далі, всі ті пісні проти державної воїацької служби. Дуже цікаво, шчо коли, перед остатньоєу війноєї Россії проти Туречини (1877—1878 р.) по Україні пронеслась чутка про те, їак турки мучать болгар, і дуже зацікавила її мужиків, — то вони стали пригадувати свої старі пісні про турецькі полони на Україні її про те, їак колись українські козаки сами, без россійських царів, воєувались проти турецької неволі. ⁴)

На Україні Цісарській так само не знаєдете багато пісень прихильних до цісарської держави про ті війни, їакі робила її українськими руками та держава в ХІХ ст. І тут воєнні писарі пробували пускати серед воєків і навіть серед мужиків пісні проти цісарських ворогів:
— Турка, („єліпого погана, світського тірана“), проти італьєанців, шчо, — „ні в них бога, ні в них царьа, ні в них віри“, проти Француза, Прусака. ⁵) І хоть ці пісні не така нісепітницьа, їак ті, шчо перекручено з московського, бо в Цісарській Україні не можна було пускати пісень німецьких, а треба було перекладати, або складати

¹) Головацький, ІІ, 216. Порівн. Драгоманова, Малор. Нар. преданія. 215.

²) Зап. Манджуроју в Мурахві, Боголух. повіту, Харьк. губ.

³) Ось напр. український перекрут пісні про „поле турецьке“:
Поле чистоє, турецькоє Всі двори твої, доріженьки.
Нікогда ж ти, поле, проєдьош, Вої, да всі міста славнії, прекраснії. і т. д.
(Запис. Борисов, в с. Вербовій. в 1866 р.)

⁴) Про це була цікава статьєва д. Їак. Новицького в „Одесскомъ Вѣстникѣ“ в кінці 1876, чи в початку 1877 р.

⁵) Напр. у Головацьк., ІІІ. 129, у Купчанка, 577. У нас єсть кілько рукописних пісень про війну цісарьа з Прусаками в 1866 р.

— 26 —

Плачуть, плачуть бідні льуде, із паншчини јдучи.
Повблашпли волам шиї, бідним льудьам руки...
Ој јарини по півторці, а змени копу! —
Треба стати поправитись хоч јакому хлопу! —
Змолотити, і звіјати, і в шпинхір собрати,
А в вечері по вечері та на варту стати.
Прийшли ж вони до шпинкарки: „дај, шпинкарко, кварту;
Випцем з жальу по стакану, та ј станем па варту!“
Ходить попок по церковці, у книжку читає;
— „Ой чом же вас, добрих льудеј, у церкві немаје“ —
— Ой јак же нам, добродіју, у церкву ходити?
Од неділі до неділі кажуть молотити! ¹)

З поводу кінцьа цієї і пісні, котриј говорить, јак крепаки не мали спокоју од паншчини навіть і в недільу, — ми не раз чули ј читали в Россії, шчо так тіснили крепаків тільки пани польаки, латинської церкви, — а не пани, котрі були такої ж церкви, јак і крепаки, — православної. ²) Тільки ж це не правда, — јак об цьому можно допевнитись напр. з свідоцтва Ф. Струтинського, котриј був попом в селі Гореничах, київського повіту ј написав „Записки“ про своє житьтьа в селі з 1830 до 1854 р. До 1841 р. Гореничі були пана польака, а в 1841 р. їх купив пан православниј, та шче ј ктитор церкви в Київі, а економа держав таки польака, котриј виганьав крепаків на роботу ј у недільу, ј у свьата. ³) Сам православниј пан ктитор робив теж саме ј сік мужиків у свьата, та шче в свої менши. ⁴) Піс спершу проти того говорив, але потроху ј сам став гнати мужиків і прохати їх у пана на роботу ј у свьата. ⁵) А мужиків і сам піс вважав так же за бідло, јак і пани. ⁶)

Тьажка ј гидка крепацька робота всьакому, а падто тому народові, шчо довго був вільним, та ј скідав своє ю невольу, јак українці в часи козачини. Правду казав в 1767 р. Грицько Полетика, коли оправсь тому, шчо б в недавній Гетьманшчині завели подушне, — бо, казав він, з того виїде крепацтво, — „а длья українського народу вже ї подумати про те, шчо јого запишуть в крепацтво, јак московських крестьан, страшно ї незносно“. ⁷) Тільки ж в 1783 р. царицьа Катерина завела

¹) Костомаровъ, Послѣдніе годы Рѣчи Посполитой. 868—869. Така ж піснѣ, з таким же початком про Польшу ј Россії напечатана ј в „Основі“ 1862, IV, 107. Ми маємо дві рукописних з Подольської губ., записаних дд. Мацієвчом і Ганіцким

²) Шульгинъ. Югозападный край подъ управленіемъ Д. Г. Бибикова. Древн. и Нов. Россія 1879 V. 7—8 і др.

³) Древняя и Новая Россія, 1880, № 6, 284—286. № 8, 688.

⁴) Там же, № 6, 287.

⁵) Тамже № 6, 286. № 12, 738. 751.

⁶) Тамже, № 12, 761.

⁷) Основа, 1861, мартъ, Вступ, ІХ. В XVIII ст. россійських писатель Сумароков жалівсь, шчо „малороссійскій подлый (простиј) народъ отъ воші почти несносень“ (Соловьевъ Истор. Россіи, XVII, 39). В ХІХ ст. Коль казав, шчо в Московщині

— 27 —

крепацтво в Гетьманшчині ј Слобідшчині, а потім підтвердила јого в
тих крајах, шчо взвала од Польшчі, а в 1796 р. син јії Павло завів
крепацтво ј у степах, шчо прозвали Новороссієйу. Јака гірка була
українським льудім навіть легка крепацька працьа, це видно із дуже
цікавого оповіданьньа Афанасьєва (Чужобінського) про јого розмову з
жінкоју ј двома дівчатами в мајетку барона Штігліца, в с. Покровськім,
на місті Нової Січі. Афанасьєв почув, шчо хтось у садку в ночі ту-
жить, і підійшовши, побачив, шчо то двоє дівчат. Вони тужили, бо їм
вијшло по 17 років і завтра вони мусили јти в першиј раз на пан-
шчину: „доси ми жили јак у бога за дверми, казали дівчата, — робили
дома, шчо треба, ніхто нас не спілав, — а завтра мусило јти на
паншчину“. А в Штігліца шче паншчина була не дуже важка, ј мати
одної дівчини казала, — шчо в нього не так, јак у других панів, де
дівча, ледви на ноги стане, то ј женуть на роботу, — а в Штігліца
чекали до 17 років. ¹) Це, шчо росказує Афанасьєв јак раз појасни
коротеньку пісеньку, записану в Галичищі:

Больть мене, мамцьу, ручки
Від панської мучки, —

Больть мене, мамцьу, обі,
Шчо не робльу собі! ²)

Так гірка українцеві невільна, панська робота. Але крепацька робота була справди мука. Вона була обставлена, — а надто на правім боці Дніпра, де пани пільнішче провадили господарство, — обставлена цілою зграєйу урьадників: економів, осавулів, віјтів, ланових, десьатників, гумениних, пригонців, козаків, — та все з нагајками та з мала-хаїями. ³) Шчоб ті „пригонці“ менше мали жалости до льудеї, пани старались вибрати јіх з чужих льудеї, з польаків та москалів, з сал-дат. ⁴) Ці всі „пригонці“ гнали льудеї на паншчину навіть голодних, ⁵) — переганьали од праці до праці, не дајучи одпочинку, ⁶) розбиваючи до крови голову за всьаку мализну. ⁷) Де далі, паншчина ставала тважча, — так шчо льуде стали вже жалкувати не за волеју, а за старими панами, навіть за польськими. ⁸)

Це все горе крепацьке змальовано в піснях, — котрі мајже
однакові по всій Україні, Австріїській і Росіїській. З тих пісень
паїцікавішчі — одміни отієї пісні, котру ми вже привели вишче (Нас-
ступила чорна хмара) — тільки в тих одмінах з часом одпав початок

бувають случаї шчирої прихільності крепаків до панів, українські ж крепаки
ненавидять панів. (Kohl, Reise, II, 355).

¹) Поїздка въ Южную Россию. І. 216.

²) Зап. М. Вучинский в Станіславовськім.

³) Древн. и Нов. Россия, 1880. № 12, 734, 753.

⁴) Древн. и Нов. Россия, 1880, № 8. 686. № 6, 284.

⁵) Там же, — № 12. 743.

⁶) Там же, 753.

⁷) Там же 754.

⁸) Древн. и Нов. Россия, 1880, № 8. 688.

— 28 —

про держави: Польшчу та Россійу. Ось одна з напечатаних галицьких
одмін тієйї пісні:

Добре було нашим батькам на Вкраїні жити,
Док не знали наші батьки паншчини робити.
Зразу були добрі пани, лехкі на роботу:
Цілий тиждень собі роби, панові в суботу.
Як настали лихі пани, тлажкі на роботу:
Цілий тиждень на паншчині, толока в суботу.
А в суботу на толоку, в недільу на варту:
— „Ох, даю мені, орендарву, горівки хоть кварту!“
Сів ў собы коло столу ту горівку пити,
А вже стали до церковці всі дзвони дзвонити.
А в педільу о полудньу у всі дзвони дзвонить:
Асаула з козаками на паншчину гонять!...
— „Сберімосьа, пани брати, та ў ходім до пана,
А же би нас неділенька свьата не скарала.“
Прийшли ж бо ми перед пана, стали говорити.
— „Беріть, саула з козаками, по сто палок бити.“ ¹)

Це звичаюна пісньа, котру з маленьким змінами співають по всій
Україні. А ось одна одміна, котру, ўвно, обробив більш здібни лірник:

Ой у недільу ранесенько до церкви дзвони дзвонить,
А нашого вельможного пана десьатчики на паншчину гонять:
Ой годі вам, препагані хлопи, до церкви ходити,
Ідіть на свого вельможного пана роботу робити,
„Ой годі вам, хлопи, до бога молитву заснлати,
Ідіть свому вельможному пану садочки копати“.
А у того вельможного пана білий онучі —
Заплакали хлопи, заридали на паншчину ўдучы!
А у того вельможного пана хорошпі дочки,
Ходьать ўго хлопи голі, без сорочки.
А у того вельможного пана, прехороша пані,
Ходьать хлопи на роботу трохи не без-птані.
Ой як шіпли, потягнули чиншовці жони,
Уклонились вельможному пану у самихі ноги:
„Ой пане наш, добродійу, пожди нам хоч трохи!“
Продав жито пан вельможни, та взял сілу грошеў,
Та збудовав на утіху будинок хороші.
Та посіяв вельможниц пан пшеницьу ланамі,
Та позганьав на паншчину батьків із синами.
Летить крьачок над женцьами, літаючи крьаче,
За сльозами в пана хлопи і світу не бачуть.
Летить крьачок над женцьами, літаючи плаче,
Коли ж тпі в пана хлопи та дольу побачать?!

¹) Головацьк., Пьени Галицк. і Угорск. Руси. І, 20. Также Чубінській, Труды
экспедиції въ Югозап. край, V. 1064.

— 29 —

Лірник, од котрого записана цьа пісньа, казав про неї: „Божому
чоловікові добре за сьу пісньу досталось! Знав і ја, ї голова моїа, ї
спина моїа!“ ¹)

Другі пісні так же само мальюйуть тьажку паншчину чоловіків,
жінок і дітей на полі, коло сіна, тьутьуну, в клуні (стодолі), в сахарні,
на бајдаках і т. д. та податки панам і злість панів і јіх економів і
инших пригоншчиків. ²)

В одній злість цьа доходить до того, шчо, коли жінки жалійутьсьа економові:

Окономе, добродійу,

Покидали маліх діток

Шчо маєм робити, —

Нікому тьладіти, —

то він одповіда:

А їа вельву маліх діток

Та всім же вам Білозірцьам ³)

В ставках потопити,

В роботу ходити. ⁴)

Пісні жалійутьсьа, шчо пани ї економи бјуть жінок, навіть до смерти:

¹) Шульгинъ, V, 8—9.

²) Најголовнішчих з цих пісень јесть три: одна, — та, шчо напечатана вишче, — другі дві мусили колись пошнитись так:

Ој Содома, пане брате,
Содома, Содома!

Друга так: В чужім селі дзвони дзвонить,
(або: вітер віже)

Не ма в мене сніпка жита

А в нашому тихо, —

Ні в полі ні дома!

В чужім селі добра не ма,

А в нашому лихо!

(Дивись пісні з лівого боку Дніпра в Основі 1862, ІІ, 96—98. IV, 109; з Полісьва Гродненської губернії, в Пам. Нар. Творчества С'верозап. края 136, з Галичини, у Головацького. ІІ, 374, 375, 376. Також з Саратовщини, Чуб. V, 1015. — Ці пісні зашли з України ї у Білу Русь. Ось напр. одна білоруська пісньа:

В нашем сельє вьецьер вьеє, а в сусьедньем ціхо,

В нашем сельє добра нье ма, да є в сусьедньем ліхо!

У нашіх војтов-економов јєдвабнија хусткі,

А гдє бил господарі, то всьо хати пусткі.

У недзельу раньусенько у два дзвони дзвонуць,

А в нас војти-економи на паншчіну гоньуць.

Як за старим било паном легко на роботу:

Увесь тидзьен свадзі дома, шарварка в суботу,

Цьапьеръ за молодим паном цьажко на работу:

Увесь тидзьень на паншчинье, шарварка в суботу.

(Зап. русск. географ. общ. по отдѣл. этнограф. V, 276).

Про білорусів на заробітках в Київщчині дивись у попа Струтинського: Древн.
и Нов. Россия, 1880, № 12, 749. При случаї замітимо, шчо в білорусів єсть і
своїй пісні ї вірші проти кріпачтва. (Зап. Р. Геогр. Общ. по отд. этногр. V, 50,
72, 76—79, 123—115, 130, 463).

Цікаво, шчо таких пісень проти крепацтва, які є в українців і в білорусів,
не звісно в Московщчині. Чи їх і нема, чи тільки їх ніхто не записав, — не знаємо.
Московську пісньу, в котрій крепак хвалитьсьа подарунком панським, дивись
Русск. Филолог. Вѣстникъ 1879 ІІ, 155.

³) Пана Білозерського.

⁴) Основа, 1862, ІІ, 96. Подібне ж в рукописній збірці Новицького.